Петренко Микола

Залізняк Богдан

Коллектив авторов

Пост імені Ярослава Галана. Книга 24: Публіцистичнi статтi, інтерв’ю, есе, повість

Пост імені Ярослава Галана.

Книга 24: Публіцистичнi статтi, інтерв’ю, есе, повість

Упорядники: Микола Петренко, Богдан Залізняк

Пост имени Ярослава Галана. Книга 24

Публицистические статьи, интервью, ессе, повесть

Составители:

Петренко Николай Евгеньевич, Зализняк Богдан Васильевич

Львов, «Камзняр»

(На украинском языке)

ВІКТОР ГРАБОВСЬКИЙ

Пропаща сила?

Полемічні нотатки про залежність енергетичного статку суспільства від енергоємності людської душі

1. СКІЛЬКИ ОБЛИЧ У НАУКИ

Ще вчора будь-яке намагання «некомпетентних осіб» якоюсь мірою висловитися стосовно вад або й тупикових ситуацій в енергетиці наші відомства зустрічали як підкоп — і не менше! — під устрій державний, а сьогодні подібні спроби навіть, ясна річ, поки що символічно, та все ж заохочуються. І створення хоча б Ядерного товариства СРСР чи того ж Московського енергетичного клубу, наприк-. лад, — не єдине потвердження цього. Відомча наука і практика впровадження традиційних її здобутків нарешті, здається, збагнули, що, певною мірою випереджаючи їхні бажання та й можливості, народ усе рішучіше прагне переходу на екологічно чисті джерела енергії. Отже, обов’язок професіоналів — аргументовано проаналізувати ситуацію, що склалася, і знайти задовільне розв’язання проблеми? Атож. Але це аж ніяк не означає, що екстенсивні технології одразу ж будуть відкинуті на користь інтенсивних. Найближче майбутнє дасть нам чимало взірців істинно відомчої дипломатії, що схилятиме до називання чорного — білим, і навпаки. Аж доки не змиримося з тим, що чорнобильська трагедія — не наслідок відомчого свавілля в його найнепривабливішому вигляді, а всього лиш прикрий випадок, абсурдний недогляд персоналу ЧАЕС.

Чи є підстави для подібного висновку?

Допоки рівень нашої культурної, громадянської свідомості визначатимуть інтереси відомств, які й не мислять існування без узурпації права на істину в останній інстанції, ситуація ускладнюватиметься. Розподіливши між ними відповідальність за землю, воду, повітря, надра тощо, ми тим самим погодилися на роздрібнення правди про світ заради примарної зручності, що — традиційно — навіть обіцяла вигоду. Але дрібні, суто відомчі «правди», які спиралися на «справну» цифру заради наперед не тільки визначеного, а й відомого результату, неспроможні були стати суспільно цільною правдою саме тому, що суперечили цільності пізнання. До того ж, вони повністю ігнорували «міру всіх речей» — відомча правда визнає тільки слухняного виконавця. І хіба не тому ще 1929 року П. О. Флоренський у листі до великого нашого земляка В. І. Вернадського підкреслював, що будь-які механічні моделі не що інше, як надбудова над застарілою формою господарства, що вони суспільно й економічно шкідливі, бо ведуть до реакційної економічної думки, а отже — спотворюють і затримують розвиток промисловості? Уже тоді передова наукова мисль, натхненна Революцією, переконувала, що «промисловість майбутнього і, можливо, близького майбутнього стане біопромисловістю, що за електротехнікою, яка майже замінила паротехніку, йде біотехніка, і що, відповідно до цього, хімія і фізика будуть перебудовані як біохімія і біофізика» (Листування В. І. Вернадського і П. О. Флоренського // Новый мир. 1988, № 2).

Ще 60 літ тому могла розпочатися в радянській науці та грандіозна енергетична перебудова, яка б екологію і, безперечно, соціалізм винесла на рівень, якісно відмінний/од нинішнього… Та вульгарне розуміння діалектики — з одного боку, і прагнення підпорювати й визискувати — з другого, внесли жорстокі корективи у розвиток як нашого суспільства, так і всієї цивілізації… Альтернатива атомній бомбі видавалася індульгенцією, перед якою і найтяжчі гріхи — абищиця. І лишень енергетична криза 70–80 років примусила — не схаменутися, ні — «полапати в гаманці». Адже ще з позаминулого століття панівна економічна думка диктувала, що кожен відсоток приросту суспільного продукту відповідає відсоткові приросту споживання енергії та енергоресурсів. Аж насправді виявилося, що промислова віддача в розвинутих країнах зростає саме при скороченні енергоспоживання! Що саме культура експлуатації життєвих енергоресурсів домінує при визначенні кардинальних засад цивілізації.

Отже, і не можемо називатися цивілізованим суспільством, допоки сповідуємо утилітаризацію природи, визнаючи, що вода має слугувати для ГЕС, ТЕС, кораблів і АЕС, повітря— для снарядів і літаків, земля — для машин і механізмів, ліс — для лісопильних заводів і целюлозних комбінатів тощо. Світ надто єдиний, аби дробити відоме про нього по відомчих шухлядах, зовсім не дбаючи про заповідане нам цільне біосферне знання. Істинне знання про світ, запевняли ще древні,— неподільне. І тільки синтез його спроможний дати нам відповідь на питання, що е цей світ у його сучасній реальності, як виникла й організувалася біосфера і якою має бути наука про це планетно-космічне явище. Адже, віддавши перевагу фізико-технічній науці перед біосферною, ми щойно після неймовірних соціальних катаклізмів збагнули, що опинилися перед не тільки екологічною — генетичною катастрофою!

2. ЕЛЕКТРОЛАМПОЧКА ПРОТИ РЕАКТОРА

Московський енергетичний клуб, який, до речі, замислений на засадах не раз лаяного нами Римського клубу, так само заявив про прагнення відстоювати пріоритет загальнолюдських цінностей і загальної безпеки при розв’язанні державних енергетичних ресурсів. (Щоправда, тільки організація широких авторитетних позавідомчих експертиз із залученням учених світу, АН СРСР та суспільних сил, ефективне використання всепланетного досвіду щодо врахування екологічних, економічних і соціальних чинників таки наблизили б його до Римського…). Та чи вдасться нашому теляті вовка з’їсти?! Адже ще в роки застою ми рішуче спланували сьогоденний— небачений — розвиток атомної енергетики, без особливих зусиль примусивши рідне суспільство повірити, що жодної альтернативи їй нема й не може бути. Чорнобильська трагедія лише потроїла відомчу потугу: щоб запанував справжній волюнтаристський хаос, ми створили ще одне міністерство — атомної енергетики. І що ж у результаті? Замість обговорення хоча б ідеї цілеспрямованого переходу від енергомістких до енергозберігаючих технологій в електроосвітлюванні, наприклад, — заміною бодай половини ламп розжарювання флюоресцентними, віддача яких учетверо вища, — відповідальний працівник Інституту імені І. Курчатова пропонує нам з екрана ЦТ спробувати прожити без електричного освітлення, раз ми такі-сякі. І доходиш єдиної думки, що деяким ученим, а тим більше апаратно-відомчим товаришам зовсім байдуже, що у нас ті ж електролампочки горять по всій країні вдень і вночі, не знаючи спочину— оператори випалюють ліміт, інакше його обріжуть, що тільки терморегулятори на батареях центрального опалення в масштабах СРСР дадуть нам економію, яка перевершить виробіток пари АЕС, що, зрештою, без переходу на жорсткі енергозберігаючі технології, як альтернативи розвитку тієї ж атомної енергетики, ми не вирвемося з кризи, бо просто не вміємо господарювати як слід. А вчитися вже нема коли.

До речі, рік тому постановою Держкомцін затверджено досить несподіваний прейскурант № 09–01 «Тарифи на електричну й теплову енергію», що мав би чинність із 1 січня 1990 р., — ним передбачено підвищення цін на електроенергію для промислових підприємств у середньому в півтора раза, для колгоспів і радгоспів — утричі. Таким чином, як бачимо, вже закладено підступне підвищення цін на промислову й сільськогосподарську продукцію, тому що енерго-місткість її виробників автоматично вплине на собівартість, себто, за рахунок бюджету кожної трудової сім’ї Міненерго СРСР, «ничтоже сумняшеся» вирішує свої, суто відомчі справи, хоч, наприклад, наші керівники й запевняють народ, що найближчим часом на підвищення цін на сільгосптовари ми не підемо…

Спитаєте, як таке могло статися нині, «в епоху гласності»? Секрет ситуації полягає в тому, що відомства виступають з позиції хоч і привласненої, зате цілком узаконеної монополії на істину, зовсім не думаючи роззброюватись. Ми з усім згодні. Звикли. І що з того, що кожен робітник у нас знає: на Україні — надлишок електроенергії, бо заформалізованість її обліку не стимулює ініціативу підприємства, бо корисні й шкідливі відходи взагалі чомусь перевищують допустимі розміри?!

А в якому стані наші енергетичні комунікації? Та це така «ахіллесова п’ята», що й пером не описати. І ніхто — ні паргу з уст…

Так, ми не вміємо як слід господарювати, відомча, сталінського гарту, практика повністю скомпрометувала себе у справі соціального використання енергетичних ресурсів, особливо ж у вихованні повноцінного господаря. Зрештою, господар був їй якраз і не потрібний… Репресивному ідеологічному апаратові найбільше пасував раб, як виявилося, — саме тому він спричинив масове обездуховлення народу, відучивши людей міркувати, прислухатися до голосу совісті… Але тут не йдеться про генезу рабства — йдеться про кругову поруку безгосподарності й безвідповідальності, яку вдасться розірвати лиш тоді, коли наявний економіко-господарчий механізм буде не просто зламано — демонтовано. Себто, коли носії авторитарних ідей, через прилучення до суспільно корисної праці, навчаться цінувати не тільки власну людську гідність, а й оцю землю, неповторну природу її, яка ж спородила їх, і тримає на цьому світі.

Жодній постанові не переробити душі, розбещеної паразитичною відомчою байдужістю, — це саме те реальне зло, що його можна подолати лишень кардинальною зміною по-літико-економічної ситуації… Іншого виходу нема. Привчившись дивитися на державне фінансування як на дармову винагороду, що її не обов’язково повертати, міністерства досконало опанували тільки… біду головотяпства — «тащить и не пущать». (Другий бік цієї медалі ми знаємо — безсоромна показуха, перед якою «потьомкінські пейзани» — просто дитячі забавки). Внаслідок їхньої «державної політики в народному господарстві» занапащено Поволжя ^Подніпров’я, зруйновано російське Нечорнозем’я та «неперспективні» хліборобські регіони України. Не треба навіть Аралу! Але ж усі ці «звершення» закладалися в «п’ятирічні плани», благословлялися «державними умами» — відомча демагогія вибивала собі відповідні плацдарми й субсидії,— де ж винуватці?!

Слава богу, сьогодні хоч можна згадати: після чорнобильської трагедії М. І. Рижков у своїй доповіді заявив, що атомна енергетика невідворотно йшла до неї… Безперечно, сотні прецедентів на атомних станціях, про які, до речі, ми й досі не знаємо, давали йому більш аніж вагомі для цього підстави. Тому й Г. Медведєв у документальній повісті «Некомпетентність» підкреслює: «Аварії приховували не тільки від громадськості і уряду, а й від працівників АЕС країни, що особливо небезпечно, бо відсутність інформації про негативний досвід завжди загрожує його повторенням».

Але як же важко нам дається наука! Як же непохитно віримо ми в надійність вітчизняної техніки — чи то в Чапаєвську, чи в Прип’яті; яка ж ми все-таки «горда нація» — навіть повного звіту МАГАТЕ про аварію на ЧАЕС не опублікували! Щоб не хвилювати даремне народ…

Не всесоюзній нараді з питань постачання, що відбувалася в Прип’яті наприкінці березня 1986-го, досить гостро йшлося про будівничі негаразди на станції. Адже техінспек-ція, відділ, що контролював якість робіт і постачання будматеріалів для спорудження п’ятого й шостого блоків, накопичили цілі сховища актів, які засвідчували, що рясний брак оплачено дзвінкою монетою… Виявлені огріхи й лягли в основу тоді жпідготовленої статті ЛюббвгКовалевської («Трибуну енергетика» вона редагувала як Л. Тутарова) «Не приватна справа», що побачила світ у «Літературній Україні» за місяць до трагедії. Ось кілька рядків ізвідти: «Наводячи ці факти, хочу загострити увагу на недопустимості браку при спорудженні атомних електростанцій, енергетичних об’єктів узагалі, де несуча спроможність кожної конструкції має відповідати нормі, а кожен кубометр залізобетону мусить бути гарантією^надійності-,а отже, й безпеки. І головним контролером кожного, хто причетний до будівництва енергетичних об’єктів, повинна; бути, насамперед, його; совість».

Ах, совість, совість! Як часто ми згадуємо її, забуваючи, іцо інертні, рабством вихолощені душі, позбавлені животворної енергії прагнення творити добро й красу, віри у своє високе призначення на землі, просто нездатні відчути потребу докорів сумління. Перший-ліпший-бо інженер знає, що будь-яка станція — певна сукупність підсистем, кожна з яких має свій рівень надійності, отож торочити про абсолютну надійність АЕС якраз і означає відмовляти професіоналізмові не тільки в совісті — в здоровому глузді. Практика переконує, що головна причина аварій — усе ж технологічна…

І що значить — нема альтернатив? Понад десяток літ енергетики Південного філіалу Всесоюзного теплотехнічного інституту навіть за підтримки АН УРСР не можуть пробити свої розробки вкрай необхідних мобільних пікових ТЕС у поліблочному варіанті, що використовують низькосортне тверде паливо, розвідані запаси якого тільки на Україні складають кілька десятків мільярдів тонн (АЕС працюють лише у заданому режимі — маневрувати вони неспроможні), але Міненерго СРСР абсолютно не реагує на розважливі аргументи фахівців, які добре знають, що крім «лампочки», енергетична вартість борщу — не те що телевізорів чи холодильників, — у нас набагато вища, ніж у тих, кого ми наздоганяємо, що потрібно, нарешті, не мавпувати з енергетичних магнатів, а виходити з конкретної енергетичної ситуації, вчитися берегти народну копійку. Брак саме такого, хазяйського підходу, якраз і спричиняє прикре непорозуміння позицій: коли один професіонал, наприклад (академік Б. Є. Патон), говорить про необхідність враховувати екологічну місткість регіону, насичуючи його АЕС, інший професіонал (О. Л. Лапшин) допитується у нього, а що ж воно таке, екомісткість? Як її враховувати?

Непорозуміння елементарні, але ж вони виникають саме тому, що є непорозуміння. Отож і доводилося колишньому секретареві Київського обкому партії тов. Ревенкові, усвідомлюючи, що розуміння гостроти проблеми, які стосуються, зокрема, й безпеки ЧАЕС, у декого притупилося, вважати цей стан не тільки неприпустимим, а й таким, що вимагає рішучого втручання, передовсім Бюро Ради Міністрів СРСР з паливно-енергетичного комплексу та урядової комісії. Через три роки після згаданого виступу «Літературної України» (Л. Ковалевської) Г. Ревенко змушений повторювати ті ж факти: «Як пояснити людям, що, добиваючись підвищення надійності роботи, колектив станції не може своєчасно одержувати потрібної якості обладнання й запчастини із заводів Сизрані, Подольська, Саратова, Глазова, Чебоксар, Харкова, Нововоронезька, Горького? Досі залишаються належним чином не скоординованими наукові й технічні сили країни, зайняті ліквідацією наслідків аварії, комплексним вивченням проблем і виробленням відповідних рекомендацій. Помітно, що проблеми безпечної експлуатації станції все більше відсуваються на другий план і в діяльності такого провідного інституту, як ВНДІАЕС» (Чорнобиль: три роки згодом // Правда., 1989. ЗОапр.).

Але ж ідеться не про передаварійну ейфорію — планета стала свідком екстремальної ситуації, в якій станція продовжує давати струм… Ось до чого призводить неузгодженість між словом і вчинком, потребою у світлі, життєвій енергії та зневагою до засобів її забезпечення. Ось чому ми зобов’язані повернутися до витоків, аби усунути суперечності між уселюдськими ідеалами й власною совістю, аби збагнути, що комунізм — справжній рух трудящих світу, а не забаганки партійного апарату, що лише радикальна перебудова засад сучасного суспільства дасть нам шанс відродити втрачену віру у велич людської душі, матеріальне її безсмертя, зрештою у те, що заповідалося нам, як розум, честь і совість епохи…

Отож: якими б ми ілюзіями чи теоріями не жили, а відомча економіка державних монополій діє, мов стихійне лихо, змітаючи на своєму антисуспільному шляху національні й загальнолюдські/ інтереси, грабуючи й плюндруючи. Цьому, лихові властиві агресивність, безальтернативність і непомірна експансія — без придушення будь-якої творчої ініціативи, живої думки вона неможлива. «Така вже форма її існування, — зауважив з цього приводу один із ініціаторів створення московського енергетичного клубу академік О. Ю. Шейнлін. — Тому зовсім не важко за такого стану речей вгадати ймовірність переможця у змаганні ядерного реактора і електролампочки… Та все ж треба сподіватися змін на краще, — громадська свідомість уже прокидається…»

3. У СИЛОВОМУ ПОЛІ ЗОНИ

Група екологів «Зеленого світу» на чолі з академіком Д. Гродзинським — Я. Дудко, А. Демиденко, О. Міщенко, С. Ольштинський, Є. Яковлєв та ін. — відгукнувшись на запросини ініціативної групи виробничого об’єднання «Комбінат», що вів дезактиваційні роботи в Чорнобильській зоні, нещодавно привезла сюди не тільки прекрасну документальну стрічку «Мі-кро-фон!», яку репрезентував присутнім у місцевому Будинку культури сам автор — режисер Г. Шкляревський, а й конкретні намітки до перспективного плану плідного співробітництва у справі розсекречення екологічної інформації. Здорові сили Зони (парторганізація, зокрема) прагнуть цього насправжки, цілком слушно вважаючи, що жодного іншого шляху для оздоровлення ситуації нема. Не було ніби й розходжень — від заступника голови Київського облвиконкому М. Степаненка й другого секретаря Славутицького міськкому партії В. Гаврилова до начальника відділу інформації та міжнародних зв’язків ВО «Комбінат» П. Покутного й секретаря парткому В. Холоші одностайність відчувалась. Адже проблем у Зоні аж ніяк не меншає. І скорочення штатів, яке адміністрація управління використовує в суто бюрократичних інтересах, і невідповідність рівневі світових стандартів АСКРО ЧАЕС (автоматизованої системи контролю радіаційної обстановки), так само, як безліч інших проблем, вимагають чіткої координації зусиль. Що ж стоїть на заваді потрібної співпраці?

Передовсім — ігнорування деякими відомствами нашого права на інформацію, прагнення будь-що нав’язати свою волю.

Радіоекологічні дослідження АН СРСР у 30-кілометро-вій зоні відчуження розпочалися, наприклад, у травні 1986-го, себто три роки тому. За цей час виявлено, що такі довгожи-вучі радіонукліди, як цезій-137 і стронцій-90, у зв’язку з ви-луженням із часток, що випали, і переходом від нерозчинного стану до іонної, рухливої форми, дедалі активніше включаються в колобіг речовин, нерозривний у природі, циркулюють по животворних ланцюжках. Дози опромінення багаторічних рослин і тварин збільшуються, причому все вагоміший внесок дає внутрішнє опромінення, — підкреслює в матеріалі «Екологія — це життя» начальник постійно діючої Комплексної радіоекологічної експедиції АН СРСР І. Рябов. Отже, популяції цих організмів змушені існувати за умов хронічної дії радіаційного фактору (Трудова вахта. 1989* 27 січи.). Яким же чином змінюватиметься характер впливу іонізуючої радіації на живу природу з плином часу? Що потрібно робити для того, щоб цей вплив мав мінімальні наслідки? Адже іонна форма радіоактивності — наслідок трагічної аварії — не має аналогій в природі?

Однією з важливих підойм забезпечення надійності АЕС, вважають ініціатори контакту, якраз і є поінформованість — не тільки персоналу, а й широких верств населення. Цьому служать і кінофільми «Поріг» Р. Сергієнка, «Мі-кро-фон!» Г. Шкляревського, повість Ю. Щербака «Чорнобиль» тощо. І коли дозиметрист у «Мі-кро-фоні!», приміром, називає перед кінокамерою цифру 2640 мікрорентген саме на селянському подвір’ї, а тваринники й ветлікарі засвідчують генетичні зміни у поголов’ї, то лишень злісна відомча байдужість може вдавати, ицо все це — вигадали дилетанти. Невже для потвердження кожного конкретного факту й сьогодні потрібен приїзд компетентного московського кореспондента?

Можна тільки вітати десант О. Політковського в Зону, який засвідчив тубільні умови проживання там дітей і жінок, але ж ті самі умови ми бачимо в «Мі-кро-фоні!» — ті ж мікрорентгени і ту ж приреченість. Однак не Міністерство охорони здоров'я УРСР, хоча б на тих же прес-конференціях, а вчені Інституту ядерних досліджень на своїх загальних зборах зважилися на правдиве поцінування ситуації, що склалася. Таким чином, незважаючи на припізнену публікацію у пресі карт радіаційної обстановки та публічні запевнення голови Держкомгідромету Ю. Ізраеля в цілковитій радіаційній безпеці ударними темпами спорудженого Славутича, міста енергетиків ЧАЕС, у «Молоді України» від 21 квітня 1989 р. з'явилося друком ось таке звернення до уряду і громадськості:

«…Збори співробітників Інституту ядерних досліджень вважають за необхідне:

— розсекретити і широко обнародувати карти та відомості про радіаційну обстановку на Україні поза тридцяти-кілометровою зоною, конкретно, для кожної області, району, міста, села,)

…Запропонувати МОЗ УРСР розсекретити і регулярно друкувати в пресі інформацію про динаміку різних захворювань з аналізом причин і вжитих заходів для їх усунення, особливу увагу звернути на райони, вражені чорнобильською аварією;

— розробити й ухвалити закон про кримінальну відповідальність осіб, які намагаються приховати інформацію про екологічну, зокрема радіаційну обстановку».

Чому ж, знову таки аж через три роки після чорнобильської трагедії, мусимо достукуватися в глухі двері Міністерств охорони здоров’я УРСР та СРСР, аби домогтися врешті-решт того, що мало бути зроблене згідно з гуманістичними засадами медицини і правом кожної людини на екологічну інформацію? Як можна вірити у благополучні звіти мед-відомств, коли навіть дружини й діти персоналу ЧАЕС, ще проживали в Прип’яті, не охоплені не тільки належною медичною допомогою, а й елементарним медконтролем? Коли інженер ЧАЕС В. Сулимов заявив про це ла прес-конференції в МОЗ УРСР, підтвердивши, що в такому ж стані — сотн сімей, ніхто з відповідальних працівників не спромігся бодаг пояснити подібні факти, а от у газетних звітах про конфе ренцію — все гаразд. Чи не з глухого позавчора це запобі гання перед відомством сьогодні? На тій же зустрічі з пресою заступник міністра Ю. Спіженко запевнив присутніх, що встановити величини радіаційної дози, одержаної кілька літ тому, — не проблема, але ж більшість персоналу ЧАЕС так і не відає, яка ж вона у них насправді, та доза…

Головний ветеринарний лікар Народицького району П. Кудін офіційно посвідчує, що прояви аномалії у поголів’ї тваринницьких ферм розпочалися лише з 1988 року, раніше нічого подібного не було. Та МОЗ УРСР намагається всіляко спростувати це твердження, заявляючи, що воно «контролює ситуацію», бо ніде в світі не зафіксовано нічого подібного за такий період, а поросята, яких годують кормами з тридцяти кілометрової Зони, ростуть здоровішими, отже— не заважайте звітувати… А що, коли до прискорених мутацій призводять так звані «гарячі частки» — мікроскопічні пилоподібні частинки, котрі мають підвищену радіоактивність, винесені з реактора в атмосферу внаслідок тривалого вигорання графіту? Невже аналізи на пошкодження хромосом не дають надійного результату? Чи кількість хромосомних аберацій у нас «не перевищує норми»?

А може, вся річ у тому, що відповідні відомства вже відзвітували про те, ніби радіонуклідне зараження Полісся, знане ще з часів випробування атомної бомби в атмосфері, зовсім не шкідливе для тубільного населення? Недарма ж відомий у Союзі вчений фізик І. Ліхтарьов, який зробив немалий внесок у вивчення впливу на живі організми так званих «малих доз», ставши ще й співробітником Всесоюзного інституту радіології у Пущі-Води ці, відмовляється тепер від колишніх дослідницьких заслуг?..

До речі, не цікавить деяких учених і те, чому підвищену радіоактивність виявлено під прип’ятським асфальтом чи, скажімо, у донних відкладеннях Київського моря за 1982 рік… Коли член-кореспондент АН УРСР Д. М. Гродзин-ський у присутності мільйонів телеглядачів Українського телебачення поінформував про це президента Ядерного товариства СРСР Є. П. Веліхова, додавши, що й поширення стронцію південніше зони, й підвищення колективної дози радіації для тих же киян мали б привернути до ситуації щонайпильнішу дійову увагу Мінатоменерго, той відповів лиш, що все це потрібно вивчити на професійному рівні…

Виходить, що коли відомий у країні та й за її межами радіобіолог публічно висловлює свої побоювання щодо малокомпетентної діяльності відомств, то це — не професійна розмова? Але ж навіть генеральний директор «Спец-атома» Ю. Самойленко до своєї «виборчої програми» ввів пункти про створення позавідомчої загальносоюзної системи екологічного контролю, забезпечення гласності результатів екологічних спостережень і експертиз по всій країні! А 17 і 18 травня в Зоні вже на міжнародному, рівні практично вирішувалися наукові й виробничі проблеми, пов’язані з її долею, що не можуть не хвилювати всіх нас, — десятки вчених з різних країн світу приїхали з десятками конкретних пропозицій… Та чи буде й тут дотримано засад гласності, чи громадськість так і залишиться «при своїх інтересах»? Цього ми не знаємо.

Виступаючи в «Правде», Г. Ревенко з болем говорив про те, що й досі не виконано вказівки Ради Міністрів СРСР про визначення статусу Зони — союзний та республіканський уряд ніби бавляться в перетягуванні каната, хоч давно вже обгрунтовано: зона має належати науці, тобто діяти тут мають не зоотехніки, лісничі й агрономи, а фізики, біологи й медики, які спеціалізуються на проблемах радіології. Невже не ясно, що доки тривають міжвідомчі «мирні переговори», у зоні виростають все нові безгоспні могильники, накопичується пряма й потенційна загроза життю людей!

А як можна ставитися до того, що зі сторінок центральної преси, радіо й телебачення керівництво Держкомгідромету СРСР заявляє: в Зоні є щонайменше півтора десятка сіл, безпечних для проживання? Йдеться ж бо не про те, що язики радіаційного зараження й справді не скрізь однорідні (тим паче, коли й сам радіаційний фон можна піднести так, аби не морочитися з нормою), йдеться про те, що й у нас, і за рубежем уже років з десять відомо: «Вплив фонової радіації… недооцінювався у 100—1000 разів. Нема прямої залежності впливу радіації. Чутливість організму збільшується значно швидше при малих дозах, аніж при великих».

Отже, тривале перенесення радіації викликає більш руйнівний вплив на мембрану, аніж на гени живих клітин, — тому слід повністю переглянути стереотипну думку щодо типу й величини впливу радіації на здоров’я людини, яка була піддана опроміненню малими дозами радіації впродовж тривалого часу….Але найважливіше, що багато захворювань, які раніше ніколи не пов’язувалися з рівнем радіації, наприклад, інфекційні захворювання (грип), а також хро нічні (серце), насправді істотно залежать саме од малю доз опромінення.

Хто ж має підсумовувати й впроваджувати в практик) набуті знання, як не знайомі нам відомства, що витрачають стільки енергії на те, аби перекрити будь-які канали інфор мації, замість чесно робити своє діло?

I що людям з того, що на папері наша охорона здоро в’я — «контролює ситуацію»?

4. СОВІСТЬ — ПОТРЕБА ДУШІ

Екологи жартують, 'що песиміст — це просто добре поінформований оптиміст… Але ж атомна енергетика — «стихійне лихо», спороджене відповідними політико-економічни-ми умовами — надто не звична до того, щоб відмовлятися від поголовного постоптимізму. Та й взагалі, стара система господарчо-державного механізму дедалі відчутніше дається взнаки сьогодні, коли робляться спроби перешкодити йому продукувати шаблонний тип керівника і виконавців, чи плекати пасивність, безініціативність деякої частини громадян. Таким робом виникла ситуація досить двозначна — політична влада почала гальмувати економічний розвиток, завдаючи країні значних моральних і матеріальних збитків. Осьхтому й зважилася КПРС на рішучу реформу нашої політсистеми.

І що ж? Як не дивно, внаслідок державного курсу на логічне скорочення апарату управління за останні роки він зріс… майже на два проценти —: міняються вивіски, але ніхто при цьому не — почуває жодного докору сумління.

Сором, совість, душа — ці поняття стали анахронізмами, в лексиці професіоналів-технократів їх нема. Меркантилі-зація науки витворила й відповідний тип споживача, котрому байдужий істинний результат заходу, експерименту — він живе одним днем, витворивши навіть специфічне поняття «совість ученого», так, ніби може вона чимось різнитися від совісті взагалі, ніби це й не особистісна річ, а довільна умовність, абстракція. У жодній графі її ж бо нема! Отож і діяльність Московського енергетичного клубу, Ядерного товариства чи навіть певною мірою Екологічного фонду СРСР матиме сенс, гадаю, лише тоді, коли буде спрямована в русло конкретних людських інтересів, коли виховуватиме екологічну свідомість у керівника й виконавця, коли сприятиме розширенню інформації, необхідної для правильної екологічної поведінки та громадського контролю за станом середовища. Головне, щоб ми нарешті збагнули: так само, як природа навіть окремого району належать світу, так і життя кожної окремої людини належить, окрім нації, людству. Без цих елементарних засад виховання людської душі, патріотизму — марна річ.

Совість же — потреба душі… Але коли система відкинула саме поняття душі як непотріб, старорежимний мотлох, то й потреба в совісті автоматично відпала. Так адміністратор узяв реванш у вченого. Так світогляд, інтуїція, талант ученого було підмінено виконавською кебетою, організаторським хистом. А якщо до того ж становище вченого залежало тільки від стажу й посади, то про жодну, справді наукову, творчість не могло бути й мови так само, як і про істинну відповідальність за талант. Відомча наука стала тією пропащою силою, що не визнає не тільки альтернатив, а й відмінної думки про світ і призначення людини.

Хіба ж це випадково, що замість Вавілова, Вернадського, Флоренського, Чижевського, прийшли ті, хто знав єдине: «Наука вимагає жертв!»? їм не потрібні були різні школи ні в науці про таємниці ядерної енергії, ні в науці про таємниці людської психіки… Ось чому немає сьогодні альтернатив атомній енергетиці.

Тому не слід чекати, що, виховані старою бюрократичною системою, відомства так вже й кинуться допомагати нам з організацією плебісцитів… Ось про низьку культуру експлуатації нетрадиційних видів енергії вони розмову підтримають. І ніхто з цих самовдоволених спеців і досі не задумається над тим, що коли б на розробку сонячної енергетики виділити бодай половину тих субсидій, що їх має атомна, то, можливо, непотрібна була б ані тепла надпровідність, ані холодний ядерний синтез… А отже, непотрібні були б і Всесвітня асоціація організацій, що експлуатують АЕС…

Жодна АЕС на Україні не будувалася так, як обіцяли її проектанти. Досить сказати, що десять літ тому (чи не в зв’язку з першою серйозною аварією на ЧАЕС 1979 р.?) в журналі «Коммунист» головний конструктор реактора РБМК М. Доллежаль, обстоюючи поняття екологічної місткості регіону, наголосив на тому, щоб його «дитя» експлуатувати у віддалених місцевостях… (До речі, у ВНДІАЕС я дізнався, що Чорнобильська станція проектувалася з реактором ВВР— академік Александров наполіг, аби встановили саме РБМК…).

Однобоке захоплення розвитком якоїсь одної галузі енергетики взагалі веде до значних екологічних і соціально-економічних — негативних! — наслідків, а також — до гальмування науково-технічного поступу в розробці енергоміст-ких технологій, що потрібні так само, як вода, як повітря, як та ділянка землі, обробляючи яку, вкладаючи в неї всю душу, людина продовжує себе в часі й просторі.

Особливо пекельним тавром позначається на духовності нашій відомче ставлення до води, повітря, лісу тощо, як лишень до сировини… Недарма ж у народі кажуть: як посієш, так і матимеш. Себто, як ти подбаєш про землю, так і вона — про тебе. Ось чому відчуження земель внаслідок чорнобильської катастрофи — та гірка історія, яку ми змушені залишати нащадкам. Але ж саме ця сторінка розповість про нас усю правду, бо тільки синівським ставленням до природи, до ближніх, їхніх мистецьких традицій кожна людина збагачує власні почування гармонією духовності, робить і свій внесок у ноосферу.

На цій сторінці й історія самоселів… Адже в духовному житті не може бути просто застою: кожна зупинка — це Чорнобиль, який відкидає суспільство назад, до тих проблем, з яких воно й розпочиналось. А реальний Чорнобиль — це, звичайно, не тільки первинне підвищення радіації в зоні кількох тисяч кілометрів, як, на жаль, не тільки й різкий спад властивостей імунної системи. людського організму. (Хтозна, чи не слушні гіпотези, що мутаційну генезу СНІДу виводять саме з постійних малих доз радіації, знаних в екваторіальній частині планети ще з часів випробування термоядерної бомби).

Реальний Чорнобиль — це дискредитація перебудови, себто регрес у реальному суспільному житті, спровокований, передусім, дефіцитом інформації, всеможливими засекреченнями та безліччю дрібних правд — для населення, для спеців, для міністерств тощо.

Згадайте хлопчика із телерепортажу О. Політковського, що сидить на ящику з надмірною дозою радіації. На запитання дозиметриста, чи той не знає, що ящик радіоактивний, батько хлопчика лиш стенув плечима. Та й звідки йому теє знати? Проблема масового виробництва надійних дозиметрів — надумана проблема. Лише у Києї^і півдесятка підприємств у найкоротший строк опанують цю справу, якщо буде вказівка. Можливий і такий варіант, що мобільні загони Держкомприроди контролюватимуть радіаційну обстановку незалежно від міністерств, але навіть якщо б вони мали відповідне матеріальне забезпечення — хто їм це дозволить?!

Питання й справді гостре саме тому, що тут переплелися всі «здобутки» тоталітарної системи — коли відомча користь (ефемерна, хвилинна) обов’язково має стояти над мораллю, коли дефіцит людяності паралізовуе енергію душі, а кругова порука відомств виступає у ролі істини.

Пригадаймо, як помпезно повідала нам офіційна преса про відвідини М. С. Горбачовим ЧАЕС і Славутича. А ось враження «з місця», опубліковане 24 березня 1989 р. в тій же «Трудовой вахте»: «Містом поповзли чутки: до нас їдуть гості. Гості високі. Зустрінем гідно. Сполохалися, забігали «батьки міста». У Вільнюськім кварталі в одну мить привели у відповідний вигляд чотири п’ятикімнатних котеджі… Встановили газові плити, телефони… Де-не-де шпалери. Перефарбували рами на вікнах… Кар з’явилися… Вміємо зустрічати дорогих гостей!»

Те ж саме, що й завжди — недарма ж про нас побутує у світі думка, що ми люди традиції.

Не дали змоги зустрітися з М. С. Горбачовим ветеранам ЧАЕС. Добре, хоч «Известия» передрукували витяги з листа О. Красіна, якого всі ми бачили на екрані телевізора — це він розмовляв з М. С. Горбачовим.

Інженер ЧАЕС розповідає: раніше, «до війни», ми боялися лише за одну зміну, де хлопці любили «закладати» без вихідних, а сьогодні доводиться переживати за всіх. Надто гнітюче на душі…

Чому ніде не обговорюється цей фактор ризику? Як із алкоголізмом і наркоманією на інших АЕС? Цього ми теж не знаємо.

Зате знаємо, що народ не хоче більше терпіти відомче свавілля, бо прагне сам визначити і власний добробут, і майбутнє. Це від його імені голова виконкому Волинської обласної ради народних депутатів Н. Г. Федоров надіслав до Ради Міністрів УРСР лист: «Про порушення встановленого по рядку при розв’язанні питання водозабезпечення Ровенської АЕС», де зазначено, зокрема, що Інститут «Союздіпровод-госп» без погодження з відповідними обласними службами і без дозволу облвиконкому приступив до розробки проект) реконструкції Хрінниківського водосховища, до речі, НІЯР не пов’язаного зі строками введення в дію четвертого енер гоблока РАЕС. Мало того, що підняття рівня води в ньом\ загрожує підтопленням сільськогосподарських угідь і орни? грунтів — у мутних потоках може опинитися і терен музею заповідника «Козацькі могили». Та й взагалі екологічні на слідки цього подвійного вторгнення мало передбачувані — відомо ж бо, що навіть за ідеальної роботи АЕС тепловоп забруднення середовища не уникнути, а в регіоні карстови; явищ вони можуть бути катастрофічні.

Пропаща сила авторитарної інерції, як завжди, залиша ється глухою до всіх подібних волань громадськості. Що їі ціна землі, води) повітря, історії, культури, людського жит тя? Все це у нас — найдешевше… Але ж, мабуть, капіталісті Австрії, Данії, Швеції та інших країн відмовляються ві, атомної енергетики не тільки тому, що бояться, на відмін; од наших, народного гніву, а передовсім тому, що вона дуж дорога! Підрахували, збагнули, що, повіривши в міф про еко номічність ядерної енергетики, потраплять у лабіринт інфля ції, тотального недовір’я. Вони ж таки вірять у тверезий роз рахунок, а не в демагогічні запевнення, наприклад, що кол на ЧАЕС навіть упаде авіалайнер — нічого страшного н станеться, до яких вдавався свого часу той же академі Александров. Але повірили все-таки йому. А от Доллеж< лю — не повірили. Так само, як і не повірили академікові Легасову, який мав мужність зізнатися: «…мене турбує, що широко відомий лиш зовнішній бік цієї велетенської трагедії: помилки й боягузливість одних людей, біди й психологічний шок других, героїзм і винахідливість третіх. А от людей, які знають істинні витоки й можливі наслідки Чорнобиля, дуже мало, та й обмежена більшість із них у можливостях висловитися…» (Із листа до А. Адамовича // Новый мир. 1989. № 4).

Хтозна, може, й справді, «радіофобія» — ця спонтанна совість мас — покликана вилікувати соціальні виразки суспільства?

5. ХТО «КОНТРОЛЮВАТИМЕ СИТУАЦІЮ»?

Сталінщина — не звичайний історичний момент у нашому житті. Небезпека сталінщини і прояви її рецидивів якраз і полягають у тому, що міністерства й відомства створені режимом автократії, що, сповідуючи монополізм у науці і суспільному житті, вони утверджувалися саме в розтоптуванні демократичних інститутів і національної гідності, виховуючи кар'єриста, вірного груповим інтересам, аби не сказати — інтересам клану, зграї. Ось чому нині так складно говорити про колективізм — інтереси особистості завжди були підпорядковані загалу, ось чому майже неможливо говорити й про екологію душі — адже поняття екології взагалі щойно входить у наш побут. А що ми знаємо про душу? Хіба ж усвідомлюємо її як суть самої людської природи? Безперечно, животворну енергію душі можна запродати пропащій силі, бюрократичної олігархії, можна ізолювати, позбавити спілкування з конкретним соціальним рухом, але не можна знищити, ба, навіть переробити — себто спотворити — хоча б і під шаленим тиском хуткозмінної громадської опінії. Не дано. Кожен атом її безсмертний так само, як безсмертна матерія. (До речі, П. Флбренський досить оригінально трактував фізичні досягнення будови речовин, вважаючи, що «наївний схематизм, сучасних моделей атома походить від метафізичного механізму, який у самій основі своїй заперечує явище життя»).

Що й казати, коли інтуїція поета іноді варта роботи НДІ, то перед інтуїцією вченого не гріх і схилитися… А нам ще й досі дорікають за емоції! Немов за ту ж невмирущу душу…

Духовне рабство — чуже людській природі, тому скрізь, де й за часів найжорстокішої тиранії пам’ятали про суть життя, світився вогник творчості, таланту, інтуїції, а націонаявний нігілізм вважався антигуманним. Але біда в тому, що коли вогник пригасав, народ поринав у темряву бездуховності. Бо такою ставала наука.

Відомча наука, яка «контролює ситуацію», визначає центр 30-кілометрової Зони у Чорнобилі, хоч насправді він має бути там, де зруйнований реактор, у Прип’яті. Але навіщо порушувати суверенітет Білорусії? І чи відомства винні, що в зараженій зоні — в селах і хуторах — досі перебувають жінки, діти? На папері всі вони охоплені спостереженням. Разом із тим, «контролюючи ситуацію» у Чернівцях, наші медики не змогли елементарного — представити міжнародній експертній комісії матеріалів обстежень очей і дихальних шляхів потерпілих дітей! Орієнтуючись лише на зовнішні ознаки захворювання, вони всьому світові оголошують, що «контролюють ситуацію».

Йдучи за тією ж «потребою дня», відомства вже приступили до спорудження заводу з переробки радіоактивних відходів у зоні відчуження, «контролюючи ситуацію» разом з МАГАТЕ. Ще й чутку для преси організували: «Обговорюється можливість будівництва у 30-кілометровій зоні…». Хай незгодні задихнуться в обуренні, чи бодай голоси зірвуть. Усе це — малокомпетентні емоції. А от наука — знає, що жертви їй ще потрібні…

Справа, може, й не в тому, що, розщепивши атом, наша цивілізація надто рано вторглася на дуже поспішні меркантильні манівці,— завела такий годинник, який несхибно відлічує невідворотний рішенець. Але хіба годиться залишати по собі «мінні поля» радіоактивних відходів — у воді й на суші, пустелі замість лісів і лук та малопристосованих до життя мутантів, яких так і не встигли вписати до Червоної книги? Адже ж Вернадський заповідав нам, що ноосфера — це такий стан розвитку, «в якому повинні проявлятися розум і керована ним робота людини як небувала на планеті геологічна сила». Мріючи про зростання ролі науки в житті суспільства й передбачаючи, мабуть, прірви на цьому шляху, він ще півстоліття тому говорив про те, що «мають бути створені нові форми наукової організації», що вона «буде неможлива без створення асоціації радянських наукових працівників — учених, лікарів та інженерів».

Чи не до цієї ідеї ми й прийшли нарешті в нашому «зеленому русі»? Хоча й тут демократичні країни значно випередили нас, мабуть, збагнувши, що наука не може бути бездуховною.

Я не маю ніби вагомих підстав заперечувати роботу інституту, що носить ім’я Курчатова, так само як і зневажати МАГАТЕ. Але скажіть мені, будь-ласка, чи можлива де в світі така ситуація, щоб на забрудненому нуклідами терені працювала АЕС? Адже ми сьогоднішні — вороги геноциду?!

На жаль, мушу схилятися до того, що всю правду про Чорнобиль знатимемо хіба що в наступному тисячолітті… Як слушно зауважив колега-журналіст: «Один з ініціаторів усеможливих заборон на повну інформацію по ЧАЕС — МОЗ СРСР. Зрозуміло, чому. Адже легше приховати істинний стан справ, аніж налагодити дійове оздоровлення людей. Заборони — це, передовсім, низький рівень нашої охорони здоров’я».

Останнім часом ми дуже полюбляємо порівнювати сподіяне нами з тим, як воно робиться чи то у Франції, де одні АЕС, чи в Японії, де без атомної енергетики, так би мовити, й жити не можуть… Отож і я наведу слова доброї пам’яті американця Джона Кеннеді, який ніби відповідає оце котромусь із відомчих бонз: «Не наголошуймо на тому, що дуже мала кількість дітей може захворіти на рак кісток, лейкоз чи рак легенів. Справа не в статистиці. Втрата навіть одного людського життя або неправильний розвиток навіть однієї дитини, яка народиться через багато літ після нашої смерті, повинні непокоїти всіх нас…»

У цих словах — близька мені громадянська позиція. І я дуже шкодую, що під ними не можуть підписатися деякі мої високопоставлені співвітчизники.

ЮРІЙ ЩЕРБАК

Чорнобиль[1]

Уривок з документальної повісті «УВЕСЬ КАРАУЛ ПІШОВ ЗА ПРАВИКОМ»

Першими сигнали тривоги почули пожежники.

Леонід Петрович Телятников. Герой Радянського Союзу, 36 років, начальник військово-пожежної частини № 2 Чорнобильської атомної станції, майор внутрішньої служби[2]:

«У караулі лейтенанта Правика було сімнадцять чоловік. Тієї ночі він чергував. Якщо говорити про цей караул в цілому — на відміну від того, що пишуть у газетах, третій караул не був такий ідеальний. І якби не цей випадок, ніколи, звичайно, про нього не писали б. Це був дуже своєрідний караул. Це /5ув караул особистостей, сказати б. Тому що кожний був сам по собі. Дуже багато було там ветеранів, дуже багато своєрідних хлопців.

Володя Правик, здається, був наймолодший — йому 24 роки. Вдачею дуже добрий, м’який, ну й вони його інколи підводили. Він ніколи нікому не відмовляв на будь-яке прохання. Він вважав, що має йти на поступки. У цьому, можливо, була якась слабкість з його боку — траплялися й сутички, а він залишався винним, тому що в караулі були й порушення… але він додержувався своєї лінії.

Він дуже захоплювався, Володя Правик. Любив радіосправу, фотографію. Він був активний у нас працівник, начальник штабу комсомольського прожектора. Прожектор був, мабуть, найбільш дійовою формою боротьби з вадами, різко шмагав по найменших навіть похибках. Він і вірші писав, і малював, виконував цю роботу із задоволенням. Йому багато допомагала дружина. Вони дуже пасували одне одному. Дружина його закінчила музичне училище і викладала музику в дитячому садку. Вони зовні навіть схожі були одне на одного, обоє лагідні, їхні погляди на життя, ставлення до роботи — дуже тісно все переплелося, було єдине. За місяць до аварії в них народилася донька. Останнім часом він просив, щоб його перевели інспектором, усі згоджувалися, але йому просто не було заміни…

Мабуть, найстаршим у варті за віком і строком служби був Іван Олексійович Бутрименко. Йому сорок два роки. Це один з тих, на кому все тримається. На нього всі рівнялися.

І начальник караулу, і секретарі партійної та комсомольської організації. Іван Олексійович був депутатом міської Ради, виконував велику депутатську роботу…

Працювали у нашій частині ще три брати Шавреї, білоруси. Наймолодший — Петро, він працював інспектором частини, а Леонід — найстарший та Іван — середульший — працювали у третьому караулі. Леонідові тридцять п’ять років, Іван років на два-три молодший, а Петрові тридцять років. Працювали вони так: треба — значить, зробили.

У житті як буває? Поки не тицьнеш пальцем — ніхто навіть не зворухнеться. Це не лише у нас так, так скрізь. На заняттях, на навчаннях — хтось намагається відійти вбік, відпочити, взяти легшу роботу… Тут цього не було. Коли сталася аварія, незважаючи на якісь незгоди у караулі, незважаючи ні на що, весь караул пішов за Правиком, пішов, не озираючись… Там бітум горів. Машинний зал — горюче покриття, і головна вартість, якщо перевести на карбованці,— це машинний зал.

Усі відчували напругу, відчували відповідальність. Тільки-но назву, одразу ж підбігає: «Зрозумів». І навіть не слухав до кінця, бо розумів, що треба робити. Чекав лише команди.

І жоден не схитнувся. Відчували небезпеку, але всі розуміли: треба. Лише сказав — треба негайно замінити. Бігцем. Як бувало до аварії? «Чого я йду? Ну, чому?» А тут ані слова, ані півслова, і справді, усе виконувалося бігцем. Це, власне, було найголовніше. Інакше пожежа гасилася б дуже довго, і наслідки могли бути набагато гірші.

Я, коли сталася пожежа, був у відпустці. У мене відпустка тридцять вісім днів. Мені подзвонили по телефону, уночі подзвонив диспетчер. Ну, транспорту нема, усі машини виїхали. я подзвонив черговому міськвідділу міліції, пояснив ситуацію, мовляв, так і так, у них машини завжди є. Кажу: «На станції пожежа, покрівля машинного залу, будь ласка, допоможіть дістатися». Він перепитав мою адресу, каже: «Машина зараз буде».

Дах горів нагорі в одному місці, другому, третьому. Я, коли вибрався нагору, побачив, що горить у п’яти місцях на третьому блоці. Я тоді ще не знав, що третій блок не працює, та якщо горить покрівля, — треба гасити. Великих зусиль, з погляду пожежної справи, це не вимагало. У машинному залі подивився — слідів пожежі нема. Добре. В «етажерці», на десятій позначці, де центральний блоковий щит управління, пожежі нема. А який стан у кабельних приміщеннях? Для нас це найважливіше. Треба було все обійти, оглянути. Тому я весь час бігав — п’яту, восьму позначку оглянув, на десяту подивився, водночас у заступника головного інженера з оперативним персоналом коригував — що важливіше, що і як… Вони сказали: «Так, справді, треба гасити дах, бо у нас там третій блок не працює, а якщо станеться обвал, хоча б одна плита впаде на діючий реактор, — значить, може бути додаткова розгерметизація». Мені треба було знати усі ці питання, місць багато, станція дуже велика, і скрізь треба було побувати.

З Правиком я тоді так і не встиг поговорити. Тільки коли відправляв у лікарню, тільки вже в цю мить буквально кілька слів… О 2 год. 25 хвилин він уже був відправлений у лікарню. Нагорі вони хвилин 15–20 перебували…

Десь о пів на четверту мені стало погано. Я закурив сигарету, задихався, як і раніш, був постійний кашель. Слабість у ногах, хотілося посидіти… Сидіти було ніколи. Ми поїхали оглянути пости, я показав, де ставити машини. Поїхали до директора, власне, мені потрібен був телефон — доповісти обстановку. А на станції не було звідки подзвонити. Багато приміщень було зачинено, нікого там не було, а в директора кілька телефонів, та вони були зайняті. Говорив директор. У той час він аж розривався по телефонах. Ми звідти не могли подзвонити. Тому виїхали в частину».

А тривога зростала.

Тут треба пояснити одну важливу деталь. Крім караулу лейтенанта Правика ВПЧ-2, по бойовій тривозі було негайно піднято і караул лейтенанта В. Кібенка СВПЧ-6. Далеко не всі знають, що караул В. Кібенка належав зовсім до іншого підрозділу пожежної охорони — до пожежної частини номер 6, розміщеної у Прип’яті. Вона й зараз стоїть — це невеличка будівля СВПЧ-6 на околиці Прип’яті, за скляними дверима в безгомінні назавжди завмерла потужна пожежна машина — як пам’ятник подвигу караулові Кібенка.

Л. Телятников: «Наша частина номер два — а в її складі караул В. Правика — охороняла атомну станцію. Це була об’ектова частина. А міська частина, в якій працював В. Кі-бенок, вартувала у місті. Вони одразу ж дізналися про пожежу. У нас під час пожеж автоматично дається підвищений номер, одразу повідомляється на центральний пункт пожежного зв’язку. Повідомляється по радіостанції чи телефоном через міську частину. Міська частина щодо нас вважається гкіювною. Тому, одержавши повідомлення, що виникла пожежа, вони автоматично знають, що повинні виїхати,

Як я вже казав, караул Правика спершу перебував на машинному залі. Там погасили, і відділення залишили на чергування під його керівництвом, тому що машинному залу загрожувала небезпека. А міська частина, оскільки вона приїхала трохи пізніше, була направлена на реакторне відділення. Спочатку машинний зал був головний, а потім — реактор-' не відділення. Отож Правик потім навіть лишив свій караул, подався на допомогу міській частині. З нашого караулу загинув лише Правик. Решта п’ять чоловік, що загинули, — це були хлопці з шостої міської частини. Так вийшло, що вони перші почали гасити на реакторі. Там було найнебез-печніше. З погляду радіоактивної небезпеки, звичайно. А з погляду пожежної — на машинному залі, тому там наш караул і діяв у початковий момент аварії».

А тривога зростала.

З самого початку аварії В. Правик дав сигнал тривоги усім пожежним частинам Київської області. За цим сигналом у бік АЕС висилалися пожежні підрозділи сусідніх населених пунктів. Терміново готувався резерв,

Григорій Матвійович Хмель. 50 років, водій пожежного автомобіля Чорнобильської районної пожежної частини:

«Я люблю грати в шахи. Тієї ночі чергував. Грав з шофером. Кажу йому: «Не те, Мишко, робиш, помилки робиш». Він програвав. Десь до дванадцятої години ночі тяглася наша розмова, потім я кажу: «Мишко, я піду, мабуть, спати». А він каже: «А я буду ще з Борисом гуляти». — «Ну, гуляй».

У нас там лежаки, я поклав лежак, матрац поклав, ковдру взяв чисту, ковдру у шафці, то я під голову поклав і ліг. Не знаю, довго я дрімав чи ні, потім чую щось: «Так, так, поїхали, поїхал-и!» Я розплющую очі і бачу: Мишко стоїть, Борис, Гриць. «Поїхали». — «Куди?» — «Зараз Володя візьме зведення». Потім він тільки-но прийняв зведення — ву! ву! — загула сирена. Тривогу зробили. Я запитую: «Куди?»— «На Чорнобильську АЕС».

Мишко Головненко, водій, з ходу їде, я від’їжджаю другим. Це дві машини, які стоять у нашій частині,— в одній я, у другій — він. Ну, бачите, часто так буває, що коли ми від’їжджаємо, дверей не зачиняємо, а ті двері скляні, і тоді часто б’є нам вікна вітер. Так, звичайно, хто останній їде, треба, щоб зачинив гараж. Я з Прищепою зачиняємо гараж. Я думаю — Мишка наздожену, у мене ЗІЛ-ІЗО. Ну й поїхали, погнав я десь кілометрів вісімдесят на годину. У мене над головою тріщить рація — викликає Іванків, Поліське, нас диспетчер викликає. Чую, що викликає по тривозі. Думаю — це щось не те…

Потім я наздогнав машину Головненка вже під самою АЕС, щоб не плутати по будівництву, щоб зразу дві машини йшло. Наздогнав його, сів йому на хвоста своєю машиною. Під’їздимо. Тільки-но туди, де дирекція АЕС, під’їхали, одразу нам видно — горить полум’я. Як хмара, полум’я червоне. Думаю — ну й роботи буде. Прищепа каже: «Так, дядьку Гришко, багато роботи буде». Приїхали ми туди за десять чи п’ятнадцять хвилин до другої години ночі. Дивимося — жодної машини нашої — ні з другої, ні з шостої частини. Що ж таке? Вони, виявляється, поставили з північної частини блока. Ми вийшли — куди, що? Бачимо — графіт там розкидано. Мишко каже: «Графіт, що таке?» Я його відкинув ногою. А боєць на тій машині взяв його в руки. «Він, — каже, — гарячий». Графіт. Шматки були різні — великі й маленькі, такі, що можна взяти в руки. їх вивалило на доріжку, всі там тупцювали по ньому. Потім бачу — біжить Пра-вик, лейтенант, який загинув. Я його знав. Два роки разом з ним працював. А мій син, Петро Григорович Хмель, — начальник караулу, такий, як Правик. Лейтенант Правик — начальник третього караулу, а Петро — начальник першого караулу. Вони разом з Правиком училище закінчували… А другий мій / син — Хмель Іван — начальник пожежної інспекції Чорнобильського району.

Так… Значить, біжить Правик. Я запитую: «Що, Володю?» А він каже: «Давайте ставте машини на сухотруби. Давайте сюди». І тут під’їжджають машини з другої та шостої частини, повертаються до нас. Наших дві і їхніх три — цистерни і мехдрабина. П’ять машин з цього боку. Ми одразу — раз! Підганяємо машини до стіни на сухотруби. Знаєте, що таке сухотруби? Ні? Це порожні труби, в які треба підключити воду і тягти їх аж туди, на дах, а нам треба рукави брати, приєднувати рукави і треба гасити полум’я.

Машину ми ставимо на сухотруби, зразу близько підганяємо — це у нас силенна машина, Пивовара Петра з шостої частини, поруч ставимо на гідрант, моїй вже нема куди, нема місця. Тоді я з Борисом і Миколою Тітенком кажу: «Давайте гідрант!» Ну, там раз-раз, гідрант знайшли, це вночі, важко знайти. Коли були навчання, ми знали, що наш гідрант по той бік за планом, а виявилося — по цей. Знайшли гідрант, підганяємо машину, викидаємо її виденько рукави, і вони — Тітенок і, по-моєму, Борис, я не пам’ятаю, — поперли до Мишкової машини. Три рукави по двадцять метрів — це шістдесят метрів.

Толком про радіацію ми не знали. А хто працював — той і уявлення не мав. Машини пустили воду, Мишко наповнював водою цистерну, вода йде нагору — і ось тоді ці па пани, що загинули, подалися нагору, — і Ващук Микола, й інші,

І той самий Володя Правик. Тільки Кібенка тоді не бачив. Кони по драбині, що приставна, подряпалися туди нагору. Ч допомагав встановлювати, швидко все робилося, оце все іробили, і більше я їх не бачив.

Ну, працюємо. Полум’я видно — горіло воно з жаром, і а кою собі хмарою. Потім труба там — пристрою я не знаю, щось квадратне, — звідти теж горить далі. Коли бачимо — полум’я не горить, а вже починають летіти іскри. Кажу: «Хлопці, це вже гасне».

Приходить Леоненко, заступник начальника другої частини. Ну, ми знаємо, що Правика уже повезли, Телятнико-ва повезли — отоді ми зрозуміли, що радіація. Кажуть нам — іаходьте сюди в їдальню, одержуйте порошки. Тільки-но я зайшов, запитую: «Петра нема?» Петро мав заступити Правика о 8-й ранку. Кажуть: «Нема». А його підняли по тривозі. Коли я тільки вийшов, хлопці кажуть: «Діду, Петра Хмеля повезли на підміну туди». Думаю — все, гаплик.

Тут машин наїхало повно, прибуло наше керівництво, «Волга» прийшла з управління, поприбували, поприїжджали до нас машини з Розважева, Димера. Я бачу— Якубчук з Димера, ми знайомі, він водій. «Це ти, Павле?» — «Я». Сіли в машину, поїхали до першого корпусу, там нас завели в одну кімнату і почали перевіряти на радіацію. Усі підходять, а він пише: «Брудний, брудний, брудний, брудний». А так нічого не кажуть. Це було вночі. Повели нас у лазню— митися. Кажуть: «По десять чоловік роздягайтесь, одяг кидайте тут».

У мене були ялові чоботи, штани, брезент мені, як водієві, не належить, фуфайка, роба, захисна сорочка. Він каже: «Документи беріть з собою і ключики і прямо в душ». Добре. Помилися, виходимо на інші двері, там нам видали одяг, бахили. Усе серйозно. Я вийшов на вулицю — глянув, уже все було видно, ясно, бачу— Петя мій іде, у формі, плащі, ремінь пожежний, картуз, чоботи на ньому ялові. «О, ти, синку, туди ж?» — кажу. Тут на нього нагримали, бо він зайшов туди, де ми перемились, і забрали, повели, не пустили, коротше кажучи. Він лише сказав: «Ти тут, батьку?» — і його забрали.

Потім нас повели в підвал цивільної оборони. Там тиша, ліжка такі, це було о сьомій годині. Вже восьма, вже дев’ята година, коли бачу — Петя йде. Переодягнений. Ну, приходить син, сідає, розмовляє зі мною, свої домашні питання, навіть про це нічого. Каже він: «Я, батьку, мабуть, піду в санчастину». — «Ну, йди». Він і пішов.

Я й не запитував його, що він там нагорі робив, — не булс коли питати.

А Йвана, другого сина мого, теж по тривозі підняли. Віь підлягав райвідділу Чорнобиля. Його десь о шостій ранк) підняли. Послали його в дозір чи куди, у нього «уазик», і віь мотався сюди-туди.

А я спочатку наче нічого почувався. Але, по-перше, н< спавши, потім перехвилювались, а потрясіння таке, розуміє те, оце все…»

Герой Радянського Союзу сержант Володимир Павлович Правик.

Герой Радянського Союзу лейтенат Віктор Миколайович Кібенок.

…Шість портретів у чорних рамках, шестеро прекрасних молодих хлопців дивляться на нас зі стіни пожежної частини Чорнобиля, і здається, що їхні погляди скорботні, що застигли в них і гіркота, і докір, і німе запитання: як могло таке статися? Але це вже зараз здається. А тієї квітневої ночі, в хаосі і тривозі пожежі, не було в їхніх поглядах ні скорботи, ні докору. Ніколи було. Вони працювали. Вони рятували атомну станцію, рятували Прип’ять, Чорнобиль, Київ, усіх нас.

Був червень 1986 року, коли я прийшов сюди, у свята святих МВС УРСР — пожежну частину Чорнобиля, яка стала центром усієї протипожежної роботи в Зоні. Надзвичайно спечний червень, коли на небі люто сяяло сонце і не було ні найменшого натяку на хмаринку — і все це відбувалося не з божої волі, а людської: льотчики безжально знищували хмари в зоні АЕС, користуючись спеціальними методами хімічної авіаобробки неба.

Гарний, майже дачного зразка будинок пожежної части_7 ни. Подивився на ті двері, що їх так дбайливо зачиняв за собою «дід» Хмель, виїжджаючи на пожежу. Скло вціліло. Два бійці зі шлангами в руках мили заасфальтований двір, над яким спроквола піднімалася парка хвиля гарячого повітря. Стояли готові до виїзду, вимиті до блиску червоно-білі пожежні машини з номерними знаками Черкаської, Дніпропетровської, Полтавської областей. Біля реактора тривало цілодобове чергування пожежників: можна було очікувати що завгодно. Крім того, об’єднаному пожежному загонові, що чергував у ті гарячі дні у Чорнобилі, довелося взяти участь у боротьбі із «звичайними» пожежами, які не дивина для тутешніх лісистих, болотистих місць, особливо у засушливі роки: у Зоні горіли торфовища. І, як усе в Зоні, ці «звичайні» пожежі також були незвичайні: разом з димом у повітря злітали радіоактивні аерозолі, чого аж ніяк не можна було допустити…

Я познайомився тут з начальником Управління пожежної охорони МВС УРСР генерал-майором внутрішньої служби Пилипом Миколайовичем Десятниковим і начальником загону пожежників полковником Євгеном Юхимовичем Кірю-ханцевим. Полковник Кірюханцев — москвич, типовий військовий інтелігент: підтягнутий, вродливий, точний. Він розповів мені, що на початку червня в їхній частині відбувся дуже дивний, але й дуже знаменний товариський суд. Судили за те, що два бійці… «схопили» на два рентгени більше, ніж мали на те «право», виконуючи конкретну операцію (усі бойові дії перед їх виконанням старанно планувалися і неодноразово відпрацьовувалися з хронометром).

Треба ж таке!

Ще в травні їх, можливо, похвалили б, оголосили героями. А в червні уже карали. Так швидко мінялися у Зоні часи, мінялося саме ставлення до цього місткого поняття «героїзм».

Лише ставлення до тих, чиї портрети в чорних(рамках висіли на стіні Чорнобильської пожежної частини, не змінилося і не зміниться ніколи.

МИКОЛА ПЕТРЕНКО

Гей, упали сніги білі…

Штриховий портрет В. Бобинського

Тричі в поетичній долі поета Василя Бобинського зима засипала хуртечним снігом його дороги, — і тричі він ступав на них, щоб врешті виправдати своє ж поетичне пророцтво:

…Та й пішов, пропав навіки —

Камінь в річку…

Так, пропав, наче кинутий у воду — вже не Збруча, не Дніпра, а якоїсь сибірської чи північної ріки — камінь. Бо ні місця його загибелі-захоронення, ні ймовірної дати розстрілу так ми й не маємо…

То ж ступімо на ті його посилані снігом дороги, ступімо з порогу сьогоднішнього дня, ступімо під чітку, майже карбовану музику його віршів. Шукаючи точнішого визначення, обгрунтування поетового шляху, нам, напевно, доведеться повертатися на поріг сьогодення, зважувати, розмірковувати — щоб таки краще усвідомити місце подібних до поетової буревійно-трагічних постатей у нашій історії.

То я й пропоную для початку такий епізод.

Зовсім недавно у славному шахтарському Червонограді відбулася знаменна подія: на одній із площ у центральній частині міста було відкрито пам’ятник визначному землякові— так, саме Василеві Бобинському. Людині, поетові, комуністові, борцеві за соціальне й національне визволення народу, за возз’єднання західноукраїнських земель в єдиній Українській Радянській державі — тобто, за історичне торжество правди й справедливості, про що віками мріяв, за що проливав свою кров ділений, битий, шматований, але ж і довіку нескорений український народ.

Відкриття було урочистим, святковим — як і завжди проходять подібні акції. Але на цей раз воно набирало особливого сенсу — адже й відбувалося. 17 вересня, в знаменний день, коли Червона Армія перейшла Збруч, щоб повалити шляхетсько-панські прикордонні стовпи з білим орлом, щоб узяти під захист життя й долю трудящих Західної України й Білорусії перед грізною фашистською навалою.

Майже п’ятдесятиліття цей день у нас відзначався широко й урочисто — а нині наче трохи затьмарився нашими знаннями про тогочасну сталінську політику, про молотов-сько-ріббентропівську угоду, підписану менш ніж за місяць від тієї дати, яка й стала нашим традиційним святом. З різким осудом цієї угоди нині виступає Прибалтика, неправомірну змову з фашизмом затаврували «прогресивні кола всього людства.

Не ставимо й ми під сумнів ідейно-морального потворства цього договору. Не ставимо — в той же час акт Возз’єднай-ня возвеличується для нашого народу своєю історичною правотою, вищою справедливістю содіяного, облагородженого всім розвитком трагічної й нескореної долі українського народу.

Тож встановлення пам’ятника одному з найчільніших бійців за Возз’єднання в його рідному Кристинополі — нинішньому Червонограді — стало не просто знаменною подією для земляків, стало величним святом, у якому взяли участь тисячі й тисячі людей.

Мені видається перспективним шлях до розуміння феномену поета через свідчення тих, хто знав його живого, зберіг у пам’яті його невтримний темперамент, відблиск революційної заангажованості, непохибної цілеспрямованості, незвичайної працьовитості,— і все те у виявах високої інтелігентності, акуратності — що пробивалося в його манерах навіть певною строгою манірністю, однак притаманною не комусь, а саме йому, Василеві Петровичу Бобинському. Це вирізняло його з-поміж дещо простакуватих у поведінці побратимів по роботі у редакції «Вікон», об’єднанні робітничо-селянських революційних літераторів «Гроно», якими він керував на правах незаперечного авторитету.

Звичайно ж, тих, хто знали Василя Бобинського, нині стає все менше й менше. Хоча десь років з тридцять тому їх було таки досить, і я не поминав нагоди поговорити з ними на цікаву для мене тему. Адже випадок чи доля, як то вже назвати, розпорядилися саме так, що я кільканадцять років працював разом із сином поета — Борисом, жив поряд у квартирі письменницького будинку по вулиці Гончарова. До того ж і поженились ми майже одночасно, і дочки народилися у нас з різницею в якихось півтора місяці. Тож ми дружили сім’ями: Бобинські, Петренки, Іваничуки — також сусіди, і також відсвяткували в той же час (це Іваничуки) народження сина. Дружини разом вивозили дітей на прогулянку, ми разом простоювали в чергах за молоком, разом виряджали дітей в дитсадок, у школу. Та й збиралися часто — нагоди знаходилися самі собою. І не раз при наших застіллях розмова поверталася до долі Борисового батька, до долі самого Бориса, сина одного з найвизначніших і найтрагічніших діячів нашої літератури доби боротьби за возз’єднання, за соціальне й національне визволення. Долі також нелегкої: з п’яти років виселення разом з батьком на будівництво каналу Волга — Москва, жорстокого 1937 року, коли батька було пересуджено і невдовзі розстріляно, — хлопчика помістили в спеціальний дитбудинок-школу для дітей ворогів народу. Потім — драматичний розшук матері в зоні заслання для дружин ворогів народу, після недовгого звільнення — нові північні табори…

Борис Бобинський писав теж, і найпримітнішою його роботою був сценарій телефільму про батькову долю. Фільм справді вийшов у ефір, за участю найпримітніших львівських митців, його показували, здається кільканадцять разів. Працюючи над ним, Борис часто запрошував «на пораду», перечитував сторінки сценарію, намічував варіанти.

Епізод з розповідей очевидців, який особливо врізався мені в пам’ять: Василь Бобинський вже вкотре запроторений до польсько-шляхетської тюрми. Він пише там свою знамениту поему «Смерть Франка» — на головну для нього тему: ставлення митця до суспільства, до влади, на тему служіння рідному народові. Пише з певною надією відіслати цю поему до Харкова, на оголошений урядом Радянської України конкурс до десятиліття Жовтня. Сьогочасні критики порівнюють цю поему з іншим визначним твором української літератури — поемою Івана Драча з ідентичною назвою «Смерть Шевченка». Певно, є в них щось визначально спільне — від глибинного заміру до імпресивної напруги, з небуденним умінням обох авторів бачити своїх героїв у контексті всенародної долі, з історичною проекцією в майбутнє.

На час свого написання поема «Смерть Франка» була твором навдивовижу актуальним, одним з найпримітнішим за ідейно-мистецьким багатством. Вона була нагороджена другою премією — харківське жюрі тут було одностайним. Поема друкувалася і передруковувалася на шпальтах прогресивних часописів Польщі, Чехословаччини, Канади, США, Радянського Союзу.

Борис Бобинський уважно вивчав цей батьків твір, досліджував умови його написання. Вимальовувалася, зокрема, така картина: пізніми вечорами, коли в’язні в камері (одній з таких, в якій півстоліття раніше відбував ув’язнення герой поеми Великий Каменяр — що надавало натхненню спеціальної гостроти) лягали спати, — Василь Бобинський піднімався зі свого місця на нарах, старанно вмивався, голився (вдруге за день), одягав чисту сорочку, пов’язував краватку. Ось так приготувавшись, сідав до столу, де цілу ніч блимала тьмава лампочка, сідав снувати поетичні строфи. Коли його якось запитали: для чого такі приготування — пише ж уночі, ніхто не бачить як він виглядає саме тепер, — Василь Бобинський відповів приблизно так: наша поезія — справа настільки висока й чиста, що творити її можна лишень чистими руками й чистою душею. Бачите, яке кредо поета-революціонера, але кредо таке, що могли б взяти до озброєння всі ми: де б не були, щоб не робили для народного блага, — ллє свою роботу маємо виконувати чистими руками з чистою душею…

Тож Василь Бобинський мав усі підстави сказати про себе так, як писав про героя своєї поеми:

Скрипить перо, співає в лампі гніт,

І линуть, линуть радісні картини…

Гей, юносте! Який чудовий світ

Збудуєм ми, як світ старий загине!..

Так, поет усією своєю сутністю віддавався будівництву гаме цього молодого чудового світу — до столочення надій, потоптання ідеалів сталінсько-кагановичівсько-постишевськими опричниками далеко ще було, ще кілька років, і віра в найясніші заміри не піддавалася жодному затьмарюванню…

Ми з Борисом проявили настирність, організувавши в той час кілька розмов із батьковими сучасниками саме того періоду.

Петро Козланюк був стримано-лаконічний: працюєш над сценарієм? Не шкодуй добрих слів, Борисе, твій батько був найавторитетнішим поміж нас, все знав і все умів, інтелігент національно-комуністичного спрямування!..

Юрій Шкрумеляк перед тим (як і сам Борис) повернувся і північних блукань, говорив зацьковано-лякливо. З ним іустрілися саме після того, як в обласній газеті «Вільна Україна» появилася його ж стаття з трохи дивною назвою: «Той, нле інший…» Це він відмежовувався від когось із своїх давніших читачів, хто пам’ятав ще його колишні вірші з національної проблематики: так, вони колись друкувалися в читанках і хрестоматіях, часописах і антологіях, але зараз Юрій Шкрумеляк якщо й пише, то зовсім інше, і нема чого йому нагадувати…

Наговорив безліч компліментів на адресу Василя Бобин-ського: адже пам’ятав ще його дебют, о, такі поезії вирізняються із сірого потоку, вкарбовуються в пам’ять! І хоч два поети були в різних угрупуваннях…

Дебют Василя Бобинського, сина кристопільського залізничника, припав на гімназійні роки (навчання у Львові, Відні). Нині ми, вихованці новітньої вузівської системи, можемо лиш подивлятися: явно нелегко спромогтися, навіть при суворій дисципліні гімназійної освіти та самоосвіти, стати таким знавцем рідної, російської та зарубіжної літератур, як можна було досконало вивчити російську, чеську, угорську, німецьку, єврейську, французьку та англійську мови?..

А от перші публікації Василя Бобинського припадають на час національного піднесення часів першої світової війни. Саме тоді він, як і багато подібних до нього вихідців із трудових низів молодих інтелігентів переважно першого покоління (поміж них — Ірчан, Масляк, Шеремета, Балюк, багато інших відомих пізніше революційних та літературних діячів), вливаються в лави своєрідної української гвардії — загони січових стрільців. Можна було б повторювати усталені нині штампи про «ошуканих облудними кличами національного відродження». Але пильніший погляд з позицій сьогодення допомагає уяснити, що рух за національну незалежність, державний суверенітет притаманні кожному народові, і що перескочити через ці етапи еволюційного розвитку нікому ще безкарно не вдавалося. Інша річ: коли ж поталанить ступити на наступний вищий щабель, вчасно сягнути розуміння непростих законів класової боротьби, інтернаціонального братства.

Українська молодь західних регіонів з піднесеними чолами ішла офірувати своє життя за. майбутню суверенну Україну, світлішу долю рідного народу, підпорядкувавши своє, особисте вищим устремлінням.

Почування свої Непорочно святі

Ви закуйте у крицю, у сталь!..—

це з поетичного послання до своїх однодумців-ровесників, це з Василевого вірша «Стрілецький поклик».

Відгомін революційного оновлення, що невдовзі долинув з берегів Неви, додав юначим маренням-устремлінням нового забарвлення, не так щоб відразу, та все ж непохибно виводив молодого поета на інтернаціональні обшири.

Але поки вибухне «листопадова» львівська війна з польсько-шляхетськими окупаційними загонами, поки триватиме кількамісячна нерівна боротьба, під час якої проголошується швидше символічне, але історично значиме возз’єднання всіх українських земель, — молодий поет-стрілець перебуватиме у вирі всього цього. А попереду його чекають нові бої й походи, перехід за Збруч, хвилини піднесення й відчаю, хвороби й втрати.

Так, за Збруч стрілецькі бригади переходили з офірним піднесенням в душах, переходили по тих білих снігах, які вперше так густо слалися їм під ноги.І — з піснями на устах, поміж якими була й та — тремтлива Василева.

Як ішов, лишав дівчині

Синю чічку,

І пішов, пропав в чужині:

Камінь в річку…

Відомо, що Василь Бобинський у Києві зустрічався з Павлом Тичиною, високим авторитетом для нього, з Лесем Кур-басом, з іншими молодими діячами української літератури й культури, які бачили в революції гаранта всенародного відродження, комуністичні ідеали сприймали через призму поправок національного штабу. Що цілком зрозуміло, що випливає, нарешті, з ідей національно-визвольних рухів усіх земних народів.

Можна простежити й певний прогрес у поетових світоглядних засадах— хоча революція, попри все, сприймалася як буряна сила руйнації старого світу визиску й пітьми при невиразних конструкціях майбутнього. Та що там чіткість тих уявлень — адже серце вірило, що завтрашній день для трудящого людства має бути прекрасним за всіх умов перемоги революції. Тож хай трударі сприймають бурю як щось найрідніше, адже вона — для них!

Вий, буре! Неси їм загладу,

Розковуй їх з пітьми оков,

Ламай їх рабство, брехню, зраду,

Виточуй з них подлую кров!..

Десь відразу після повернення до Львова Василь Бобинський здійснює перший в українській літературі переклад знаменитої блоківської поеми «Дванадцять». Напевно, саме вона найбільш відповідала своєю бунтівливою стихійністю його тогочасним настроям — хоч сам Блок з часу написання поеми останні три роки свого життя не знаходив у своїй душі підтверджуючих сил, які б розвинули, унормували революційну енергію стихії. Досить сказати, що в ті три роки з-під його пера не з’явилося нічого, що б нагадувало поетичні гімни революції, взагалі великий поет більше майже не звертався до поезії…

Але в українському перекладі Василя Бобинського (можна б сказати — в українському варіанті) блоківські герої продовжували нести повстанські ідеї в один із найвід-даленіших закутків нашого краю, хоча й зазнавши при цьому певної українізуючої трансформації — це було душевною потребою самого перекладача.

Зрозумілі душевні сум’яття Василя Бобинського: адже саме його земля наче знову віддавалася першою в світі революційною вітчизною під гніт польсько-шляхетських загарбників. І оскільки його поетичне кредо виростає з переконання «продовжити комуністично-пропагандистську діяльність на галицькому терені» (про це він напише у своїй «Автобіографії» вже пізніше, в 193) році, на Радянській Україні), — можна з упевненістю вірити в закономірність усталення його світоглядних позицій саме на грунті комуністичних переконань.

Починаються роки поєднання літературної творчості з працею видавця прокомуністичних видань. Показовим у цьому плані був редагований ним журнал «Нова культура», де друкувалися або ж коментувалися праці класиків марксиз-му-ленінізму, провідних діячів Країни Рад — поряд з творами молодих авторів, які невдовзі складуть ядро революційно наснажених пролетарсько-селянських письменників Галичини.

Мені пам’ятається розмова про той період діяльності Василя Бобинського з очевидцем і активним учасником подій Степаном Масляком. Ми прийшли до нього утрьох — з Борисом Бобинським був і його товариш по воркутянському таборі, людина майже авантюрної біографії — поет Андрій Патрус-Карпатський.

Парадоксально-вибухова ерудиція Степана Масляка перетворила ту розмову в повчальну проповідь, де Василь Бо-бинський і його Друзі возвеличувалися мало не до новоапос-тольського сану — але те все було подано через його справді епохальну поему «Пролом», написану саме про ті роки, про ті події. «Ви прочитайте її до кінця, там все сказано…»

На жаль, поема Степана Масляка невідома читацькому загалові, хоча надрукувати її варто з багатьох причин. Але це вже інша тема.

Сама ж тогочасна дійсність була надто вже зловісною для вкотре уярмленого народу. Заборона-денаціоналізація, утиски й переслідування всього українського, а тим більше зорієнтованого на схід поетичного слова — все це було зловісним і нестерпним, гнітило й мучило. Тож і закономірні в поезії В. Бобинського паралельні мотиви туги й журби, подекуди й зневіра — з подальшими закликами до борні.

Я розвію, спалю вашу в’ялу печаль,

Ваші згорблені спини розігну.

Я скую з мого блиску невблаганну сталь,

Громом радості в вічі вам мигну!..

При підготовці до постановки телефільму «Екслібрис поета» сцену в тюрмі переробляли, переосмислювали декілька разів. Гарні, талановиті актори були зайняті в ній, насамперед Федір Стригун, Володимир Глухий, Юрій Брилинський. Але передати смисл досить непростого кредо арештованого поета виявилось не так уже й легко: наша революційна поезія справа настільки висока й чиста, що творити її можна лише чистими руками й чистою душею. Знову корегувався текст, відпрацьовувалися мізансцени, витворювався темпо-ритм, те своєрідне «тремтіння у голосі», що одне вже може бути здатним розчулити глядача, беззаперечно і ненав’язливо донести в його духовний мікросвіт смисл високомудрої тенденції.

Важливо, що самі актори повірили в це — якось уже пізніше зізнавався неповторно-характерний Володимир Глухий: це вже вища мірка в театральному мистецтві особливо в таких складних ситуаціях (апофеозний період застійного часу) творити сценічне диво за іммеративами Василя Бобинського. Але будемо триматися!..

Нещодавно я одержав листа від одного з прихильників поезії В. Бобинського. Ось кілька рядків з нього. «Якось восени минулого року побував я в селі своєї покійної дружини— Мозолівці, Бережанського району, на Тернопільщині. Отак пройдуся майже осиротілим селом — й наче на душі просвітліє. По дорозі зустрів тітку дружини Ярославу Ліщин-ську. Вона цікавиться моїм життям, й поміж іншого, запитала: чи читав я збірку віршів Василя Бобинського? А коли читав, то чи знаю, що його дружина родом із сусідського хутора Весела Гора (тепер варто б назвати Смутна Гора, так все вигибає…) Вона з роду Пастушенків, була дуже гарна. Таке повідомлення здивувало мене, бо ж колись не було великої динаміки знайомств, взяти дружину із сусіднього села й то вже було незвичайним, а то аж із Кристинополя пролягла доріженька Бобинському на Веселу Гору. Тітка висловила думку, що, напевно, їх звела спільна ідея: Пастушенки були люди прокомуністичних настроїв…»

Почну з того, що лише частково правда: у-великій заможній родині Пастушенків панували скоріш за все ліберальні настрої, але таки не прокомуністичні. Хоча дух лояльності не став аж надто суперечити, коли знайомі порекомендували домашнім учителем для щедрої на дітей сім’ї саме безробітного поета: як же, знавець кількох європейських і класичних мов, давньої й новітньої літератури, культури.

Сюжет виявився надто вже неоригінальним, майже банальним у світовій класиці: звичайно ж, бідний, але такий освічений і розумний, інтелігентний учитель викликає у своєї найулюбленішої учениці щемний сантимент. А там і освідчення, велике кохання. Батьки, вся родина були й за і проти водночас— але що якісь перепони для справжнього кохання? Молоде подружжя переїжджає до недалекого Львова, а пізніше зважується (особливо нелегким був вибір для дружини) на еміграцію в країну Василевих ідеалів — країну здійсненої революції, в тодішню столицю республіки індустріальний Харків. Попри всі сумніви, Емілія (за церковно-метричним записом — Омеляна) їде з ним.

Додамо, що у телевиставі «Екслібрис поета» роль поетової дружини виконувала чарівна особливою, саме глибинно-українською вродою, Таїсія Литвиненко. Додамо ще одне: родина Пастушенків у повоєнні роки майже вся опинилася за океаном. І ніхто з них не спромігся простити Бобинсько-му його фатальної нерозважності: попереджували ж, благали не їхати, не їхати туди!.. Багато, таки багато надходило із-за Збруча недобрих вісток про деспотичні акції та заміри Сталіна, Кагановича, про всевладдя гепеу…

Десь у перші роки роботи Львівського телебачення мені спільно з літературознавцем Степаном Трофимуком випало підготувати й провести кільканадцять телепередач, присвячених журналу «Вікна». Зрозуміло, що в кожній із них чільне місце відводилося постаті Василя Бобинського, його поезії, перекладам, статтям, ідеям, зокрема ідеї взаемообміну окремими номерами журналів, підготовленими такими ж революційно зорієнтованими літераторами Польщі, Чехословач-чини, Болгарії, рівно ж як і циклів, окремих матеріалів німецьких, французьких, англійських письменників.

І знову пружилися новою силою життєборні рядки тогочасних поезій Василя Бобинського.

Там, там, у тих низах, де кров, як жар, червона,

І сльози, й піт гіркий згноїли пишно грунт,

Там, в темній глибині заплідненого лона,

Вже скільчився й росте страшний, як змора, бунт…

Непокоять, збурюють читацькі пристрасті бунтівливі строфи з «Балади про дві гіпсові маски», присвяченої Сакко і Ван-цетті (до речі, фотографія їх посмертних масок кричала до читачів з обкладинки одного з перших номерів журналу «Вікна»), пружилися мускулисті строфи віршів на робітничу тематику, кликали до солідарності зболені рядки тюремних поезій.

А поміж перекладених у ті роки Василем Бобинським — В. Маяковський, В. Брюсов, М. Светлов, Ш. Бодлер, Ж.—А. Рембо, В. Бронєвський, І. Волькер, багато інших революційних поетів різних країн, митців світової слави.

Додамо статті В. Бобинського, рецензії, прозові уривки. Висока, неоціненна його роль лідера, організатора літературних сил прогресивного напрямку кінця двадцятих років.

З усього цього складається творчий портрет справді значного поета, відданого революційній справі цілковито й повністю. Хоча багато чого ми не знаємо із тогочасної дійсності, 38 багато чого із зробленого Василем Бобинським залишається за завісою таємниці.

Ми з Борисом Бобинським відвідали й художника Лео-ііольда Левицького, очевидця тих подій. Мешкав він зовсім неподалік від того будинку, де містилася перша редакція ♦ Вікон», тобто навпроти собору Юра, провулок ліворуч. Леопольд Іванович — людина, при розмові з якою треба лише слухати, часом хіба що заохочуючи запитаннями. А вже говорить тільки він, і то напрочуд цікаво, сипле десятками подробиць, власні розмірковування базує на багатющих знаннях і повчальному досвіді. Розповідав про самого Василя Бобинського, про його друзів, уподобання, манери. Любив живопис, графіку, прагнув кожного митця заангажува-ги до своїх поглядів, на службу ідеям боротьби з всесвітнім капіталом, за возз’єднання з Радянською Україною, а поки хоч — за пропаганду її мистецтва.

Леопольд Іванович запалився бажанням показати приміщення «Вікон», і тут таки поцікавився, чи знайде його Борис сам.

Так, Борис знав, де містилася перша редакція редагованого батьком журналу. За якимось макабричним збігом обставин, майже навпроти цього будинку, в масиві, який пізніше займе управління Львівської залізниці, містилася одна і тимчасових львівських в’язниць. Не диво: в перші повоєнні роки сталінські охоронці правопорядку мали на західноукраїнській землі роботи більше ніж досить — самі про те дбали. Слідчий, який вів справу поетового сина, мав трохи химерну манеру роботи з молодим арештантом: звинувачення його в антирадянській діяльності доведено — як же, розповідав сільським ровесникам про батькову долю, про спецшколу для дітей ворогів народу, табір для дружин ворогів народу в Північно-казахстанській особливій зоні, де він розшукав свою матір. Це вже коли вона відбула свій строк заслання, в перший повоєнний рік повернулися вони в ту свою Веселу Гору. Невдовзі й померла. Від ще зовсім недавно молодого здоров’я лишилися якісь ошматки…

Борис не лише розповідав жалісливим родичам про те, а й читав вірші — адже був наділений часткою батьківського поетичного таланту.

Сім’ї не мав я… Воші/бруд вагону —

Ось в чому, затиняючись, я зріс.

Моє дитинство — в тамбурах вагонів,

В залізному перестуці коліс…

Наче й нічого надто ворожого в тих віршах — але ж знову: про таке ще довго не говорилося, на газетні чи книжкові сторінки не потрапляло…

Так от, слідчий вимагав від Бориса слова честі, що той не підведе його, не зробить ні найменшої спроби втечі — і виходив з ним на львівські вулиці нечебто для слідчого експерименту. Ходили переважно в цьому ж районі, мирно розмовляючи — наче старший і молодший брати. А потім заглядав ли в якусь із пивних чи їдалень-реставрацій, де обід замовлявся добрий, і то для обох, а от перепустити гранчак-дру^ гий — то вже лишень для слідчого.

Найчастіше вони заходили до ресторану «Літо», в парку, який щойно перед тим було перейменовано в парк імені Івана Франка. І знову за химерним збігом — саме навпроти бу-] динку, куди переселялася Львівська письменницька орга нізація, біля керма якої стояв один із батькових побратимів* вихованців Петро Козланюк, засідатимуть в президіях зібрань якої Антон Шмигельський, Андрій Волощак, Ірина Вільде. Пізніше, після смерті Сталіна, саме Козланюк допоможе із Борисовим працевлаштуванням, надасть однокімнатну квартиру в письменницькому будинку, де ми й прожили з ним поряд десяток років.

Дослідники львівського літературного життя кінця двадцятих років говорять про підтримку, яку мали письменники «Вікон», інші відомі літератори від радянського консульства, уряду України. Митрополит Шептицький щедро допомагав митцям, які горнулися до церкви, — тут же підтримка була дещо скупішою, часто просто символічною, проте допомагала давати якусь раду з виданням часописів. Іноді ця підтримка гальмувалася — це коли боротьба Кагановича і його поплічників проти керівництва КПЗУ, зорієнтованого на підтримку українізації, лінії Шумського — Скрипника вибухала гостріше, набувала форм затятості. Були звинувачені в націоналізмі, осуджені керівні діячі КПЗУ — Васильків, Туринський, Крілик, Кузьма… Чи знав про це В. Бобинський? Не міг не знати — така думка одного з колишніх членів КПЗУ, тимчасового секретаря його ЦК Миколи Івановича Павлика. В процесі підготовки телефільму «Екслібрис поета» він надав творчій групі цінну консультацію. І все ж про суть конфлікту детальніше не розповідав, відбувся відмовками: адже тоді маланчуківський погляд на історію боротьби за возз’єднання відзначався нетерпимістю до всіх незгідних, ряд істориків зазнали прямих утисків.

І все ж Василь Бобинський вирішує їхати на Україну — щоб звідти непідцензурним словом (так гадалося) подавати допомогу своїм товаришам, зробити значно більше, ніж зміг тут за жандармсько-урядових переслідувань. Будуть їхати — адже вирушив А. Крушельницький з синами Іваном і Тарасом, збиралися в дорогу Н. Матулівна, Я. Талан, переїхало з Чехословаччини кількасот побратимів-січовиків, а там же ще раніше осіли Ірчан, Кулик, Поліщук, Гжицький, Шмигельський, Дмитерко…

До речі, саме на той час припадає розгул на західноукраїнських землях шляхетсько-урядової санації з її лукаво-дворушницькою програмою оздоровлення всіх галузей життя, програмою, яка щодо українських трудівників міста й села обернулася кривавим розгулом пацифікації.

Здається, остаточно рішення про переїзд оформилося, утвердилося після візиту до Львова одного з керівників уряду Радянської України, куратора КПЗУ, її легальної й нелегальної преси М. О. Скрипника. Про це у нас майже не писалося, тож я дозволю скористатися тут скупими записами спогадів найстарішого львівського композитора М. Колесси. Він згадує, що саме Василь Бобинський, близький приятель їхньої родини, завів його на вечір, де мав виступати представник українського уряду. Блискучий оратор дещо нервував— в залі було досить-таки представників не лише прокомуністичних, а й пронаціоналістичних угрупувань інтелігенції, розмова була важкою, і, до честі Скрипника, слід відзначити, що провів він її з гідністю.

Микола Філаретович згадує, що в дні перебування Скрипника у Львові Василь Бобинський був серед тих, хто супроводжував гостя майже постійно. Не викликає сумнівів, що саме те спілкування, ті розмови сприяли прийняттю остаточного рішення: таки їхати. Як не. протестувала родина Пасту-шенків, деякі обачніші із знайомих, — молода поетова дружина теж погодилася на переїзд: не уявляла життя в розлуці з найдорожчою людиною.

Ще штрих до цього питання: коли якось у розмові товариші запитали П. Козланюка, чи й перед ним не стояло подібної дилеми, адже свого героя Юрка Крука він-таки переправив за Збруч, — то почули трохи дивну відповідь, що він наче вже й документи зібрався виробляти, але його знайомий в консульстві так скривився, так заперечливо похитав головою за спиною консула, що молодий літератор вирішив зачекати із здійсненням своєї мрії…

Микола Філаретович у своїх спогадах торкнувся ще однієї галузі діяльності Василя Бобинського — його ангажування не лише літераторів, а й художників (про це вже згадував Леопольд Левицький), співаків, композиторів: «Саме Бобинський підбив мене написати мелодії до віршів Мирослави Сопілки «В лісах і серед піль» (там є образ буревія, що казиться «як фашизм, як шовінізму їдь»); та П. Козланюка «Задзвонім» (алегорія революційного оновлення). Пісні видрукував журнал «Вікна», що викликало шоковий стан у ліберально-поміркованого загалу. Адже «Вікна» вважалися ультралівими. «Як син шанованого батька може писати політичні пісні, та ще в такому журналі?!»

Чотири роки життя поета в робітничому Харкові, центрі державного й духовного життя Радянської України, — плідні роки. Створено багато. Проте є якась внутрішня неправомірність: реалій життя саме нової поетової батьківщини у. тогочасних віршах майже не знаходимо. Василь Бобинсь-кий знову повертається спогадами до збурених обнадійливих років революції і громадянської війни, звертається із закликом боротьби до своїх підневільних галицьких друзів, пристрасно таврує міжнародний імперіалізм. А для написання поетичних загальників не обов’язково ж було й переселятися зі Львова до Харкова…

Сьогодні, досліджуючи тогочасне суспільне життя на Україні, літературну ситуацію з її диспутами, прилюдними осудами, цькуванням (як же, з перемогою соціалізму класова боротьба загострюється, ворог — поміж нас, він лишень замаскувався, тож будьмо пильними, викриваймо його гадючу суть!..), — ми можемо прийти до беззаперечного висновку: Василеві Бобинському було нелегко, а його дещо інтелі-гентсько-зманірненій дружині — то й поготів…

Два письменники розповідали нам про ті роки, і обидва якось знеохочено, начебто зверталися до чогось не дуже для них приємного.

Антон Шмигельський не сходився близько з Бобинським. Певно, щось було в їхніх душах відмінного — може, саме тому Шмигельський і належав до тієї двійки, яка тільки й залишилася нерепресованою після розгрому літературної організації «Західна Україна». Все ж на нашу настирливість зреагував: «Бобинський крутився у вищих верхах, таких, як ми, він не дуже й помічав…»

Для Володимира Гжицького ті дні позначені гіркотою, болем. Він усе ж пригадував деталі, відтворював епізоди, події. Але яке вони мали значення для Бобинського — висновків не робив. Співставляйте, мовляв, самі, якщо не забракне кмітливості та здогадливості при висновках.

Ще була розмова з колишнім добровольцем-червоно-кіннотником Пилипом Гузюком, молодшим родичем Степана Тудора. Він саме в ті часи був у Харкові студентом інституту журналістики. Гузюк висловлювався патетично: Василь Бобинський був, мав бути на вершині щастя, він розцвів, талант його змужнів!..

Але щоб краще схарактеризувати тогочасну атмосферу літературно-мистецького життя на Україні, зацитуємо витяг із травневого виступу (1930 рік) одного із письменників-ідеологів, які визначали основний курс творчої, тоді ще не їдкої одностайної флотилії. Мова йде про виступ І. Мики-іенка на пленумі ВУСПП: «Не треба забувати, що класова ооротьба в літературі не лише не припиняється, а навпаки — шгострюється… так само, як загострюється вона на всіх ділянках життя нашого Союзу…» Справді, достойно сприйняті іі відповідно розвинуті сталінські постулати…

Зустріч із племінницею поетової дружини Надією Пасту-шенко під час її приїзду до Львова — це було за якихось кілька місяців до трагічної загибелі Бориса. Тоді ж вона и нього й гостювала (приїхала в складі туристської групи, іупинялася в «Інтуристі», але більшість часу проводила в невеликій квартирі письменницького будинку — збудованого ід «хрущовськими» проектами, що її особливо тішило). Той приїзд, ті тривалі розмови, в деяких із них і мені випало брати участь, мали перед собою конкретну мету: домогтися Борисові згоди на переїзд в Америку. Так, там йому самому, дружині й доньці будуть створено відповідно умови — майже псі емігранти з Веселої Гори та Кристинополя влаштувалися непогано: хтось із Пастушенків навіть розбагатів на торгівлі українськими раритетами, два брати і сестра Василя Бобинського— досить пристойні художники. До речі, ніхто із них навіть не зробив спроби відвідати рідні краї, хоча ностальгія мучила кожного. Пояснення цьому вироблялося із майже стандартною чіткістю: якщо вже комуніста Василя Сталін запроторив за грати, позбавив життя, то вже нам, і нашою націонал-ліберальною орієнтацією і потикатися нічого, чекістська машина працює справно.

При всій відвертості своєї натури Борис Бобинський питання можливого від’їзду до Америки з нами майже не обго-иорював — якісь малозрозумілі натяки, та й годі. Певно ж, вагався, зважував. Та й ще одне: надто він рідний був для всіх у своєму оточенні.

Заокеанська гостя переповідала зміст листів Емілії з Харкова— частина їх збереглася досі, час від часу вони перечитуються. Так от, відвертих нарікань там майже не було, проте якась нестерпна туга буквально витала над рядками, стримані натяки наче віщували велике нещастя…

І все ж Василеві Бобинському в Харкові працювалося багато й плідно. Нові поетичні цикли, сповнені динамічної імпресії, внутрішнього палання, чіткої, майже карбованої ритміки, думки, — все це домінуючі ознаки переважної більшості написаних за ті кілька років поетичних творів. Він і тут — насамперед боєць, боєць за майбутнє щастя своїх знеболених земляків. — Він з ними, з тими, хто продовжує боротися з польськими окупантами, рідною підленькою буржуазією, з їхніми натхненниками — міжнародним капіталом та нарощуючим свої сили міжнародним фашизмом.

Показовою в цьому плані є поема (таки поема, хай і фрагментарна, хоч сам автор називає її ескізом поеми) «Народження республіки». Це наче поворот у рідну йому атмосфе^ ру революції, громадянської війни, з її блоківсько-тичинів-ськими символами вітру, громів, грози, всесвітніх потрясіні в часовому продовженні. Поема так і зачинається:

Вітер.

Злий, яркий, як бик, вітер

Рватиме стріхи, рватиме пил з доріг.

Буде ніч…

Розтривожена революцією, найсміливішими сподіваш нями, західноукраїнська земля готова своїми молодими силами (поема присвячена «Комсомолові Західної України») — витворити саме те, що чітко визріло в пізніших програмах у революційні часи ще й не існуючого комсомолу: республіку правди й справедливості, справжню республіку комуни.

Слід зазначити, що поема «Народження республіки» писалася у часи апофеозу страшного і апокаліптичного — в часи голоду І933 року, так і позначено автором. Напевно ж, Василь Бобинський і його родина належали до того прошарку столичного населення, яке хоч і терпіло — та не від голодних страхіть, швидше від незвичних нестатків, необхідності простоювати в чергах за спецпайками тощо.

Але ж поза тим мусилося бачити більше: сталінську жорстокість, місію Постишева, який прибув на Україну з багатотисячним загоном апаратників дрібніших рангів — замінити надто жалісливих місцевих керівників, нездатних вимести із селянських закамарків останню зернину…

Мусив бачити все це Василь Бобинський, мусив знати — адже інші літератори бачили й знали, залишили свідчення про те. Бо дійсність торкалася і їхнього найближчого середовища: вже вирішувалася трагічна доля рідного йому Леся Курбаса, вже підносили нагани до скронь Микола Хвильовий, а слідом за ним і Микола Скрипник.

Щоб зрозуміти тогочасну ситуацію, наведемо рядки із листа до дружини Василевого приятеля Валер’яна Поліщука: «До всього звикаєш, навіть до того, що на вулиці Харкова люди мруть з голоду. Я вже бачу все те ступілими очима. Як це страшно, що людина може звикнути до всього, пристосовуючи свої думки до обставин. Недаремно Хвильовий застрелився…»

Наведу витяг із доповіді О. Мусієнка на партійних зборах Київської письменницької організації в лютому 1988 року: «У зв’язку з самогубством 7 липня 1933 року заступника

Голови Раднаркому республіки, члена виконкому Комуніс-іичного Інтернаціоналу, члена ЦК ВКП(б) і члена Політ-Гноро ЦК КП(б)У, Голови Ради Національностей Всесоюзного Центрального Виконавчого Комітету, старого більшовика М. О. Скрипника на спішно скликаному 9 липня парт-нктиві м. Харкова вірному ленінцеві було пред’явлено звинувачення у втраті більшовицької пильності, покриванні контрреволюціонерів, дворушників, зрадників і шпигунів в урядових інституціях республіки, котрі зробили його своїм слухняним знаряддям і навіть прапором. А на додаток — ще й блокування з троцькістами й правими опортуністами, намагання «ревізувати геніальне вчення Сталіна в національному питанні». При цьому окремо виділялася думка Л. Кагановича, який в опікуваній М. Скрипником Комуністичній партії Західної України вбачав «зграю пілсудських шпигунів». А тут їх скільки наїхало зі Львова!..»

Тож і «закономірними» нині бачаться жорстокі репресії, які впали на голови емігрантів із-за Збруча, передовсім професійних літераторів, членів групи «Західна Україна», а також професійних революціонерів. Більшість із них було репресовано, позбавлено життя або й заслано на каторгу. Пощади не було. Десь у часи хрущовської відлиги хтось із архівників приносив до Спілки письменників фотокопію мандата на арешт дружини Ярослава Галана — студентки харківського медвузу Аннички, де значилося: «арестоваті^ и рас-стрелять…»

Самому ж Василеві Бобинському впали під ноги білі сніги, вкотрий раз впали…

Історія вітчизняної літератури таїть в собі часом якісь надто вже сатанинські збіги, аналогії. Нагадаймо епіграф до однієї з кращих поезій М. Некрасова «Железная дорога», реконструйований як розмова в вагоні: «Ваня (в кучер-ском армячке). Папаша! Кто строил зту дорогу? Папаша (в пальто на красной подкладке). Граф Петр Андреевич Клейнмихель, душенька…»

За цією ж логікою, коли б Василя Бобинського спитали, хто будував канал Москва — Волга, він мав би відповісти: головний комендант таборів на цьому будівництві генерал Коган…

Цей уславлений канал споруджували переважно в’язні, поміж них і немало наших земляків, а з кінця 1934 року — і поет Василь Бобинський. Хоча до жодного написаного тоді вірша він такого епіграфу не ставив. А писав і в таборі, писав немало, як про це свідчив його син Борис, базуючись на власних спогадах, але ще більше — на розповідях матері. Шкода, що нічого з написаного тоді до нас не дійшло…

І все ж лиха доля спершу наче й посміхалася йому: освіченого спеціаліста невдовзі переводять із важких земляних робіт в одну з контор. Він навіть отримав право жити окремо.] Так, без громадянських прав, так, у зоні, але ж — не підкон-І войний. Ось тільки те запитання: чому, за що? Помислами й ділами ж до останнього дня життя залишався комун іс-] том…

За якийсь час йому дозволяють взяти до себе дружину^ й сина — їх уже викинули з досить пристойної державної квартири, позбавили права на спецутримання.

Це вже згадка Бориса Бобинського — він пам’ятає багато чого, йому ж було тоді шість, потім сім, вісім років, а в та-' кий вік криваві зарубки на душі залишаються навічно.

Борис згадував почуті на будівництві канала пісні, наспівував їх. Прославлений канал був не лише карою для тисяч і тисяч жертв сталінської сваволі, він був і великим ви-, хователем: після закінчення будівництва, коли живлюща вода потече мимо кремлівських стін, — то саме із-за них має вийти високе милостиве прощення для «перекованих», крамольних без вини будівників, має вийти дозвіл на подальше чесне життя в єдиній на всій земній кулі країні, де людині так вільно дихається.

Трапилося ж зовсім протилежне, трапилося саме те, до чого й вела закономірна беззаконність культівського часу: новий суд-пересуд, бліде батькове обличчя, жорстокий вирок, в’язниця чи північний табір_з останніми білими снігами, певніше за все — розстріл. Пам’яталося ще прохання до дружини чекати, берегти себе й сина, він не затримається…

Зовсім недавно, навесні 1989 року, на Львівщині гостювала племінниця Василя Бобинського по лінії сестри Наталі— Леся з сином Левком. Львів уже інший, не той, якого вони боялися: у Львові вирує виборча боротьба, на вулицях мітинги, поряд з червоними, червоно-синіми знаменами вид-ніються й жовто-блакитні. Це дещо збиває з пантелику гостей, такого вони не чекали і від перебудови. Самі підходили до людей, розмовляли (студент Левко також вільно володіє українською мовою), і тепер у квартирі на Гончарова в розмову про долю Бобинських вплітається мотив сьогодення, демократизації, гласності, проблема державності української мови, республіканського суверенітету.

Я неодноразово чув розповіді Бориса про долю їхньої сім’ї після батькового розстрілу, про його власні поневіряння. Та скористаюся тут іншим джерелом — наведу витяги із привезеної Лесею й Левком книги Григорія Костюка «Зустрічі й прощання», виданої Канадським Інститутом Українських Студій у 1987 році.

Василя Бобинського розстріляно. «Але катам і цього було мало — вони виривають із рук горем прибитої матері її сина й відсилають у (…) дитбудинок. Самій Емілії дають десять років концтабору й вивозять в Караганду… Але материнське серце не знало спокою. Воно билося в усі кінці світу, розшукуючи сина. І вона його знайшла. Довідалася, що її Бобик у дитячому притулку в місті Курську. Пише йому багато, і нарешті, якийсь лист чудом дійшов. Син довідався, що мама в нього є і жива. В дитячій свідомості зароджується непереможне бажання— побачити маму… Така нагода сталася. Війна! 1943 рік. Евакуація Курська… В хаосі евакуації Борис зникає з колони. У нього одна мета — знайти маму. Він «ішов» місяців десять. То був хресний шлях підлітка. Але він — переміг!»

Ми вже знаємо, що Борис після повернення на Тернопільщину (після смерті матері) невдовзі був знову заарештований, що після смерті Сталіна реабілітований разом з батьком, жив у Львові й трагічно загинув на початку вересня 1970 року, на 41-му році життя, — проживши рівно стільки, як батько й мати, наче доля наперед відміряла кожному з них однакову чашу життя й страждання…

Відзначаючи історичну справедливість великого акту Возз’єднання — попри всю злочинну облудність планів Гіт-лера та Сталіна, пакту Ріббентропа — Молотова, — ми знову й знову згадуємо імена тих, хто йшов у перших лавах борців, йшов з піднятим знаменем. ‘

Під вогняним вихлярем Високих, дзвінких траєкторій Ринемо бурею, ринем вогнем На штурм історій!

Так, вони йшли, не знаючи, не передбачаючи навіть, що будуть биті й топтані не лише ворогами, що будуть зневажені, сплюндровані своїми — за сталінсько-кагановичів-ськими вказівками, під їхні злобливі посміхи. І радітимуть вороги, і німуватимуть в нерозумінні друзі, і виникатиме сум’яття в рядах борців на шляхах поступу…

Важко це все сприймати душею, усвідомлювати — та мусимо. Бо ж слова Василя Бобинського, його поезія зробили так багато, і горде поетове ймення вростатиме в скрижалі борні за вселюдське щастя, щире й незаплямоване, доки ми самі будемо прагнути творити свою справу чистими руками й з чистою душею.

ОЛЕКСАНДР ЗЕЛЬЦЕР

Р-317

Сторінки одного життя, відтворені з перших уст і документів

…У таборах посиленого режиму кожен із нас мав номер. Мій був Р-317. Я носив його на бушлаті. Тепер завжди набираю цей номер, коли на вокзалі ставлю до камери зберігання речі. Певен, що не забуду…

Жовтень тисяча дев’ятсот тридцять дев’ятого. Львів. Великий театр [3]. Народні Збори. І він разом з іншими депутатами голосує за Возз’єднання…

Рік перед тим також їздив до Львова: після закінчення тернопільської гімназії спробував вступити до університету. «Українець?». «Хлопський син?». Відмовили.

А тепер? Подав заяву на медичний факультет[4], склав іспити — і вже першокурсник.

З дитинства любив співати. А голос з роками міцнів і гарнішав: бути б йому співаком! Та він обрав медицину.

Любов до пісні привела його на концерти тільки-но організованої хорової капели «Трембіта». Він захопився її співом (а було тоді у «Трембіті» справжнє сузір’я чудових співаків), намагався не пропускати її виступів, а коли дізнався, іцо влітку капела вирушає у велику гастрольну подорож і склад її ще не повністю укомплектований, то вирішив на час канікул спробувати себе в якості хориста. Конкурс витримав успішно, й ось уже в складі «Трембіти» виступає в концертних залах Одеси, Черкас, Києва, інших міст України…

А потім — Москва, Колонний зал Будинку спілок. Один концерт. Другий… І колектив до того нікому не відомої хорової капели, яка відразу ж завоювала визнання столичної публіки, запрошує до себе Червонопрапорний ансамбль пісні і танцю Червоної Армії. Співає «Трембіта», співає Червоно-прапорний… Звучать пісні—російські, українські… Коли «Трембіта» проспівала хор Петра Ніщинського «Закувала тп сива зозуля», О. В. Александров, керівник ансамблю, схопився з місця і, не приховуючи захоплення, вигукнув: «Чуєте, як треба співати цю річ?!»

Різкий, владний голос:

— Прізвище?

— Гринько.

— Ім’я?

— Олександр.

— Рік народження?

— Тисяча дев’ятсот дев’ятнадцятий.

— Ти звинувачуєшся по статті 58-й, пункти, «один-а» і «вісім» у зраді Батьківщині і терорі. Отже, відповідай: хто дав тобі завдання пробратися в ансамбль Александрова?

— Чого мовчиш? Ми все знаємо. Кажи, яка розвідка тебе послала?

У Львові на нього чекала повістка з військкомату: тут проводився перший призов. Одержав розрахунок за час роботи в «Трембіті» і, вже пострижений, з дня на день чекав повістки для відправлення, як дізнався, кудись на Далекий Слід.

Раптом терміновий виклик до філармонії. Виявляється, до Львова приїхав Червонопрапорний ансамбль, і його керівник, пам’ятаючи про «Трембіту», поцікавився, чи не беруть часом когось із її співаків у армію.

Так звела його доля з Олександром Васильовичем Александровим, і той, прослухавши хлопця, був рішучим у своєму висновку.

— Цей призовник повинен сьогодні їхати з нами, — сказав він комісарові ансамблю.

— Але ж у нього повістка військкомату…

— Нічого не знаю. Він повинен бути в ансамблі.

«Сьогодні» не поїхав, але військкомат через кілька днів відправив його для проходження дійсної служби в Московський військовий округ. Спочатку — артилерійська школа під Москвою, а відтак — Червонопрапорний ансамбль.

— Значить, ти заперечуєш, що мав завдання пробратися до ансамблю?

— Та ж ви зрозумійте: я із Західної України, я депутат Народних Зборів…

— Знаю цих депутатів! Оманою пробрався! Тут у мене є дані… Ти член якої партії?

— Ніякої.

— А які партії у вас були?

— Багато партій. Радикали… УНДО… КПЗУ… Ще ен-деція якась була…

— Ендеція? Що то за партія?

— Польська націоналістична…

— О, ти з цієї партії!

— Та то ж польська. А я — українець…

— Яку ти партію називав вчора — КПЗУ?

— Так, була така…

— Тепер мені все зрозуміло: ти від КПЗУ.

— Так то Комуністична партія Західної України.

— Знаємо, яка це комуністична партія. То вона тобі дала

завдання. І ти пробрався в Кремль… Ти ж був у Кремлі, так? — Був…

У Кремлі він був тричі: ансамбль виступав на урядових прийомах.

Перед кожним концертом усіх збирали в репетиційному залі. Виходили поодинці. Біля виходу всіх уважно оглядали, перевіряли, чи нема, бува, чогось зайвого, підозрілого. Автобуси під’їжджали під самий Великий Кремлівський палац. І — знову перевірка. Перед виступом усіх заводили до залу засідань Верховної Ради, потім ще одна перевірка і нарешті — Георгіївський зал…

Довгі столи, заставлені різноманітними напоями і наїдками. За ними — щоразу інші люди — залежно від того, з якої нагоди влаштовувався урядовий прийом. А за столом вздовж сцени, у кількох метрах від неї,— такі знайомі кожному обличчя: Сталін… Молотов… Ворошилов… Калінін…Кагано-вич… Будьонний… Берія…

Червонопрапорний завжди виступав останнім, його виступ був апофеозом яскравого мистецького свята, і під склепінням залу урочисто лунали величальні оди «наймудрішо-му з наймудріших», «найріднішому з найрідніших» і «най-скромнішому з найскромніших».

Заспівували баси і баритони:

Я смотрю на народ — в душе весна.

Нет ни бедности, ни печали,

Расцветает, как сад, страна.

В ней садовник— великий Сталин.

Він співав, і було на душі якось ніяково. Бо не звик до такого, не розумів, як можна прямо в очі людині розсипати такий нестримний потік славослів’я.

А зал здригався від величної, могутньоголосої кантати:

От края до края,

по горным вершинам,

Где вольный орел совершает

полет,

О Сталине мудром,

родном и любимом

Прекрасную песню слагает народ!

Ця кантата вважалася вершиною композиторської і диригентської діяльності Александрова, вся країна знала її, і тут, у Кремлівському залі, вона була зустрінута бурхливою хвилею оплесків.

Разом з усіма аплодував і той, кого вона звеличувала, і здавалося, що оплескам не буде кінця. Та раптом вони, наче за помахом чарівної палички, вщухли: це Він попрямував до сцени, тримаючи в руках два наповнені келихи.

— За ансамбль і товариша Александрова, — ледь чутно промовив Він.

А Олександр Васильович весь засяяв од щастя і щодуху вигукнув:

— Великому Сталіну — ура!

Й увесь зал здригнувся, наче від вибуху:

— Ура-а!

— Ура-а-а!

— Ура-а-а-а!!!

Разом з усіма кричав «ура» вождеві артист ансамблю рядовий Олександр Гринько…

Сталося це 24 червня 1941 року.

Ще кілька днів перед тим він збирався у відпустку. Та не судилося: війна. Оголосили: ансамбль ділять на три групи, які виїдуть на фронт виступати перед бійцями.

…Перед репетицією сиджу в залі і читаю листа з дому. Раптом чую: «Червоноармієць Гринько!» Це — черговий по ЦБЧА. Залишаю недочитаний лист на кріслі і підходжу до дверей. «Іди!» — командує він. Йдемо довгим коридором: я, за мною — черговий і комісар ансамблю… Незнайома кімната. На стіні — портрети Сталіна і Дзержинського. Чоловік у військовому піднімається з-за столу. «Ви арештовані». З мене знімають портупею, зірочку, відзнаки ансамблю. Я розгубився. «За що?» — питаю. «Тобі скажуть». Комісар витягнув з кишені почату пачку «Казбека» і простягнув мені. Він хотів також дати грошей, та його зупинив голос господаря кабінету: «Гроші йому не знадобляться…»

Спочатку була Лефортівська в’язниця. Ретельно обшукали і запхали в бокс.

«Слідчий», — майнуло в думці, коли побачив якогось чоловіка. А він схопився і застиг переді мною — так само, як і я перед ним. Якусь мить ми стояли мовчки, вп’явшись поглядами один в одного, аж поки не збагнули, що обидва — жертви, яких доля звела в одному тюремному боксі.

І ми розсміялися.

Він виявився інженером-нафтовиком з Баку, був у відрядженні в Плоєшті. Вертався з Румунії через Москву. Зупинився в готелі. Тут його і взяли…

З Лефортівської «чорний ворон» доставив мене в Бутир-ки. Кинули в одиночку і тієї ж ночі вперше повели на допит. І— почалося… Слідчий був молодий, освіти йому бракувало, досвіду також, і взагалі був він дуже обмеженою людиною. Про КПЗУ, мабуть, нічого не знав, а тому вчепився за згадку про польську ендецію. А. потім, мабуть, навів довідки і, дізнавшись про «крамольність» і розпуск КПЗУ, на наступному допиті вимагав зізнатися, що саме вона дала мені терористичне завдання.

Після цього до камери мене не повели, а наказали стояти в коридорі біля чергового. Простояв цілу ніч. Ноги набрякли і обважніли, в голові — запаморочення, ось-ось впаду… І в такому стані мене знову ведуть до слідчого. Іду — хитаюся, ледь пересуваю ноги…

Переступаю поріг і чую:

— Сашко! Говори все, щоб ти через мене, старого дурня, не страждав…

Повертаю голову: ліворуч біля стіни — щось схоже на дядю Васю.

В ансамблі тих, кого призвали в армію, було чоловік сорок— молоді співаки, танцюристи, музиканти, як правило, без спеціальної освіти. Основний же склад становили професіонали з чудовою школою і чималим досвідом. До них тягнулися молоді, зверталися за порадами.

Особливим авторитетом у них користувався дядя Вася — корифей ансамблю, надзвичайно щира і турботлива людина. Дитинство і юність його пройшли на Кавказі, він любив оповідати про свій рідний край, і слухати його було дуже цікаво.

Служба в ансамблі не схожа на суворе армійське життя у військовій частині. Замість казарми — гуртожиток, і цивільне вбрання під боком. І на другий день після одного з кремлівських концертів дядя Вася запросив кількох хлопців до ресторану.

За столом точилася жвава розмова. Всі були у полоні вражень від концерту в Кремлі і навперебій ділилися ними. Пригадали, як Ворошилов відставив убік крісло і вигукнув: «А заспівайте-но «Розпрягайте, хлопці, коні!» І як разом з Будьонним підспівував. Називалися інші прізвища… Дядя Вася почав, як завжди, про щось оповідати…

— Сашко! Говори все, щоб ти через мене, старого дурня, не постраждав…

— Дядя Вася! А що мені говорити?

— Те, що чув від мене в ресторані.

— Але ж я нічого поганого від вас не чув.

— Чув, чув, не захищай мене… Я не хочу, щоб ти роз

плачувався за мене…

Пізніше слідчий показав мені протокол допиту, підписаний дядею Васею. Він зізнався, що говорив у ресторані, ніби вчився з Беріею в одній школі, що ніхто з учнів не любив Берію, бо був він ябедник і кар’єрист, і ще щось у такому ж дусі…

Більше ми з дядею Васею ніколи не зустрічалися, і можна лише здогадуватися, яка жахлива доля його спіткала…

На допит у Бутирках мене більше не викликали, а перевели в пересильну камеру, на яку перетворили колишню тюремну церкву. Тут формувався етап для відправлення заарештованих на Схід. Бо йшла війна, і тримати всіх у столиці в той час, коли ворог продовжував наступати, а з його літаків падали бомби на радянські міста, було, з точки зору тюремних властей і тих, хто стояв над ними, небезпечно^ А заарештованих, головним чином з політичних мотивів, набилося вже чимало, і з кожним днем їх більшало.

Коли вели вздовж товарняка, рахував вагони. Нарахував, здається, двадцять. А в кожному — не менше сорока чоловік. Виходить, цим етапом понад вісімсот відправили. А скільки таких етапів було? Сумна арифметика.

У невеликій камері саратовської в’язниці було їх чоловік п’ятдесят з лишком. На нари лягали боком, щільно притулившись один до одного, самому повертатися не можна було, тільки коли лунала команда, поверталися всі одночасно.

Молодих у камері двоє: він і ще один хлопець — син угорського комуніста, працівника Комінтерну. Батько привіз його до Радянського Союзу, тут він закінчив школу, став студентом. У тридцять восьмому забрали батька. А згодом дійшла черга і до нього. Звичайно, син за батька не відповідає, але ж він сам уже не малий, чому б йому не бути ворожим агентом?

На ніч хлопці залазили під нари, і хоч лежати доводилося на холодному цементі, та можна було обрати будь-яку позу і повертатися як завгодно й коли забагнеться, не чекаючи, поки пролунає команда.

«Компанія» в камері зібралася різноманітна і досить цікава: партійні працівники, вчені, військові, діячі культури, кілька шоферів — радянських громадян, що працювали в посольствах і консульствах іноземних країн… У перші дні нікого не викликали, і час минав у знайомствах-оповідях про життя, у розмовах про всілякі проблеми людського буття, і кожна така розмова перетворювалася на своєрідну пізнавальну лекцію. Та на яку б тему не була вона, яких проблем не торкалась і кому б не належала, — чи генералові з військової академії, чи відомому вченому-математику, чи німецькому антифашистові, який утік до Радянського Союзу, сподіваючись знайти тут порятунок від гітлерівської сваволі,— завжди звучало в ній або ж випливало з неї одне і те ж відчайдушне: «за віщо?». І ніхто не міг дати на нього відповідь…

Кожний, хто повертався з допиту, розповідав, у чому його звинувачували. Стаття в усіх була одна — п’ятдесят восьма, тільки пункти різні: кому — шпигунство, кому — терор, кому— антирадянська агітація… А траплялося, що все разом: і перше, і друге, і третє, і ще щось…

У декого жевріла надія: все уважно з’ясують, нічого не знайдуть і випустять. «Марні сподівання! — розвіювали їхні ілюзії ті, що реально оцінювали ситуацію. — Нікого не звільнять, дадуть одним більше, іншим — менше, але всі сидітимуть».

Скільки часу минуло, а ще й досі перед його очима академік Арцибашев. Відомий вчений, автор багатьох наукових праць і підручників, людина делікатна, тиха, інтелігентна, до того ж стара і хвора, він в усіх користувався повагою. На нарах йому дали місце скраю, щоб не був з обох боків затиснутий сусідами і мав більше повітря.

Так ось: відчиняються двері, і після допиту до камери заходить сивий дідусь. Руки закладені за спину, обличчя — наче крейдяне, губи стиснуті, очі нерухомі. Застиг мовчки біля дверей, і ніхто не наважується порушити тишу, що запанувала.

Нарешті Жаров, шофер іноземного консульства, діловий і енергійний хлопець, запитує:

— Ну що, товаришу Арцибашев?

Довга пауза. І раптом:

— Я тепер не товариш… Я тепер не академік Арцибашев… Стара шлюха — ось хто я такий! Так назвав мене той шмаркатий молодик, що удає із себе ревного охоронця закону… Бачте, він слідчий, і йому все дозволено. Ну, почекай, почекай! Я тобі покажу, яка я шлюха!..

Ввечері його забрали…

Дійшла і до Гринька черга.

На цей раз із слідчим пощастило: вже не такий, як у Москві,— самовпевнений, малоосвічений, а поміркований, розумний, досить інтелігентний, з усього видно: досвідчений юрист, котрого та неприваблива роль, що її він мусив за обов’язком служби виконувати, не позбавила людяності і співчуття до невинних жертв. Розпитував про життя на Західній Україні — до Возз’єднання і після нього, але запитання не були такими, як під час бутирських допитів, жодного примусу зізнатися у чомусь заздалегідь заданому в них не було.

— На жаль, строку тобі не оминути, — сказав під час останнього допиту. — П’ятдесят восьма, пункт десятий…

— А що це?

— Анти радянська агітація.

— Але ж…

— Зрозумій, це — вже не зрада Батьківщині і не терор… У даній ситуації легшого бути не може. Йде війна, поїдеш кудись на свіже повітря, працюватимеш там для фронту. І раджу тобі в таборі написати заяву, щоб відправили на передову.

(Цією порадою він скористався, заяву в таборі написав, але відповіді не одержав).

Судив військовий трибунал. Уся процедура тривала кілька хвилин. Правда, був адвокат, увесь захист якого звівся до однієї фрази: «Він іще молодий, несвідомий, жив (в умовах зовсім іншого суспільно-політичного ладу, а тому прошу зважити на це і дати йому не більш як десять років».

Зважили.

Коли після суду прийшов у камеру і повідомив про «десятку», його поздоровляли, говорили, що пощастило і що він має співати й танцювати від радості.

— Теж мені радість — десять років!

— А ти хотів менше? Чи сподівався, що випустять? — запитав Жаров. І додав: — Пригадай, що тобі «шили» в Бу-тирках? «Один-а» і «вісім». За першу могли дати «вишку», а якби дарували життя, то мав би «четвертак». А вже восьма— то це точно розстріл. Тож дякуй богові чи слідчому, чи ще комусь і радій, що так легко відбувся.

(Через кілька років, у таборі, він став свідком такої сцени. Прибув етап, і кожний, хто в ньому був, мав назвати своє прізвище і строк ув’язнення. «За що тобі двадцять п’ять?» — запитав старшина одного новачка. А той: «Та ні за…» і вставив міцне слово. «Ну, ти облиш, хлопче, — розсміявся старшина, — за це дають «червонець», а в тебе «четвертак». Значить, було щось»).

Судили мене 26 серпня, а потім — каменоломні під Аткар-ськом, будівництво крекінг-заводу. Били щебінь, довбали мерзлу землю під дощем, снігом і вітром, жили при сорока-, градусних морозах у наметах. Почалася епідемія. Заїдали воші. Після роботи сідали коло скіпок, скидали сорочки, насичені потом і брудом, і воювали з набридливою комашнею. А коли через кілька місяців нас повезли в якусь лазню відмиватися (приїхала комісія, бо хтось дав знати, в яких умовам нам доводиться жити і працювати), то ми один в одного зішкрябували зі спин гниди.

Нещодавно я згадав про це, коли читав в «Огоньку» про долю дружини Калініна, яка в сибірському ув’язненні вичищала в лазні білизну від гнид.

Під час слідства я був серед політичних, а після суду потрапив у середовище кримінальних злочинців: рецидивістів, хуліганів, гвалтівників, спекулянтів, одне слово — «блатних». Не було в них ні честі, ні совісті, ні жалю: замість людських почуттів — жорстокість і грубість, жадоба до знущань над слабшим, страждання якого викликало у них бажання нових глузувань і наруг.

«Блатні» в нас усе забирали; коли давали їсти, треба було дуже поспішати, бо можуть забрати. Навіть окріп — і той не завжди нам діставався.

Поруч мене лежав один із Саратова. Хтось із родичів чи знайомих передав йому валянки і трошечки сухарів. Він взув валянки, дав мені один сухарик, решта поклав під себе і ліг спати. Вночі до нього підійшли двоє і здерли валянки. Помітивши, що я не сплю, один показав мені ніж: коли що — приріжу. Потім вони підняли того чоловіка і забрали сухарі…

Днювальним був у нас колишній вчитель, сидів він давно, десь з кінця двадцятих років. Сам з України, прізвище його, здається, Гайда. Довідавшись, хто я такий і звідки, він узяв мене під свою опіку: залишав хліб і гарячу воду, захищав від «блатних», — а вони з ним рахувалися. Він знаходив утіху в тому, що мав змогу розмовляти зі мною рідною мовою, розпитувати про життя на Галичині, а ще — підтримувати мене морально.

Я розповів Гайді про валянки і сухарі і запитав, що маю робити.

— Знаю, — сказав він, — тебе мучитиме совість, адже ти нічим не зможеш допомогти своєму бідоласі-сусідові, а цим бандюгам нічого не зробиш… Я вже всього цього бачив-перебачив! Але для того, щоб не зачерствіла душа, щоб зберегти людську гідність і совість, треба завжди, коли лягаєш спати, думати, що ти сьогодні зробив такого, чого не повинен був робити. Щоб назавжди запам’ятати. Щоб, коли прийде час, скинути з себе весь цей тягар, мов порох…

Дощі, сніги, вітри і морози, а ще й те, що раніше довелося провалятися чимало ночей на холодній цементній підлозі під нарами в камері саратовської в’язниці,— все це далося взнаки: я застудився і тривалий час провів у лікарнях і колоніях для ослаблених.

Восени 1942 року мене поклали в обласну тюремну лікарню. Були в ній здебільшого в’язні, виснажені голодом і різними хронічними хворобами — малярією, пелагрою, дизентерією, — всі знесилені до краю. Щоденно вмирали люди — і не одиниці, а нерідко десятки, в основному від повного виснаження.

Недавно з преси я довідався, що саме у той же час і в тій же лікарні помер виснажений від голоду і хвороб видатний вчений-генетик академік Микола Іванович Вавілов, що перед війною він побував у Львові і саме під час цієї поїздки на Західну Україну його заарештували. У саратовській тюремній лікарні я пролежав з осені сорок другого до травня сорок третього. Цілком можливо, що я навіть був з Вавіловим в одній палаті, бо в лікарні було лише дві величезні палати (вона містилася в якомусь пристосованому приміщенні— чи то в палаці, чи просто у великому будинку). А втім, якщо навіть і лежав Вавілов у моїй чи сусідній палаті, звідки було мені про це знати? І взагалі, чи міг я тоді знати хто такий Вавілов?

Навесні 1943 року відібрали з числа «пацієнтів» тюремної лікарні з «незначними» строками ув’язнення чоловік п’ят-надцять-двадцять — виснажених фізично, але з відносно здоровим організмом, і повели на обстеження. Потрібно це було для так званого актування, тобто виписки і відправлення на роботу. Стояла тепла сонячна погода; йшли містом у супроводі конвою з собаками, перехожі зупинялися і проводжали їх довгими співчутливо-жалісними поглядами, розуміли, що це в’язні, та не знали, за які провини вони покарані,— почуття людяності і болю за чужу біду завжди було ознакою добропорядності.

Проходили біля військового госпіталю. Вікна були розчинені. Хлопці, по яких війна пройшлася своїм жалом, сиділи, перев’язані бинтами, на підвіконнях і про щось розмовляли. І, напевно, була та розмова про тих, кого вели повз госпіталь, і суть її доніс до них голос, що пролунав з одного розчиненого вікна:

— Ей, братва! З якого ж це цвинтаря вас ведуть?

У вікнах вибухнув сміх. Та й на запалих, висушених обличчях тих, кого це запитання стосувалося, з’явились усмішки.

Його не актували. І справа не в тому, що при зрості 182 сантиметри мав він 57 кілограмів ваги (іншим також чимало бракувало до нормальної вагової кондиції), а у «вадах» здоров’я, які висвітлив рентген. Довелося повертатися назад, до тюремної лікарні, і лише після деякого посиленого доліковування його відправили до інвалідної колонії в місті Пугачові тієї ж Саратовської області. Робота тут не була обтяжливою. Виготовляли якісь невідомі прилади (казали, що для фронту), дитячі іграшки (і вони були під час війни необхідні), — одне слово, терпіти можна — не те що у каменоломні чи на будівництві крекінг-заводу.

Війна наближалася до кінця, радянська земля вже була очищена від окупантів; він написав додому, і батьки й родичі почали надсилати йому листи і посилки. Перші — підбадьорювали, надавали душевної наснаги, другі виявилися відчутною добавкою до скромного інвалідного пайка, а разом, у поєднанні, ця духовна і матеріальна підтримка зробила своє: він уже не нагадував «того із цвинтаря», мав більш-менш пристойний вигляд, та й болячки нібито не давалися взнаки.

Тепер уже можна було відправити його з інвалідної колонії кудись подалі — на Схід або Північ, де природа і клімат значно суворіші, ніж на волзьких теренах, і робота — не те що прилади складати та іграшки розмальовувати. І відправили — з черговим етапом у Комі АРСР, в район Сольвиче-годська.

Привезли до лісу: навколо самі дерева — ні людей, ні бараків. Спали просто неба на землі, воювали з комашнею та різним іншим мошковинням. Валили дерева, майстрували собі житло і знову валили дерева, бо ж багато треба було сировини для заводу збірних бараків — осель в’язнів Крайньої Півночі, котрих по закінченні війни ставало чимраз більше і більше.

Працював я на лісоповалі, будував завод, робив деталі для бараків… Коли перша половина строку ув’язнення минула, мене розконвоювали, і став я «придурком» — так називали тих, хто не працював фізично і ходив без охорони. Довірили склад, або, як його називали, біржу. Власне, ніякого складу в звичайному розумінні слова не було: просто неба лежали виготовлені заводом збірні деталі, і я відповідав за їх схоронність і навантаження в залізничні вагони, що відправлялися на Печору, до Воркути та в інші місця розташування північних таборів. Доводилося мати справу із залізнич-пиками, їздити до Котласа, голодним я не був, відчував себе майже вільною людиною— словом, у ролі «придурка» було не так, як раніше, коли ані кроку не міг ступити без пильного ока конвоїра.

Сподівався добути строк у цій колонії, все частіше й частіше замислювався, що робитиму, коли вийду на волю, аж тут пішли розмови, що годі думати про повернення додому, бо тих, хто відсидів, не відпускають, а висилають на спецпосе-лення. Це чув я від людей, засуджених ще в тридцятих роках, — нікого з них не випустили: кому— строк додали, кого — вислали. Гадали ми: скінчилася війна, здобуто перемогу, значить, ставлення до нас буде зовсім інше, і, взагалі, беззаконня припиниться. Але ж ні: прибували ешелони з новими партіями ув’язнених. Було серед них багато тих, хто побував у гітлерівських концтаборах. Були ті, кого раніше збиралися, але не встигли взяти, бо перешкодила війна, і замість в’язниці вони потрапили на фронт. Вижили, перемогли, повернулися до мирної праці — і про них згадали. Були явні бандюги, злодії та всілякі інші темні елементи, яким уже не вперше сидіти і для яких життя за колючим дротом — немов рідна домівка. Але здебільшого північні краї поповнювали невинні жертви все нових і нових репресій.

Таборів посиленого режиму в системі Гулагу[5] було чимало. Ті., про які мені відомо, носили досить привабливі, поетичні назви: «минлаг» (тобто «мінеральний табір»), «озерлаг», «речлаг», «морлаг»… Кожний складався і окремих табірних пунктів — «ОЛПів». І в один із таборів — «мінеральний»— привезли мене в «телятнику» разом з іншими політичними в’язнями десь усередині сорок восьмого року. Містився табір у передполярній зоні, поблизу Інти, і працювали його «пожильці», як правило, на вугільних шахтах.

В’язнем Р-317 він став у п’ятому, комендантському окремому табірному пункті. Цей пункт був пересильним: кожна нова партія, що надходила з черговим етапом, пропускалася через нього. Тут відбувалося так би мовити сортування ув’язнених; і після певних формальних процедур, санітарної обробки і відбуття карантинного строку їх відправляли далі, а на їх місце прибували нові люди, і, здавалося, кінця-краю не буде цьому безупинному репресивному конвейєру.

Табірникам із «стажем» доручали дещо легшу роботу, ніж новачкам, у яких попереду — ще роки і роки відсидки. І, звичайно, до старожилів ставилися в певній мірі з довірою; таким немає сенсу не тільки тікати, але навіть у чомусй незначному порушувати режим. 1

Завжди, коли прибував етап, ті, що мали на комендант^ ському «ОЛПі» постійну прописку, прибігали за новинами, шукали знайомих чи земляків і, бувало, знаходили. І він натрапляв на земляків, уперше після такої тривалої перерві почув рідну українську мову та ще й галицьку говірку, до відався, що і в його отчому краї відбувається не лише те, пр^ що з піднесенням пишуть газети, а й те несправедливе й тра гічне, що випало самому йому пережити і що стискало болючим смутком серце.

Будували дорогу. Під час роботи «сачкувати» нікому не було сенсу: норма є норма, і треба її виконувати, щоб не впасти в немилість. А по роботі — вільного часу вдосталь,^ можна досхочу наговоритися. Тим більше, що цікавих співрозмовників не бракувало.

Його тягнуло до людей інтелігентних, причетних до мистецтва, літератури. І на зустрічі з такими людьми йому щас-> тило.

Микола Костянтинович Печковський. Соліст ленінградського Кіровського театру, славнозвісний драматичний тенор і блискучий оперний актор, відомий усій країні і навіть за її межами. П’ять років відсидів під Воркутою. Потім його несподівано достроково звільнили, привезли в Москву, дали камертон для розспівування і сказали, щоб готувався до відповідального концерту. Та раптом — виклик до самого Абакумова [6], а відтак — Інта, п’ятий окремий табірний пункт «мінерального»…

Іван Савич Лук’яненко. У віршах своїх він оспівував рідну українську землю, і було особливо приємно розмовляти з ним. Краса північного сяйва зачарувала Гринька, і він сказав про це Івану Савичу. А той у відповідь написав:

Прекрасні ви в сяйві нічнім, виднокола,

Бодай би мені вас не бачить ніколи.

Веселка улітку у нас над Десною

В стократ мені краща своєю красою.

Ніщо не могло підірвати його віри в торжество справедливості, і цю віру, цей дух оптимізму передавав він своєму молодшому другові.

Олексій Якович Каплер…

Якось прибув новий етап, і Гринько почув від одного москвича, юриста Мостиславського: «Каплер приїхав». — «А хто це такий?». — «Невже не знаєш? Хіба не бачив «Ленін у Жовтні» та «Ленін у 1918 році?». — «Звичайно, бачив». — «Так це ж його сценарії. А яка людина!»

Він одразу ж викликав до себе симпатію, цей красивий, міцно збудований чоловік з добрими очима і рясною білою шевелюрою.

Вже вдруге лиха доля закидала його в північні табори. Відсидів у Воркуті п’ять років, бо розсердив самого Сталіна: як це так — зумів закохати в себе школярку-старшокласни-цю Світлану Аллілуеву та ще й набрався нахабства писати до неї відкриті листи із оточеного ворогом Сталінграда і друкувати їх не де-небудь, а в «Правде»! Ну, нехай у цих «Листах до друга» не називається ім’я адресата, нехай військовий кореспондент центральної газети обрав таку форму невимушеної, щирої розмови з читачем про те, що відбувається в Сталінграді; але ж Він, Сцітланин батько, чудово розуміє, до кого ці «Листи» насамперед звернуті; і така зухвалість не може залишитися, безкарною.

Дали тільки п’ять років. Мабуть, зглянулася на нього «милість вождева», бо ж коли працював над сценаріями фільмів про Леніна, скористався з «цінних порад» і не забув показати, хто стояв найближче до Ілліча й користувався його найбільшою довірою. А може, вирішальну роль у «поблажливості» вождя відіграли батьківські почуття? Може, він боявся, що Світлана, ця малесенька часточка його єства, єдина рідна йому людина, яка була поруч і яку він пестив, називав «господинею», не простить йому більш суворого покарання того, ким захопилася її дитяча уява? А п’ять років на далекій Півночі без права повернутися до Москви — цього, мабуть, цілком достатньо, щоб назавжди поставити крапку в цій романтичній історії.

Коли через п’ять років вийшов з табору, вирішив поїхати до Києва, міста своєї юності. Та як було не заїхати хоч на день до Москви?! Ризикнув. Заїхав. Обійнявся з друзями. З київського поїзда його зняли прямо в Москві на вокзалі і «за порушення паспортного режиму» знову відправили на п’ять років на Північ.

Так Каплер опинився в п’ятому «ОЛПі».

Його любили і поважали всі — навіть ті, що потрапляли в зону після заподіяного вже в таборі злочину або намагання втекти. Для всіх в’язнів він був людиною «в законі» — незаперечним авторитетом, з думкою якого рахувалися.

Спочатку він працював на будівництві внутрішньої табірної дороги — ходив з тачкою, підвозив гравій та інший різний вантаж. Потім став завідувати камерою зберігання.

Що то була за камера? Посилок в’язням не видавали, бо в зоні-почастішали крадіжки, до того ж люди, бувало, об’їдалися, і траплялися навіть смертельні випадки від переїдання. Коли постало питання, кому доручити камеру зберігання, назвали Каплера, і табірне начальство погодилося, бо ж знало, що він здатен чесно повести справу. Посилки, що надходили в камеру, розкривалися в присутності Каплера; певну частину одержаного він видавав адресату, а решта залишалася на зберігання.

У режимному таборі не дозволялося часто листуватися — лише один раз на кілька місяців. Мостиславський запропонував, а Каплер запровадив таку хитру річ. Коли надходила комусь посилка, він велів йому розписатися на клаптику паперу, і цей папірець — своєрідне повідомлення про вручення посилки — відсилав до родичів ув’язненого. Таким чином вони дізнавалися, що ув’язнений — ще живий.

Популярність Каплера зростала з кожним днем. Молодші за віком зверталися до нього: «дядя Люся», а старші просто «Люся», і не відчувалося в цьому фамільярності, а були то стосунки, мов між близькими і рідними людьми. Багатьом він допомагав — і не тільки добрим словом, а й матеріально: чимало з тих, що одержували посилки, ділилися з ним, а він обов’язково ділився з іншими.

А вже який був оповідач! Як працювала його уява, скільки історій трималося і нагромаджувалось у його голові! Особливо подобалися його усні імпровізації «блатним»; він це бачив і чимраз фантазував усе більше і більше. Якби то записати все розказане ним на магнітну стрічку, а потім видати — вийшла б дуже цікава книжка, а може, й не одна…

Саме Каплер прилучив мене до театру, і, мабуть, насамперед йому я мушу завдячувати, що став актором.

Від нього я уперше почув про Мейєрхольда і Курбаса — з ними він був знайомий особисто. Він розповідав про багатьох видатних акторів: Щукіна, разом з яким працював над образом Леніна у фільмах — він — як сценарист, а той — як виконавець ролі, Качалова, Москвіна, Міхоелса… Знав і любив український театр, бо ж виріс у Києві і мав серед діячів українського мистецтва багатьох друзів і приятелів. Пригадував, як приїздив з Москви разом із відомими столичними театральними діячами до Харкова, на прем’єри «Березоля». А Олександра Довженка вважав одним з найвидатніших майстрів світового кіно.

Мені було особливо приємно чути, що Довженко розповідав йому про своє перебування у Львові, про те, як виступав на Народних Зборах. У ті хвилини пам’ять мене переносила у жовтень тридцять дев’ятого, і я розповідав, як разом з іншими депутатами Народних Зборів аплодував О. Довженкові.

Виявилося, що не тільки Довженко і не лише я були джерелами його поінформованості про Західну Україну, — про це чув він і. від Ванди Василевської, і від Михайла Ромма — його друга, кінорежисера, співавтора по ленінських фільмах, який на «західноукраїнському матеріалі» створив кінофільм «Мрія».

До Каплера я прийшов із своїми переживаннями, викликаними роздумами про те, в яких умовах мені доводиться зустрічати десятиріччя Возз’єднання.

На ці роздуми наштовхнув мене один концерт…

На той час у нашому «ОЛПі» була створена культурно-виховна частина; інспектором від в’язнів у ній був колишній радянський аташе у Франції Чоловський.

Спочатку організували невеличкий оркестр: баян, пару скрипок, труба, ударні. Володимир Флис, колишній студент Львівської консерваторії, якого доля також закинула до нас, спеціально для мене аранжував кілька українських пісень. Були в нас і читці, і танцюристи…

Почали давати концерти. Виступали в пересильних зонах — перед тим, хто відбував карантин. Одного разу в жіночій зоні я зустрів землячок з Галичини.

Було їм не до пісень, і коли я вийшов співати,(то замість людських облич побачив опущені й відвернуті голови.

«Повій, вітре, на Вкраїну», — почав я, і чим далі лилася пісня, тим іншими ставали ці бідні жінки. Вони почули рідну мову і рідну пісню, і від цього на душах їхніх, мабуть, трохи полегшало. Я ловив їхні погляди і читав у них смуток і біль, а водночас і втіху, що сюди, на далеку холодну Північ, долинув до них пісенний відгомін отчої землі.

А слідом за «Повій, вітре…» була жартівлива:

Влітку я родився,

В північ при луні,

Добрі були люди

Родичі мої.

Оце я, Ярема —

Буйна голова…

І ця весела пісенька запалювала іскринки радості в їхніх засмучених горем серцях.

Були оплески. І були сльози.

І я не міг стримати почуттів. А повернувшись до свого бараку, розповів дяді Люсі виступ перед земляками і про те, що робиться в мене на душі. Було це у жовтні чи на початку листопада сорок дев’ятого — через десять років після Возз’єднання…

Каплеру був зрозумілий мій стан.

— Тридцять сьомий рік, — сказав він, — це наш гіркий символ. Усе зроблено, щоб тримати народ у страху і покорі. І те, що відбувалося тоді в нас, прийшло тепер на ваші землі.

Він почав оповідати, як проводилась колективізація, говорив про голод, що забрав мільйони людських душ. І ця оповідь ще більше мене пригнічувала.

Коли прибув етап, я розпитував у новачків, хто з них вміє співати або танцювати, хто музикант, хто актор або режисер. Потім Чоловський, як наш представник у культурно-виховній частині, клопотав, щоб цих людей далі не відправляли.

Так у нас опинився відомий диригент з Білорусії Клаус, який створив оркестр з музикантів-професіоналів. Після прибуття одного з етапів до нас потрапив колишній диригент хору православного собору в Парижі Афонський. Створили чоловічий хор, і Афонський його очолив. Гірка доля закинула в наш табір одного із старійшин українського театру Ратова-Каричковського, який виступав на сцені поруч з Садовським і Саксаганським; прибули до нас актор курбасівського «Березоля» Борисовський, режисери Піхур, Михайлов…

І виникла тоді ідея ставити п’єси. Але де ж у чоловічому таборі взяти виконавців жіночих ролей?

Ми довідалися, що в карантинну жіночу зону потрапило кілька актрис, і Чоловський звернувся до начальника режиму старшого лейтенанта Заузолкова з проханням дозволити залучити хоча б двох на ролі Ярової і Пайової в п’єсі «Любов Ярова».

Начальник режиму про це і слухати не хотів:

— Жодних баб! Ставте самі!

Чоловський пояснює: це ж «Любов Ярова», революційна п’єса, її хочуть поставити до свята Жовтня. А він невблаганний:

— Яровая… Ржаная… Не надо баб!

До речі, цей же старший лейтенант затверджував програми всіх концертів. Побачивши в репертуарі Пєчковського романс Глінки «Сомнение», він обурився:

— Які ж то сумніви можуть зараз бути? Ніяких сумнівів!

І викреслив романс з програми.

Каплер утішав нас:

— Нічого, якось без жінок обійдемося. У стародавній Греції всі жіночі ролі виконували чоловіки, а в Японії ще і досі існує театр Кабукі, серед акторів якого немає жодної жінки. І в Китаї також.

Так це ж у Японії! А тут спробуй переконай «братуху», що то Любов Ярова, а не його сусід по бараку! Словом, од п’єси Треньова довелося відмовитись і натомість звернутися до суто «чоловічої» драматургії.

Взяли п’єсу білоруського драматурга Аркадія Мовзона «Костянтин Заслонов» — про героя-партизана, розподілили ролі, і почалися репетиції. Я був залучений до масовок, але жодної репетиції не пропускав і знав майже всю п’єсу напам’ять. Репетиції вже наближалися до кінця, як раптом виконавця головної ролі забрали в етап. І тоді режисер цілком несподівано запропонував роль Заслонова мені.

Я був збентежений: адже ніколи до того в п’єсах не грав, а тут поруч не які-небудь початківці-аматори. А як бути з мовою? Звичайно, і в Москві, і в ув’язненні розмовляти доводилося по-російськи. Та що це була за мова! — тим більше, іцо моїми «партнерами» у мовному спілкуванні, а значить, і «вчителями» нерідко були «блатні», і від них я сприйняв чимало досить специфічних слів і зворотів: навчився, як кажуть, «по фене бохать». Я поділився сумнівами з режисером, але він не змінив своєї думки:

— Нічого, нічого… Слова ти знаєш і мізансцени також… А щодо твоєї російської вимови, так Заслонов же був білорус, і я не певен, що він говорив з московським акцентом.

Завершував я роботу над своєю першою роллю під керівництвом Каплера: режисер слідом за актором — виконавцем ролі Заслонова — пішов у етап.

Оскільки в таборі було чимало митців з України, ми почали думати про українську класику, тим більше, що після успіху «Костянтина Заслонова» начальство дозволило залучити до участі у виставах кількох актрис із жіночої зони.

Спинилися на «Наталці Полтавці». Тексту і нот не було. Актори пам’ятали слова і спільними зусиллями «відновили» п’єсу. Наш музичний керівник — Микола Порфирович Клаус записав партитуру, йому допомагали музиканти, — отже, всі з захопленням працювали над виставою. Наталку грала Мирослава (прізвища її не пам’ятаю) — дуже красива молода жінка, бандуристка, Терпелиху — Марченко, актриса Московського камерного театру, Виборного — Ратов-Каричковський, Возного — Борисовський. Але табір є табір: Борисов-ського кудись відправили, Ратов-Каричковський став Возним, а роль Виборного доручили мені…

Вистава користувалася величезним успіхом. Вона йшла українською мовою, та була зрозуміла не тільки українцям, а й росіянам, білорусам, навіть японцям — там же була маса всілякого люду.

А потім був «Запорожець за Дунаєм»… Тексту п’єси також не було. Я написав до Львова, тут у бібліотеці її переписали і вислали в Інту. Ще до цього часу зберігаю цю дорогу для мене пам’ятку.

Настав тисяча дев’ятсот п’ятдесят перший. Минав десятирічний строк, визначений вироком військового трибуналу. Наближався час розставання з табірним номером Р-317, та він знав, що додому не відпустять, а відправлять на заслання.

Був у нього побратим по нещастю — Щербаков, сидів з тридцять сьомого, відсидів своє, і відправили його до Сибіру. Звідти писав: «Сиджу в хаті, дивлюсь у вікно, за вікном — дві берізки, і я думаю, на якій вішатись. І тебе зішлють. Бери все, що можеш, навіть онучі, нічого тут немає».

Почав готуватися до заслання. Збирав одяг, обмінював- и домашніми адресами з друзями…

А десь за місяць перед тим, як мав розпрощатися з п’ятим «ОЛПом», сталася в таборі надзвичайна подія: в’язні вбили «стукача». Підстерегли, коли вийшов від «опера», і зарубали сокирою.

Почалося слідство, та з’ясувати воно нічого не могло, хоча й опитували багатьох.

І його викликали.

— Вірю, ти не брав участі у вбивстві, але ж ти тут давно і всіх знаєш. Ось і підкажи: хто б це міг зробити?

— Мені нічого не відомо.

— А ти не поспішай казати «ні». Іди попитай. Може, дізнаєшся. Тоді дістанеш чистий паспорт, без судимості, і матимеш можливість вступити до будь-якого вузу.

Відповів, що не зможе допомогти слідству: нічого не знає, і ні про що довідуватися не буде.

— Тоді оформимо тобі двадцять п’ять років і підеш на шахту…

Вже минув строк, уже навіть тих, хто після нього мав вийти на волю, кудись відправили, а його ніхто не викликав.

«Тепер доведеться до кінця життя ходити з номером Р-317,— думав він. — А може, на шахті дадуть якийсь інший номер?»

І як не тяжко було це усвідомлювати, він уже починав звикати до думки про таку гірку свою подальшу долю.

Та дізнається випадково, що в списках на звільнення є і його прізвище. Зрадів. Зібрав речі і став чекати виклику.

Запис в альбомі:

«Дорогий Сашенько! Віршів писати не вмію, компліментів писати не буду. Дуже люблю тебе. Радий за тебе. Воля є. Хай живе життя! Міцно цілую, дорогий мій друже, і сподіваюсь іще побачити тебе. Ол. Каплер».

Самому йому залишалося ще відсидіти два роки з лишком, та ніхто не гарантував, що після цього не знайдеться якийсь «привід» для продовження строку ув’язнення. А на п’ятому «ОЛПі» йому вже не судилося бути: невдовзі відправили на загальні роботи на шахти.

Всіх, кого мали звільнити з табору, зібрали в одній великій кімнаті і почали переглядати речі, бо існувала норма: що і в якій кількості можна з собою брати.

Поруч зі мною стояв Коля Поздняков, тихий, спокійний хлопець. Речей у нього майже не було, і я вирішив поділитися з ним, бо ж невідомо, які поневіряння у нас попереду. Ми стояли останніми й чекали своєї черги. Аж ось відчиняються двері і заходить черговий по табору, а з ним той самий оперуповноважений, який погрожував мені і умовляв допомогти знайти вбивцю. «Пропав, — думаю, — прийшли по мене». Підсунув свої речі до Колі й кажу: «Бери, це все твоє».

Підходить «опер» до того, що нас обшукував, і питає спокійним голосом:

— У нас ще багато залишилося?

— Ось ці двоє.

Оперуповноважений подивився на мене якось загадково і промовив:

— Цього обшукувати не треба.

«Ну, все, — подумав, — зараз заберуть, оформлять двадцять п’ять і відправлять кудись на Печору». А оперуповноважений підійшов до мене і каже: і

— Ну, Сашо, щасливої дороги! Хороший ти хлопець…

Не сподівався я на таке від нього. Він відчув це і повторив:

— Щасливої дороги, Сашо! Дивись, де будеш, дай знати про себе.

І поплескав по моєму плечу.

Виходить, і на цей раз мені пощастило із слідчим, так само, як десять років перед тим у Саратові.

Знову везли у вагонах-телятниках, але тепер уже не на північ, а на схід. Везли довго; годинами, а то й добами стояли на станціях і полустанках — понад два місяці тривав цей, здавалося, нескінченний шлях до Красноярська. І знову тюрма, тільки на кілька днів, так би мовити, для перепочинку перед новим етапом. А цей етап — у тайгу, через Канськ, у Довгомостовський район, на лісоповал.

Кілометрів вісімдесят ішли пішки по бездоріжжю, поки дісталися до річки Бірюси. Тайга, крім неї, нічого. Правда, є кілька бараків, значить, не доведеться на землі просто неба спати. Але робота тільки одна: пиляти дерева.

Написали з Поздняковим заяву в Прокуратуру СРСР: нехай повідомлять, на скільки і за що зіслали, адже у вироку були лише виправно-трудові роботи. Відповідь була короткою і однозначною: «Вас зіслано довічно. За втечу із заслання — двадцять п’ять років каторжних робіт».

Працював у ліспромгоспі: валив ліс, робив дранку…

І настав день п’ятого березня тисяча дев’ятсот п’ятдесят третього року. В сотнях тисяч, а й навіть мільйонах знедолених сердець зоріла надія, що з днем цим мусять статися зміни на краще: повинна ж коли-небудь встановитися справедливість! І надія ця не була марною, хоч процес відновлення справедливості не відбувся раптово, відразу після того, як на Красній площі відлунали останні слова прощання з «великим вождем і вчителем», а виявився складним і тривалим. До надії додалася впевненість — це коли у липні того ж таки п’ятдесят третього долетіла звістка про арешт найбільшого сталінського ката…

30 липня 1955 року засланцеві Олександру Гриньку видали довідку для одержання паспорта із зняттям судимості, без будь-яких обмежень.

«26 січня 1966 року.

Гр-ну Гриньку О. Б.

Тернопільський обласний суд повідомляє про те, що вас заарештовано 24 червня 1941 року, засуджено військовим трибуналом Саратовського гарнізону 26 серпня 1941 року до десяти років позбавлення волі.

Постановою президії Тернопільського обласного суду від 22 грудня 1965 року вирок військового трибуналу Саратовського гарнізону відносно вас скасовано і справа переведенням закрита за недоказовістю.

У зв’язку з цим ви реабілітовані».

Коли влітку п’ятдесят п’ятого одержав паспорт, то вважав: це все, що потрібно. І тільки через десять років порушив питання про реабілітацію. Бо звідки було йому знати про ці «формальності»! Головне — він удома, з батьками й рідними, і треба влаштовувати своє життя.

І знову Львів.

Що робити? Куди податися? У медичний? Та й вік уже не студентський! Але ж є у нього захоплення — театр. Воно не давало йому спокою в сибірській тайзі, коли думав про Інту, де робив свої перші сценічні кроки, не підозріваючи навіть, наскільки все це серйозно. А тут, у Львові, подивився у заньківчан «Вій, вітерець!» — і вже не міг проминути жодної вистави.

Розумів, що в актори його не візьмуть. А може, спробувати стати хористом?

Ще один запис із табірного альбому:

«Бажаю Вам щастя і успіхів. Але пам’ятайте, їх Вам ніхто не дасть. Домагайтесь самі і пам’ятайте наші уроки. Микола Клаус».

З розмови з Каплером (Інта, 1950 рік, після вистави «Наталка Полтавка»):

— Ну от, ти маєш професію. Коли звільнишся, йди на сцену.

— Але ж я не маю театральної освіти.

— Освіта — діло наживне. Був би дар божий.

Заньківчани поставилися до нього з теплотою. Борис Романицький, Борис Тягно, Варвара «Любарт, Василь Яременко, Фаїна Гаенко, Леся Кривицька, Надія Доценко, Володимир Данченко, Доміан Казачковський… Здавалося б, яке їм, ветеранам сцени, увінчаним високими званнями, діло до нікому не відомого, вже немолодого новобранця театру, до того ж хориста? Але така вже склалася традиція в сім’ї іанькійЧан: бути уважним і турботливим до кожного, хто входив у їх дім. І вони не побоялися довірити звичайному хористові без театральної освіти драматичні ролі.

Після того, на гастролях у Ташкентіі і Алма-Аті зібрав кілька ролей, відбулася така розмова з головним режисером.

— Борисе Хомичу, ви знаєте моє життя. Скажіть прямо: залишатися мені в театрі чи ні?

Тягно замислився. Про що думав він? Може, пригадував, як починав свій шлях у «Березолі» з Курбасом, як прощався і Учителем, звинуваченим у всіх «смертних» і «несмертних» гріхах, і як сам потім став жертвою несправедливих переслідувань? А може, його думки відновлювали розповіді Гринька про самодіяльний театр у північному таборі, про акторів і режисерів, які працювали в ньому і на все життя прищепили хлопцеві любов до сцени?

Нарешті промовив:

— Гадаю, ви зробили правильний вибір.

— Але ж у мене немає школи.

— Це з якого боку подивитися. Школа, яку ви пройшли, хоча й позбавила вас років, коли саме відбувається формування актора, та збагатила тим, чого жоден інститут не дасть. Отже, залишайтеся в театрі. Ви маєте на це всі дані. А освіта?..

Трохи подумав і додав:

— Було б у мене здоров’я, сам би взявся. А то… вступайте заочно до інституту, на театрознавчий. Опановуйте теорію. А практику матимете у нас в театрі.

За рекомендаціями Тягна і Романицького Гринька прийняли в Київський інститут імені І. Карпенка-Карого. І тут, як і в театрі, оточили його увагою і турботою. Навчався заочно, студіював теоретичні дисципліни і не припиняв вит ступати на сцені заньківчан. А по закінченні інституту, залишаючись актором, займався педагогічною діяльністю — в культосвітньому училищі й в університеті.

Першою моєю великою роботою в театрі була роль Ярослава у драмі Левади «Фауст і Смерть». Грав я цю роль у черзі з Володимиром Данченком, і ця обставина покладала на мене особливу відповідальність. Повезли ми виставу в Москву, виступали на сцені уславленого МХАТу. Хвилювався: адже це така відповідальність — грати в залі, де витав дух Станіславського і Немировича-Данченка, де, здавалось, чувся голос великих акторів — корифеїв російського театру. А може, саме це додало мені, як і моїм колегам по виставі, творчого натхнення. І були оплески і квіти. А для мене було особливо приємним і важливим те, що в залі сидів і аплодував моєму Ярославу Олексій Якович Каплер.

Потім було обговорення, виступали відомі критики-теат-рознавці, і я почув від них добре слово про свою роботу; А «дядя Люся» сказав:

— Бачиш, Сашко, я тоді не помилився. Театр — це твій шлях у життя.

У 1971 році, після гастролей у Києві, акторові Львівського державного ордена Трудового Червоного Прапора академічного українського драматичного театру імені М. Заньковецької Олександру Боніфатовичу Гриньку присвоєно почесне звання заслуженого артиста Української РСР.

«Олександр Гринько — чи не найбільш репертуарний: актор у нинішніх театральних гастролях. Жодна із значних вистав не створена без його участі. Актор постійно завойовує серця глядачів звеличенням краси людських ідеалів. Від ролі до ролі примушує митець думати про важливі проблеми сучасності».

За тридцять з невеликим лишком років — понад сто ролей на сцені рідного театру. Іскра в «Сторінці щоденника», секретар обкому у «В степах України», Максим Кривоніс у «Богдані Хмельницькому», Тарас Голота в «Правді» О. Корнійчука, Ангарович у драмі «Для домашнього вогнища» за І. Франком, Дорн у чеховській «Чайці», Карпо в «Суєті» І. Карпенка-Карого, Глостер і король Лір з трагедії В. Шекспіра, Залізняк у Шевченкових «Гайдамаках», Командор з Лесиного «Камінного господаря», адвокат Білин-ський з інсценізації роману І. Вільде «Сестри Річинські», полковник Петерсон з Галанового «Під золотим орлом», Платон з «Дикого Ангела» О. Коломійця, Кучмієнко з «Розгону» П. Загребельного, Бризгалов з «Кафедри» В. Врублевської, капітан Шатовер у «Домі, де розбиваються серця» В. Шоу… Скільки ще ролей зіграно, скільки образів створено! І всі вони — різні. І всі позначені великою міркою справжнього таланту. А до того ще — кіно, телебачення. І велика громадська робота — в театрі і в житті рідного міста.

Ще один витяг із статті в республіканській газеті:

«…Ми ждемо нові роботи О. Гринька в ролях позитивних героїв. Він уміє їх грати — ні, уміє жити в них! Глядач завжди «заряджається» позитивністю, яку несе О. Гринько. Адже зустріч з людиною, про яку можна сказати тільки хороше, завжди необхідна… Ні, це таки непогано — бути позитивним на сцені!»

І — в житті.

Звідки ж він, той заряд позитивності?

Те, що сталося з ним, що довелося йому за тяжкі роки побачити і перетерпіти, здатне було надломити душу, наповнити її зневірою і підозрінням. Скільки таких, як він, занепало духом, відгородилося від людей, замкнулося у собі! їх важко переконати, що існують такі поняття, як добро і справедливість, і в цьому не можна їх звинувачувати. Бо ж не вони винні у тій страшній трагедії, жертвами якої їм випало бути.

І в тих умовах знаходились люди, які допомагали мені вижити не тільки фізично, але й духовно. Були такі, котрі самі, як то кажуть, доходили, але шукали молодь, підтримували нас, не давали нам оздоблюватись.

Один старий більшовик, який сидів з тридцять сьомого, розповів мені і ще одному хлопцеві, як Ленін відгукувався про Сталіна. Тоді я вперше почув: «Цей кухар готує дуже гостру їжу». Тепер цією фразою нікого не здивуєш. А тоді?

Ми перелякалися: чи не провокація? І місяців зо три трима лися осторонь цієї людини, хоч виглядом своїм він аж ніяк не нагадував провокатора. Він це зрозумів, сам підійшов до нас і каже: «Не бійтеся, хлопці. Не падайте духом і не оздоблюйтесь. У тому, що відбувається, не винні ні партія, ні країна. Винен у цьому він. Але не можна втрачати надії, що все стане на свої місця».

А вчитель Гайда, з яким мене звела доля в табірних землянках під Саратовом одразу ж після вироку військового трибуналу! Його слова — «не просто вижити за будь-яких умов, а не дати вбити в собі людини» — проніс я, мов гасло, через усі ті роки.

А Іван Савич Лук’яненко, вірші якого випромінювали добрі почуття і носили в собі запал оптимізму, що переда-вався всім нам, його друзям по табору! Адже ж він, радян ський офіцер, був тяжко поранений на війні, потрапив до полону, а потім одержав за це двадцять п’ять років, але не втратив віри у життя і неминучу справедливість. Ми зараз листуємось. Поет Іван Савич — член Спілки письменників, живе на Луганщині, видав кілька книжок. І залишився таким же життєлюбом…

А письменники-перекладачі Григорій Порфирович Ко-чур і Дмитро Хомич Паламарчук, які пройшли через наш пересильний пункт, а потім відбували покарання на другому «ОЛПі»! Тепер вони, також члени письменницької Спілки, живуть в Ірпіні, під Києвом…

А Олексій Якович Каплер, — якою невгамовною була його енергія, і скільком повернув він віру в життя! Якось не вкладається в голові, що його вже нема, все здається — задзвонить телефон, і я почую в трубці: «Ну, як там, Сашко, справи?..»

Ми не втрачали віри. Ми знали: настане час— і правда переможе.

«За заслуги у розвитку українського радянського мистецтва, високу професійну майстерність присвоїти почесне звання «Народний артист Української РСР»:

Гриньку Олександру Боніфатовичу— артисту Львівського державного академічного українського драматичного театру імені М. Заньковецької».

З Указу Президії Верховної Ради УРСР від 22 лютого 1990 року.

МИХАЙЛО КОСІВ

«Держава завдячувала гарних людей гарним статуям»

Музейні працівники знають, яких вражень чекає масовий відвідувач від тієї чи тієї художньої виставки: він хоче побачити прямолінійне, очевидне, з першого погляду йому зрозуміле відтворення на полотні конкретних сюжетних побудов у зображувальній наглядній формі. Він хоче оповіді й буде замучувати екскурсовода вимогою: прочитайте нам цю картину. Саме — ПРОЧИТАЙТЕ. Специфіка живописного і літературного образу в його уяві цілковито змазана, художня природа словесного й конкретно-зримого зображення знівельована.

Такий у нас загальноосвітній рівень у сприйнятті мистецтва. Практично — нульовий. І це при нашій суцільній грамотності, поголовній, принаймні середній, а то й вищій, освіченості.

Звісно, «фабульний» (оповідний) живопис має право на існування, одначе він не тільки не вичерпує усіх можливостей цього виду мистецтва, а є його лише невеликою часткою. Та й сама фабульність у живописі принципово відмінна від фабульності літературної. Термін «літературщина» став нині в лексиконі художників найдошкульнішою лайкою. Протестують проти літературщини в самому живописі, проти літературних прийомів його трактування. Але чи знають самі художники, який естетичний інструментарій годився б для мистецтвознавчої критики їхньої праці? Адже ж без словесно-поняттєвих категорій, себто без оповіді, ик обійдешся? Отож, коли протест проти примітивізму уявлення, за котрим різниця між зображенням у живописі і зображенням у літературному творі зводиться до суто зовнішніх ознак (одне намальоване на полотні фарбами, інше — зафіксоване графічно словами на папері), є і виправданим, і закономірним, то звужувати поняття «малярство» до технічних засобів — значить впадати в іншу крайність. Поза духовними програмами людини, народу, людства, які піддаються чіткому формулюванню у слові, жодної творчості, жодного мистецтва не існує. Образотворче мистецтво не може служити ілюстрацією до чогось — зовнішнього вигляду людини, побуту, виробничих процесів, пам’ятних дат і т. д., тобто не може бути чимось вторинним, одначе це зовсім не означає, що воно може служити ілюстрацією малярської техніки, може обійтися без постановки власних філософських ідей.

Тим часом, у сімдесятих — вісімдесятих роках, відбувся, різкий поділ образотворчого мистецтва на дві категорії:^ роботи, які виконувалися на замовлення, для тематичних виставок, для різних урочистих дат, або, як ще тоді казали, — «для них», аби засвідчити свою громадянську «активність»,* і робіт, які творилися для себе, для майстерні, для вузького кола друзів і цінителів — себто для самого мистецтва. («Оцей намалюю «їм» — кому «їм»? — виставочній комісії? гляда-І чам? — колгоспну ферму, поле, завод, передовика, ветерана і візьмуся за роботу… Маю та-а-а-кий задум!»)

Ота перша категорія робіт була переважно відвертою;< ілюстрацією теми, тобто халтура, друга — малярство. Ма-. лярство рідко коли потрапляло на виставки, одначе і тут час-< то траплялися ілюстрації, тільки ілюстрації чисто живописні, на рівні технічних засобів: для демонстрації кольору,| композиції тощо. Не беруся судити, яка ілюстрація краща; (художники твердять: красиво—і цього досить), одначе переконаний: сяка чи така ілюстрація є чимось другорядним, мистецтво ж має нести людям вистраждану художню ідею, відкриття, крик душі — радісної чи зболеної.

У щастя людського два рівних є крила:

Троянди й виноград — красиве і корисне, —

цей естетичний кодекс життя, висловлений у шістдесятих роках М. Рильським, стосується і живопису.

Улітку 1987 року у Львові вйерше демонструвалася виставка «неофіційних» художників, твори яких до того, як правило, не експонувалися. Переважно молодь. (Аналогічні виставки були організовані й в інших містах). Признаюся, йшов на виставку з настороженим зацікавленням: яку то ще живописну «крамолу» відкриють невизнані художники?! Та і як помістяться понад сто (точніше — сто одинадцять) самобутніх художніх світів під куполом не вельми просторого костьолу Марії Сніжної — нинішнього музею фотомистецтва? Чекав сильних (негативних? позитивних?) потрясінь. Приміром таких, які відчуває непідготовлена людина від першої зустрічі з хеві роком. Нічого такого зі мною не трапилося. Жодних потрясінь, жодних авангардних ідей — ані щодо форми, ані щодо змісту. За небагатьма симпатичними винятками, серед яких у першу чергу слід назвати передчасно померлого Бориса Жданюка, а також Юрія Коха, Володимира Кайфмана, картини яких відзначили і на республіканській молодіжній виставці, та ще кількох, що нині утворили неформальну мистецьку групу «Шлях», роботи львівських авангардистів уражали своєю одностайною відсутністю серйозних проблем — жодних мук творчості, життєвих страждань, чи таких же сильних захоплень, якими повнився справжній живописний і скульптурний авангард.

Де виросли ці молоді хлопці й дівчата, на якому мистецькому грунті, серед якого народу, на якій землі? То, може, мав рацію один з відвідувачів, який залишив у Книзі вражень сердитий запис: «Я заборонив би авторам виставки дивитися закордонні художні журнали». Заборонив би, очевидно, для того, щоб не переспівували чужого, а шукали своє, наше. Так то воно так, але де ж ті журнали — свої, наші? Де нинішній «Артистичний вісник?», «Життя і мистецтво», які у 20—30-х роках виходили у Львові? І не тільки мистецькі журнали, а й таке видання, як «Наша хата» — тижневик для плекання домашньої культури, «Світ дитини» і багато, багато інших.

Виставка молодих одержала в основному негативну оцінку обласної комсомольської преси. І все ж, не загубім у нашому критицизмі того позитивного, що вона, безперечно, мала. Скільки було у самій організації виставки видумки, розкутості, експозиційної свободи — аж до вивішених абияк малюнків, прикріплених на мотузки звичайнісінькими прищепками для білизни. Що то значить сказати людям: виставляйте що хочете, як хочете, як умієте, як вам пбдобає-ться. Вмить пропала чиновницька штивність, респектабельна добропристойність, які вже добре набили оскому, і з’явилася розкутість душі.

Для практики художніх виставок, які донедавна організовували наші музеї під егідою Спілки художників і наглядом номенклатурних «мистецтвознавців у цивільному», характерними були монолітна концепція мистецтва, монолітне право на художню правду, нетерпимість до всякого роду художніх, альтернатив. Витворився своєрідний новітній академізм. Щоправда, надто вульгарний. Офіційне мистецтво, яке мало виховувати патріотизм, формувати високі громадянські якості,— виховувало цинізм. Ідеї соціалістичних перетворень на селі втілювалися у зображенні добротних будинків, дебелих доярок, «замислених» бригадирів і механізаторів, сучасної техніки — тракторів, комбайнів на полях; індустріалізація країни — у височенних трубах, заводських корпусах і т. д. Або візьмемо тему Великої Вітчизняної війни. Який матеріал для живописців! Тим часом усі виставки, які доводилось бачити у Львові та інших містах, завдавали прикрих розчарувань. Поза, театральщина, фальшивий пафос «ура-патріотизму», бутафорність батальних сцен — ось основні їхні риси. Скажіть, де той драматизм, де та найвища напруга людських сил — і фізичних, і духовних, глибина характерів, які маємо в кращих літературних творах про війну? Що створило образотворче мистецтво на тему війни такого, що могло б зрівнятися з творами Гончара, Симонова, Викова?

У нашому «тематичному» образотворчому мистецтві існує лише зовнішня оболонка сюжету, власне, сама пластика тут дорівнює сюжетові, адекватна йому. У таку картину даремно вдивлятися — нічого ви в ній більше не побачите від того, що тут є на поверхні і що відкривається за першим разом. То коли говорити про образотворчий зміст твору не доводиться (бо ж його немає), тоді, натурально, з’являється зміст літературний; Точніше — псевдолітературний. Таке мистецтво, зрозуміла річ, безжалісно відкидало все, що не вкладалося у прокрустове ложе тематичних завдань. Не кожному вдавалося мирно впрягти «в одну телегу коня и трепетную лань». Молодь (та й чимало художників середнього, старшого віку) заявляє сьогодні про своє відречення од фальшивого пафосу, від ідейності, яка підноситься до рівня сюжетного сентименталізму. Тільки молодь чинить це здебільшого у формі активного протесту — через «несерйозність», сміх, бешкетництво, пародіювання визнаних нормативів пристойності. Молодь протестує уже самою розкувтістю.

— Що це все означає? Що вони хотіли цим сказати? — чувся шепіт на виставці львівських «авангардистів». А нічого. Це просто гра. Це відмова від безликості. Це просто постановка питання про конкретну вартість кожної людини. Тим паче — творчої. Навіть не дуже талановитої. Бо кожен несе у собі свій світ — і він вартий уваги. І ніхто не може сказати художникові: «Твої роботи не мають права бути на виставці». Бо один напрямок, одна дорога в мистецтві — це дорога в нікуди.

Гадаєте, то тільки з молоддю такий клопіт — соціальна апатія, втеча від громадянських, національних ідей? Ні, це загальне явище. Бюрократичний управлінський апарат у недалекому минулому вимагав од мистецтва не роздумів, не проникнення у реально існуючі життєві проблеми, а підминав його собі під ноги, робив із нього прислугу для власних інтересів і забаганок. Але ж робилося це від імені суспільства, для нашого спільного буцімто блага. Чиновник спонукав і культивував фарисейство, облудництво, фальш, лакування дійсності як особливий вид громадянського достоїнства. Так треба! І таки чималий загін художників узяв на себе це «суспільне» замовлення. Ще б пак! Адже воно відкривало дорогу до офіційного визнання, нагород, знань, посад, різних матеріальних благ.

Зате нівелювало талант.

Але й ті, хто не пішов сим шляхом, не всі здатні були на відверту конфронтацію, на протиставлення свого мистецтва спокусам конформізму з усіма можливими наслідками, які припадають на долю відкинених. Найчастіше вибиралися різні форми втечі: у народно-декоративну пластику й образність, в алегорію, міфологізм, а то й просто у зовнішню ефектну красивість, позбавлену поважного змісту. Мовляв, ми нічого такого не хотіли сказати, дивіться, тут же нічого такого немає, ми просто собі художники, маляри. Які ідеї?! Та ви що?!

Саме таке загальне враження складається у мене від споглядання «осінніх» виставок живопису, які після виставки молодих авангардистів тепер уже щорічно відбуваються у виставочному залі Львівської картинної галереї на вулиці Леніна. Є, є, звичайно, є і тут симптоматичні винятки. У першу чергу, я назвав би роботи Михайла Безпалківа — вагомі постановкою гострих соціальних проблем, вирішені з особливим живописним тактом і композиційною винахідливістю. Після персональної виставки художника (літо 1988 р.) мистецтвознавці заговорили про появу нового ідейно-стильового, образного спрямування в сучасному львівському живописі, позначеного гостротою проблематики, актуальністю політичного звучання, що подекуди нагадують пристрасний публіцистичний репортаж, сатиру на бюрократів, чинуш. Художник не стільки дбає про технічну вигладженість полотен, як про те, аби схопити «гарячий» момент життя. Нема що й казати, як потрібен нам сьогодні і такий живопис.

Середнє покоління творчих людей, тих, що були зігріті потеплінням хрущовської весни, зазнали благотворного впливу ідей та настроїв шістдесятих років, зберегло в собі розкріпаченість душі, запас правди, совісності, народолюбства. І все ж, щоб виставляти ці запаси напоказ, потрібна була громадянська мужність. На одній з виставок трохи відомих львівських художників, що пройшла по багатьох містах країни, в тому числі і в Москві, окремий зал був відведений для робіт вельми талановитого представника середнього покоління — Олега Мінька. Кожного, хто заходив до його залу, вражав небувалий світловий ефект: природа, архітектура, люди на картинах проглядалися крізь легке сріблисте марево, мовби крізь ранкову паморозь туману. Кольорове враження — надзвичайне: таємниче, загадкове, небуденне. Та переходиш від картини до картини, від ряду до ряду, від стіни до стіни й починає гризти черв’як сумніву: і оце все? Щоразу кожна річ відкривалася художникові в отакому освітленні? Але ж такої статичності зору, незворушності стану душі не буває. Імпресіоністи доводили себе до фізичного й душевного виснаження, аби вловити неповторність кожної світлової миті — ми й нині фізично відчуваємо їх гарячковість, динаміку пензля, ескізність, нервовість мазка — кожного разу вловлена мить була вже інакшою. «Все, що являється нам, с світлом. Усе, що не світло — аід (тобто ад, пекло. — М. К-), тьма-тьмуща». За цим законом і посланням апостола Павла до ефесян малювали і малюють художники. Яке то щастя — вміти вловити світлову мить, яке є сутністю буття, основою всього, що є, антиподом буття — тьми (аіду — по-давньогрецьки, аду — по-давньоруськи). Та у випадку з нашим художником маємо, очевидно, справу із «втечею». Удався одного разу експеримент, художник уловив довгожданну мить і… поставив її на конвейєр, дублюючи власне відкриття. А суспільно значимі ідеї? Що ж, кому-кому, а Олегові Міньку навряд чи варто докоряти відсутністю суспільно значимих ідей. Бо чи мало його били у сімдесятих роках за ці ідеї? А до того ж за формалізм і всякі інші «ізми»?

— Ага, вам не до вподоби те, що я малюю, вас не цікавить те, чим я живу, страждаю, що мене болить — будь ласка, я більше не буду, я малюватиму так, що і найпильніше око цензора нічого крамольного у моїх картинах не добачить.

Такою, мені здається, була реакція художника (і вона типова для багатьох) на явища застою, коли візуальна правдоподібність, безпардонний ура-патріотизм, вважалися найвищими цнота ми образотворчого мистецтва. Будучи донеччанином за походженням і не вміючи малювати передового шахтаря з неодмінною каскою на голові і відбійним молотком у руках, О. Мінько взявся малювати просто красу. А може, в ті затхлі роки інтелектуального і духовного регресу цього було досить? Адже це також був своєрідний протест. В усякому разі так чинило чимало митців, які відмовлялися від конформізму, але стати — на прю в силу різних обставин не могли. Що ж, визнаймо, це чесна позиція. Принаймні, чесна перед професійним ремеслом.

В Олега Мінька це лише епізод творчої біографії. У цьому ми мали можливість переконатися на його персональній виставці, яка експонувалася восени 1988 року у «Львівській картинній галереї до 50-річчя від дня народження художника.

Роботи, позначені 1959–1965 роками, вражають постановкою глобальних філософських проблем. Але також і тяжінням до універсальних форм їх вираження. Вдумаймось тільки у саму проблематику робіт: це різноколірні «Композиції», які різняться між собою номерними знаками: «Космічна матерія», «Смуток», «Місячне світло», серія «Життя масок», «Крик», «Безглуздя», «Біль», «Ностальгія» і т. д. Що найперше вражає на цих полотнах, то це примат форми, вигадливість конструктивних побудов, які не мають нічого спільного з наглядним фотографізмом предметів. Вони тут постають у такому вигляді й таких пропорціях, які потрібні художникові, аби створити відповідний ритм, динаміку ліній, деталей, кольорів, а отже, — настрій. Душевні стани, емоційні сплески посилюються синтезом відкритих кольорів з відповідним освітленням. Це, власне, не людські постаті і не предмети, а маски, символічні знаки, у яких закодована конкретна естетична формація.

Тут важить не стільки те, ЩО намальоване, тобто не сам предмет, не його смисловий еквівалент чи поняттєвий ряд, який би можна було виповісти словами (оповіддю), а те, ЯК це зроблено, якого композиційного і кольорово-світлового ефекту сягає художник, отже — який настрій викликає він у глядача. Мазка, як такого, тут немає, колір накладається здебільшого однотонною суцільною смугою. Художник говорить із своїм співбесідником мовою метафори кольору і світла — монохромних, самодостатніх компонентів твору. А через умовні, тільки ледь наближені до реальності побудови проповідує цілком конкретну думку, стани душі.

Досі тримається пам’яті моторошне враження, ^яке ще тоді справила на мене композиція «Безглуздя»: ЩОСЬ роботоподібне, мізерне і безсердечне, позбавлене будь-яких ознак живого, вп’ялося усім своїм хижим, залізним єством у ЩОСЬ масивне, вегетативно розбухле, аморфне, беззахисне, яке тільки маленьким ротиком видає писк болю. Жах! Ще більш моторошним це видиво виглядає сьогодні, коли ми усвідомили, що таким аморфним і беззахисним може бути цілий народ, суспільство, держава, які не усвідомлюють своєї величі і сили, а тому покірно віддають себе ка розтерзання знахабнілим «залізним рицарям» сталінських порядків.

Я не став би протиставляти Мінька двадцятилітньої давності нинішньому, п’ятдесятилітньому. Тим паче твердити, що художник загубив на своєму шляху щось істотне. Що тоді, мовляв, він був масштабним, а от сьогодні стає буденнішим. Бо в тому, колишньому, було таки чимало не свого, що йшло від тодішніх віянь, коли для нас раптом відкрилася завіса західноєвропейського мистецтва і звідти хлинула хвиля формотворчих можливостей. Був і молодечий максималізм— сказати йсе за одним разом, охопити суть явища одним поглядом; бо ж здавалося — ти все можеш. Був і солодкий щем гасла: геть від літератури! Зараз настає пора погляду виваженого, природнішого, ближчого до людини, до її буднів. Приходить мудрість простоти, що не має нічого спільного із спрощеністю, поверховістю, а є мистецьким еквівалентом самого життя.

Історія О. Мінька — показовий приклад творчої долі представників його покоління, якому й тепер (але вже з іншого боку) багато що закидають, від якого багато вимагають, чекають.

У будь-якому художньому образі закладено значно більше смислу, ніж то можна висловити словом-поняттям, словом у буквальному (термінологічному) його значенні. Тобто є те, що І. Франко назвав стосовно поезії «огнем в одежі слова», а Первомайський — «субстанцією незримою», яка «палахкотить поміж рядків». Звідки, за рахунок чого вони беруться? У літературі — від полісемії вжитого у відповідному контексті слова, його історичної пам’яті, від самої мови народної, яка здатна порушувати невідомі тони в нашій душі, будити приспані, призабуті почуття, на які відгукується серце:

Ну що б, здавалося, слова…

Слова та голос — більш нічого.

А серце б’ється — ожива,

Як їх почує!..

Звертаючись «До молодих письменників», А. Толстой казав: «Національне мистецтво — саме в цьому, в запахах рідної землі, у рідній мові, в якій слова мають подвійний художній смисл — і сьогоднішній, і той, всмоктаний з дитячих літ, емоційний, у словах, які на смак, на вигляд, на запах — рідні. Вони й народжують справжнє мистецтво». Те, що великому російському письменникові прояснилося внаслідок теоретичних роздумів і спостережень над власною художньою практикою, сьогодні підтверджується засобами психологічних лабораторних досліджень: сучасні електронні машини точно фіксують емоції, які переживає немовля, сприймаючи мовлене до нього материнське слово. Різні слова, різні спонукання, обіцянки, різні емоційні відтінки слів, різні звуки — і різні, відповідні їм, душевні стани немовляти, які фіксує електронна апаратура. Це підтверджує думку, що не можуть бути у людини дві різні материнські мови.

Характер вражень і переживань, які одержуємо від життя і від мистецтва, тобто рівень естетичної і побутової свідомості, неоднорідні, неоднозначні. Мистецтво твориться працею, волею, розумом, умінням, душею, совістю людини, і тому враження, думки, переживання, які ми від нього одержуємо, не можуть не включати в себе високість духу, усвідомлення творчого*стану митця, захоплення тією грою словом, світлом, кольором, мелодикою стилю, у яких відчувається особистість автора, пульсування його живої крові, биття серця. Не берімся судити, які враження — мистецькі чи життєві—сильніші: реальна синява неба й золото пшеничного українського степу чи аналогічна картина С. Васильківського — йдеться тільки про те, що вони походять з різного психологічного стану й ототожнювати їх не слід. Ще Гете ввів поняття про те, що мистецтво — друга дійсність. Перша дійсність — Природа — створила все, у тому числі саму людину. Художник справді має бути вдячний світові хоч би за те, що він є його органічною часткою. І він приносить Природі у віддяку за всі радощі і тривоги, муки і сумніви, тьму непізнаваності і спалахи прозріння не її мертву маску, а іншу природу, народжену з почуттів і мислі, аналог світу, по-людськи зігрітий і хоч трішки удосконалений.

Найосновніша вартість, яку має мистецтво для людини, полягає у тому, що воно може її навчити духовної свободи. Творчий дух, фантазія, інтуїція, злети інтелекту, сміливість мислення, ризик у пошуках нового — все це несе людині мистецтво. Згадані риси притаманні нам від природи, та нони можуть дрімати у наших душах роками, якщо не знайдеться, як казав І. Франко, «закваски» — каталізатора, який би додав їм росту і сили. Тільки справжнє мистецтво здатне послужити стимулом самовдосконалення, витонченості, здатне відкрити перед людиною нові можливості, нові перспективи, які раніше могли й не усвідомлюватися, перебувати у вигляді неясних потенцій. Ми, нарешті, зрозуміли роль «людського фактора» у перебудові нашого суспільства, багато говоримо про необхідність нового мислення, але без мистецтва, без нового його розуміння нового мислення виховати неможливо.

Сила художнього образу прямо пропорційна силі і правді його сутнісного вираження. Образ не може бути еквівалентом предмета, який він відображає (звідси різниця життєвої і художньої правди, естетичної і буденної свідомості), значить мусить діяти на нас думкою і емоціями. Художній образ доносить до нас не сам предмет, подію, факт, явище в їх простій життєвій конкретності (не їх фотографію), а внутрішню сутність цього предмета, події, факту, явища в їх людському, особистісному, суб’єктивному сприйнятті. Тому кожного разу при зустрічі з талантом мусимо вчитися наново розуміти його світ, шукати в ньому смисл, настроюватися на хвилю митця.

Тим часом іноді навіть професійні критики не мають часу й охоти заглиблюватися у суть художнього образу, ковзають по його зовнішній — зримій чи словесно-поняттєвій — шкаралущі. Наскільки згубною і далекою від істини є методологія такої критики, показала Марія Габлевич у статті «Коли, де і чому відкриваються двері» (Жовтень. 1987, № 3). Звинувачення у засиллі беззмістовних формотворчих пошуків у сучасній українській молодій поезії, застереження від небезпеки західних модерністських впливів (усеціло начебто негативних) не можуть бути переконливими, каже критик, без видобуття із зовнішньої оболонки кожного конкретного образу його ідейної художної суті. Твердий се іноді горішок (М. Габлевич дає тому конкретні приклади), але іншої ради немає.

Пристрасть, з якою твориться художній текст, малюється полотно, їхня емоційно-інтелектуальна сила роблять усім відоме — інакшим. Це ми мали б знати ще від Івана Вишен-ського, тоді б не виникало непорозуміння між «метафорис-тами» і «сповідальниками», бо ж вигемблювана найуправ-нішою, але холодною рукою метафора — ніяке не мистецтво, так само, як бездумні, інфантильні «телячі захоплення» — просто смішні. Повертаючись до спадщини нашого полеміста, Франко безнастанно підкреслює оголений верв його емоцій, пристрасть, що бухає вогнем крізь товщу століть — прикмети, які роблять письменника письменником, а не ілюстратором чи реєстратором дійсності. Бо сам собою художній образ, виплеканий і в найдосконалішій естетичній лабораторії, ще не є мистецтвом. Та й сприймати майстерність, новаторство художника (літератора, живописця, скульптора) на рівні сприйняття техніки, зокрема художнього образу, значить робити мистецтво суспільно непотрібним.

Довір’я, повага до чуттєвого першоджерела, опора на це джерело — родова особливість не лише літератури, а й малярства, втрачаючи цю опору, малярство втрачає свою силу, робить найвишуканіші конструктивні побудови мертвими, бездушними, абстрактними. Абстракціонізм вихолощує душу мистецтва, яким би витонченим він не був. (Звичайно, не говоримо про умовність форм, різні ступені узагальнення).

Чимало сучасних живописців (і скульпторів, а графіків — то й поготів) тяжіють до прямого вираження почуттів через зовнішню характеристику зображувальних предметів. Себто почуттєвість є рисою їхнього стилю. Можливо, експресія сучасного образотворчого мистецтва йде від великого досвіду слова? Адже ж недарма чимало сучасних художників черпають натхнення для своєї творчості в літературних першоджерелах.

Цілу бурю пристрастей викликала у Львові виставка творів Миколи Антонюка з Миколаєва. З кожного полотна на глядача лилися потоки чуттєвих переживань, повз які не можна було пройти спокійно. Р. Лубківський порівнював експресивність живопису М. Антонюка з поетичною образністю його земляка М. Вінграновського — обидва пішли у мистецтво від роздолля степу, могутності моря, овіяної славою і легендами козацької минувшини. Колеги-художни-ки почулися ображеними: як це так? Вони стільки зусиль докладають, аби якось завуалювати, притлумити, не показувати того, що думаєш, аби не вийти на люди з оголеною душею — бо ж осміють, бо кому це нині потрібно, а цей — дивіться, що собі дозволяє. Не інакше, як підробляється під публіку, спекулює. Так, так, було сказане, навіть уголос (а що вже пошепки), оте останнє слово. Гадаєте, так говорили лише ті, в кого самого душа гола, як бубон? Далебі, ні! Скоріше давалися взнаки непомірні амбіції, новітній академізм: у нас школа композиції, ми перші збагнули, розробили теорію кольорів, а тут приходить якийсь, звідкись—і все це ламає! Ламає композиційні канони, пропорції (не вміє малювати? вдає з себе примітивіста?), пропонує своє розуміння світла… А тематика яка!

Їм заперечували з небувалим запалом молоді художники, неофіти, неакадемічні мистецтвознавці.

Здається, найближчим до істини був Василь Плинчак, який назвав картини М. Антонюка «дев’ятим валом почуттів». Це й справді «дев’ятий вал любові до рідної землі», до її «тихих вод і ясних зір», до історичних народних форм буття, це «дев’ятий вал» туги за вмираючою народністю, яку живцем поглинає асиміляція, це іноді й розпач за тим, то «пройшло, пропливло», а мало б жити в душі як святість— адже ж і сам художник своїми живописними роботами проникає в глибинні пласти народної пам’яті, а звертатися до своїх глядачів мовою народу — вже не вміє.

Знаю з «Літературної України», що так же бурхливо йшло обговорення картин М. Антонюка в його рідному Миколаєві, де, нарешті, помітили художника, дали можливість показати свій доробок. Раніше постійно були відмовки: — хРобітничий клас вас не зрозуміє. Кому потрібні ваші патріархальні села з мазанками, в яких живуть самі діди й баби?»

Ми, здається, не зауважили, як цілком слушний заклик — правдиво відображати життя» перетворився у свій антипод: під «правдивим» відображенням почали розуміти «дзеркальне», а не художньо-адекватне відображення. В естетиці древніх греків, у мистецтві італійського Відродження, в живописі нашого «золотого» дев’ятнадцятого століття заклик до «дзер кального» відображення життя був чи не єдиною опорою реалізму; тепер же він нерідко відіграє роль камуфляжу за зовнішньою правдоподібністю приховується духовна порожнеча, відсутність думок, почуттів.

Греки і ренесансні художники, керуючись гаслом «прав дивості життя», творили на рівні вимог свого часу, тепер же ті, кому воно служить, творять практично мертвонаро джені картини, в яких навіть у найкращому випадку, сягають дрібничкових істин, емпіричних натурфілософських ідей їй же Богу, іноді цікавіше дивитися роботи сучасного фото мистецтва, аніж такий живопис чи скульптуру.

Для образних узагальнень сучасного реалістичного мис тецтва годився б принцип, висловлений в афоризмі, що ним так дорожили імпресіоністи: «Секрет майстерності знахо диться на межі між подібністю і неподібністю». Зовнішня неподібність допускається в інтересах внутрішньої подібно сті: живопис на цьому шляху все більше стає (як і літерату ра) «присудом над життям», розрахованим на активну спів участь глядача. І підкреслена енергія видимих форм, і рі шуче виділення головного при сміливому нехтуванні друго рядним, і навмисна декоративність, що бере свій початок з народних джерел, зокрема з ужиткового мистецтва, — все це йде кінець кінцем від прагнення висловити мовою живопису свою, вистраждану думку.

В такий спосіб твориться сучасний експресивний стиль образотворчого мистецтва. То одну, то іншу його рису можна спостерігати у творчості Л. Медвідя, М. Кристопчука, М. Ан друщенка, П. Заливахи, Ф. Гуменюка. У кожного з них домі нує щось своє — свій «почерк», притаманний індивідуаль йому стилю, але є і спільне прагнення до образного узагаль нення вагомої ідеї. Сюжети Ф. Гуменюка, скажімо, всуціль побудовані за принципом умовно-декоративних перевті лень, що надає їм враження монументальності.

У літературі подібність і неподібність будується на мета форі — одному з найосновніших поетичних тропів. Нам ще у пам’яті шістдесяті роки, коли вибух метафоричності пое тичного мислення, що стався як наслідок заперечення одно значності, прямолінійності, зужитості поетичної мови п’ят десятих років, сприймався аж надто болісно. Метафористів вісімдесятих, буває, лають («китчують»), але вже не так голосно, принаймні, не заперечують ділком. Звикли. Що ж стосується образотворчої метафори, то вона все ще вибо рює право на існування.

Можуть сказати, що єдність подібності і неподібності бу ла властива мистецтву на всіх етапах його розвитку, що вона — його постійний закон, який проявляв себе від перших наскельних розписів, тому не може бути прерогативою нашого часу. Так, справді, мистецтво має родові, постійні закони — такі, без яких сам акт творення не мислиться. Вони справді простежуються на всіх етапах історії. Та в різний час мають різне значення — зміщуються акценти, міняються пропорції, і від цих змін багато що залежить.

Ідеї нашого часу потребують узагальнюючого соціально-філософського, душевно-морального осмислення. Екологія природи і людської душі, виживання планети і людства, життя чи загибель національних культур і народів, для яких ці культури виступають гарантами духовного існування, — усе поставлено під загрозу тотального знищення. Кому, як не образотворчому мистецтву, ставити ці глобальні проблеми доби? Хто більше, аніж образотворче мистецтво, має для цього «наочних» засобів? Але як ставити? Якщо ми закликаємо митців до ідейності, то маємо на увазі не лозунгову чи прямолінійну плакатність.

Образотворче мистецтво має шукати шляхів у своїх власних, тільки йому притаманних засобах постановки глобальних проблем. Чи може, скажімо, сучасний художник відобразити тривогу за виживання світу, показати жах його загибелі так, як це зробив Карл Брюллов у монументальній картині «Загибель Помпеї»? Звісно, ні. «Герніка» Пікассо вже має зовсім іншу образну і стильову мову. Ще інша вона на полотнах І. Марчука, на яких зловісне дихання соціально і морально невпо рядкова ної ядерної доби вчувається у багатомовних алегоричних образах-символах, які показують, що сталося б із землею, природою, людьми — світом, якби воно, оте дихання, раптом вирвалося на волю. Після трагедії Чорнобиля емоційно-інтелектуальна сила полотен І. Марчука не зміліла — навпаки, виросла, їхня духовна вартість стала ще більшою — такі властивості справжнього сучасного мистецтва.

Я знаю це. Я чую це в собі:

мінливе світло, мов життя, несмеркле,

і сяйво місяця — я в нім! — немає смерті!

і води ночі, голос тиші… біль.

Хтось каже: — То лише фантазій цвіт.

— Ілюзії?.. А що ж тоді життя є?

(Марія Влад. Віч-на-віч. з пейзажами Івана Марчука).

Чому ж ті, від кого залежить не тільки популяризація (популярності І. Марчукові якраз не бракує), а офіційне, державне визнання і підтримка такого чи такого напрямку в мистецтві, так довго вдавали, що І. Марчука в нас взагалі не існує, або що його мистецтво нас не стосується? У Москві, за кордоном роботи художника — назахват, про нього писала вітчизняна і зарубіжна преса, в різних установах відбулося понад двадцять його персональних виставок — і жодної, організованої під егідою або у виставочних залах Спілки художників; двічі відхилялася його заява про прийом у Спілку (нещодавно, третього разу його прийняли уже навіть без його участі).

Ось така історія. Що це? «Винна» у цьому особистість Марчука чи стиль його малярства? Робилося це із власної душевної нікчемності чи з бажання за будь-яку ціну перетворити нас у провінціалів? Хто має відповідати за зламані хребти і понівечені душі (не всі ж такі вперті, як Марчук), бо ж не одного Марчука спіткала була лиха доля в його стосунках з офіційним мистецтвом? Не менш злою була вона в Романа Безпалківа, Роману Петрука, Феодосія Гуменюка, драматичною — в Панаса Заливахи, Стефанії Шабатури, трагічною — в Алли Горської (як і в Володимира Івасюка). Називаю ці імена, оскільки подаю найтиповіші із відомих мені прикладів неконформістського мистецтва на Україні, але їх долю розділило чимало інших. Та ми ще й сьогодні при оцінюванні доробку того чи того небуденного таланту не вміємо ввійти у філософську сутність його світу і говоримо то про тематику творів, то про монохромність чи, навпаки, полісемію кольору, незграбність чи, навпаки, хірургічну скрупульозність рисунка, які створюють такий чи сякий ефект… і не завдаємо собі клопоту подумати: а що ж це за духовний материк перед нами?

Тільки не закидайте мені, читачу, ніби я проти аналізу формотворчих компонентів живопису! Навпаки, вважаю, що маємо право гордитися, наприклад, львівською школою живопису саме за те, що при згадці про творчість Романа Сель-ського, Маргарити Сільської, Олекси Шатківського, Володимира Патика, Любомира Медвідя, Івана Марчука, Олега Мінька, Романа Безпалківа та багатьох інших у нашій уяві одразу постають неповторні кольорові образи, я б сказав, — метафори кольору, які не сплутаєш ні з ким. Це, власне, і є те, що робить мистецтво кожного з них своєрідним, неповторним.

Йдеться тільки про те, щоб ми, нарешті, навчилися добачати, що за зовнішньою атрибутикою сюжету, форми, кольору мислячі художники малюють наші національні болі, тривоги, перестороги. Ось, наприклад, Григорій Олек-сюк напередодні свого п’ятдесятиріччя уперше відважився вийти на люди з пейзажами, жанровими картинами, архітектурними мотивами, побудованими переважно на історико-етнографічному матеріалі (його персональна виставка експонувалася у Львівському музеї народної архітектури і побуту), й громадськість раптом відкрила для себе нового художника, якого болить усе те, що ми так необачно оголосили «патріархальщиною», призначеною на забуття. Тим часом у цій патріархальщині — корені, духовні джерела.

Ох, як боялися начальники від мистецтва ще в недавні часи, щоб з’явилися десь на картині натяки болю. Песи-мізми!!! — одразу здіймався крик. Біль видавався їм зайвим, невмотивованим, недоречним, дискомфортним на фоні загального хору оспівування небувалих успіхів.

Образотворче мистецтво, яке роками привчали, що думати, а ще, не дай Боже, страждати — це крамола, непроще-ний антипатріотичний гріх, не могло розвиватися нормально. При офіційно підтримуваній прихильності до натурфілософської, емпіричної, дзеркально-фотографічної атрибутики життя замість проникнення у його суть, ми відставали від реальних життєвих проблем більш як на півстоліття. Важко тепер нам переходити до розуміння того, що існує суспільна потреба, аби образотворче мистецтво, усі його форми і засоби, були просякнуті тими ж ідеями і світовідчуттям, які несуть сучасний смисл, відображають сучасний реальний стан нашого життя, соціального й національного самоусвідомлення народу. Важко, але треба. Ще Г.-Е. Лессінг у своєму знаменитому «Лаокооні» писав: «Що ж до образотворчих мистецтв, то, крім незаперечного впливу на вдачу нації, вони здатні доконувати ще й особливе діяння, яке потребує пильного догляду закону. Коли натхненні гарними людьми, з’явилися гарні статуї, вони, знов-таки, діяли на людей, і держава завдячувала гарних людей гарним статуям. У нас же, здається, ніжна уява матерів виявляється у потворності дітей». (Лессінг Г.-Е. Лакоон. К.: Мистецтво, 1968. С. 77).

Якщо просвітителі XVII ст. розуміли державну значимість національного образотворчого мистецтва, його незаперечний вплив на вдачу нації і зумовлювали появу гарних людей існуванням гарних статуй, то чому цього не розуміємо сьогодні ми? Чи наші керівники вважають, що відкритий тоді естетичний закон перестав діяти сьогодні? Ні, не перестав. Ми нині теж нерідко спостерігаємо разючий контраст між ніжною уявою матерів і душевною потворністю їхніх дітей, тому також ставимо вимогу: національне мистецтво народу має бути взяте під захист (захист, а не регламентацію) державного закону. Наші села, міста, краєвиди, ландшафти стали потворними, ми зробили хворими нашу землю, воду, повітря — хворими внаслідок гігантської індустріалізації, атомізації, хімізації, ми поставили під загрозу Існування рідної мови, національної культури — сама Природа мстить нам сьогодні за зраду.

ПАВЛО РОМАНЮК

Золоті Броди

Розвідка про давні і сучасні утопії

У ЦЕНТРІ СВІТУ

Приказку «не знаючи броду, не лізь у воду», якщо вжити її стосовно славного міста Броди, яке розміняло десяте століття, пасувало б перефразувати: незнання законодавства про пам’ятки, як і свідоме нехтування ним, не звільняє від відповідальності. Громадської і кримінальної. Від осуду сучасників і нащадків.

Ота умовна лінія — «лінія Бродів» — суща передова. Історії, культури, цивілізованості. Обіч неї відначально точилася боротьба за право на гідне існування, рідну землю, повноцінне буття.

Місце для Бродів вибирала сама історія. На півшляху географічної вісі між Чорним і Балтійським морями. На становому хребті, що поділяє Європу на Східну і Західну. На прадавньому шляху великого переселення народів. На обі-тованих землях давньоруської держави. На царинах формування класично-європейської цивілізації, до якої належимо з усіма набутками і втратами пережитого за кілька тисячоліть, століть, десятиліть… Під Бродами зійшлися давні межі Галичини і Волині, стрілися кордони Польської і Литовської держав, Австрійської і Російської імперій. Тут рішуче протиставилися православ’я і католицизм, подаючи приклад «вищого нетерпіння» іншим релігіям.

Сягнувши апогею у XVII ст., Броди, які величали «Галицьким Трієстом», «складом товарів Європи і Азії», відряджали за моря каравани купців і диктували ціни на далеких ринках, уперто дбали про земне й суєтне і гордовито дерзали про вічне й абсолютне. І в останньому не забарилися! По-своєму «центр світу», звідки рукою подати… До Берестечка — 36, Дубно — 64, Золочева — 40, Кременця — 62, Одеська — 29, Почаєва — 40, Підкаменя — 24, Підгірець— 23, Тернополя — 76, Львова — 100, Рівного — 113, Луцька — 130 кілометрів, і далі — весь світ. Без урахування золотого розпису Галицьких градів не збагнути величі й значення Бродів: їх феноменального злету і такого ж падіння. Не уявити національний, а по-суті— європейський масштаб культурноохоронної проблеми.

Невблаганний біг часу, переміщення торгових шляхів, зміна ареалів соціально-культурного розвитку, як і все інше, підвладне «колесові фортуни», перемістили Броди з сонцепалу європейської історії в провінційний затінок. Разом з ними поволі відступали в затишок й інші міста, втрачаючи права і привілеї, кошти і зв’язки, а головне — людей, котрі почували себе в центрі світу і мислили з ренесансовим розмахом.

Однак «лінія Бродів» — як була, так і залишилася. І битва точилася з не меншою запеклістю. Вирішувалося ж впродовж усього цього часу одне питання — бути чи не бути Бродам? Зберегти традицію європейської значущості чи загубитися малопримітною цяткою на карті континенту? Відродити культурницький потенціал чи забути минуле?..

Історично склалось так, що по зовнішній бік цивіліза-ційної лінії збиралися численні наїзники на руські землі, по внутрішній — місцевий робочий люд — ремісники, торговці, хлібороби, які захищали край, не шкодуючи живота свого, а також видатні приїжджі фортифікатори, архітектори, митці, які творили все те, що нині звемо іїам’ятками. По один бік — нищення і плюндрування, хаос і забуття, по інший— зліт ренесансової мислі, якій серед задумів багатьох «ідеальних міст» (наприклад, Жовква) поталанило реалізувати й цілком ідеальний — Броди!

Тепер по зовнішній бік — чиновна вседозволеність, відомча обмеженість, бюрократична байдужість, по внутрішній— запал ентузіастів, свідомість громадян, підтримка міських і районних властей (ще не всіх), котрі, відчувши благотворний дотик історії і культури, прагнуть і не завше вміють відповісти на нього належним чином.

Поміж сучасних оборонців Бродів — Дмитро Васильович Чобіт, відповідальний секретар районного товариства охорони пам’яток, на громадських засадах директор краєзнавчого музею, дослідник минулого краю та історії України, зокрема козацько-селянської визвольної війни 1648–1654 рр. Не без особистої причини — предки його були козаками. Дивний, хоча й закономірний парадокс у тому, що Дмитро Васильович захищає пам’ятки з тією ж одчайдушністю, з якою його пращури брали приступом і нищили ненависні панські гнізда. І поки що — з такою ж приреченістю, бо в борні з лицарями бюрократії наражаєш молодече здоров’я і добре ім’я. Проте важлива тенденція: відчувши себе господарем на рідній землі, мудрий неминуче змінить зумовлену негативними обставинами давню непримиренність на широту й виваженість позитивного світогляду. За Д. Чоботом поволі піднімається рать свідомих свого обов’язку патріотів[7].

КРАЙ ШЕДЕВРІВ

Сказати, що на Бродівщині понад 50 пам’яток архітектури, з яких 19 — республіканського значення (більше, ніж у деяких областях), значить, майже нічого не сказати. Адже цифра не здатна передати рідкісного характеру пам’яток, які є унікальними храмово-палацовими та містобудівними комплексами. Якби такий «край шедеврів» існував десь у Італії, Франції чи Німеччині, пролягли б сюди шляхи світового туризму (культурний парафраз Великого переселення’), а сама місцина та її пам’ятки стали б об’єктами міжнародного вивчення, популяризації і — не в останню чергу — джерелом поповнення державної казни. 1 ми, шанувальники краси та історії, не шкодували б грошей, аби поглянути на ті дива, платили б інвалюту за альбоми й путівники.

Та, на превеликий жаль, Бродівщина (і не тільки вона) — у нас; для оглядин її пам’яток не потрібні ні візи, ні круїзи. Просто — може не знайтися транспорту доїхати, а може, сторожі не пустять: усі пам’ятки використовуються не за призначенням, або й стоять зачинені. І серце стиснеться не від нестерпного пересичення красою (все побачив, усе відчув), а від пронизливого сорому. — Принаймні, як твердить Уляна Степанівна Піхурко, відповідальний працівник львівської філії інституту «Укрпроектреставрація», що серед інших галицьких градів займається Бродами, при вигляді катастрофічного стану пам’яток опускаються руки. Бо пам’ятки вмирають, і спостерігати за їх агонією — моторошно. Що, немає пророків у своїй Вітчизні?

Мабуть, знавців минулого, речників краси, особливо у нас, завжди бракувало, а все ж… 1846 року молодий Тарас Шевченко оглядав Бродівщину через російсько-австрійський кордон, який так ніколи й не перейшов і не відвідав Галичину. Легко уявити, як геніального поета і художника вразило дивовижне видовище, на яке, власне, й розраховано «вселенське протистояння». Два форпости войовничо розколотого християнства — Почаївський і Підкамінський собори, змагаючись у піднебесній високості (обоє — на масивних узвишшях), монументальності (від кожного видно інший), пишності (верхівки сяяли золотом), істинній святості (в обох — «чудотворні ікони»), кидали гордовитий виклик один одному, а заодно — просторові, часові, людності, які проходили повз них нескінченною чередою і — губилися, губилися…

Тоді й написана акварель «Вид на околиці з тераси По-чаївської лаври» — серед неозорого виднокраю могутня Підкамінська твердиня і сам Камінь.

Ніби сповнюючи Шевченкове бажання ближче познайомитись з Галичиною, і ми почнемо мандрівку з Підкаменя. Разом з У. Піхурко й Д. Чоботом хай супроводить нас образ Кобзаря, який понад усе бажав визволення рідного народу з пут кріпацтва, волі розтерзаній, поділеній Україні.

Довга дорога вгору привела під оборонні мури монастирського комплексу, де нині інтернат соцзабезу закритого типу. Черговий телефонує «до начальства», і небавом до нас приєднався Анатолій Аташович Аширов, секретар партбюро обслуги інтернату. Предки Аширових, вихідці з Середньої Азії, можливо, ходили воювати мечем слов’янської землі. Атані, будучи військовослужбовцем, одружився по війні з підкамінською жінкою. До Анатолія прозріння прийшло не одразу. Років десять тому, ще молодим працівником, мимоволі спричинився до акту вандалізму…

Уздовж масивного монастирського корпусу просторим внутрішнім подвір’ям проходимо до костьолу Вознесіння (збудований в 1612–1645 роках). У приміщення вражаючих розмірів потрапиш звідусіль — двері й вікна вибиті. Все потрощено, понівечено, над купами обваленої цегли різкий вітер здіймає пил. У багатьох місцях стіни подовбані (шукали тайників!), проваллями тьм’яніють входи в крипту-під-земелля, де звалені розбиті труни. Лише кілька фрагментів розпису нагадують, як колись — не так давно — у звуках органу пливли у височінь грона поліхромних скульптур. Як чудодійна Матір над золоченим вівтарем благословляла люд. Де вони — орган, скульптура, розписи по каменю, баштовий годинник, створені руками видатних європейських майстрів? Чи нам у зайвину Музика, Мистецтво, Час? Чи є краса своя і не своя? Порядність наша і ваша?

Один з нас не витримує і виходить.

1984 року буря зірвала покрівлю, виникла загроза обвалу склепінь, цілковитого знищення монументальної споруди. Руйнували її мародери-грабіжники, руйнувала негода, а також… горе-реставратори, про яких ще не раз згадаємо… У жалюгідному стані господарські прибудови, дзвіниця, Корінфська колона з колись позолоченою скульптурою «майстра золотих справ X. Шоберта», теж начебто реставрованою. На всьому — печать запустіння, а всі об’єкти — «пам’ятки республіканського значення» за охоронним номером 407, дріб 1, 2, 3, 4. Зверніть увагу: пам’ятки ансамблю значаться у дробі, і якщо «одинична» чи «двійка» зруйнуються — дрібниця. Загальний номер збережеться!

У більш-менш належному стані утримується монастирський корпус (колосальний «квадрат» з двома двориками), де постійно проживають близько 500 пацієнтів. Прямуючи довжелезними коридорами, обіч яких — переобладнані в палати келії, позираючи на подвір’я з криницею стометрової глибини, якій сотні років, думаєш про людські дивотвори. Одні сягають вершин, інші—низин, а спільно — джерел життя. І ще думаєш про те, як уміємо переплутати верхнє і нижнє, не знайти витоків доцільності. Важко збагнути, чому видатну пам’ятку пристосовано під заклад для хронічно хворих і нещасних, яким не дано насолодитися довколишньою красою (режим ізоляції), і в такий спосіб безнадійно закрито для загалу, для нас з вами. Просто ж збагнути, що в такому комплексі можна розмістити п’ятсот паломників-туристів. Що природою і людьми Підкамінь створений для очищення красою, возвеличення прекрасним. Що тут пасує відкрити філії львівських музеїв та концертних закладів. Але це таки треба збагнути!

Думаєш також про те, що цілком здорові та вільні люди часом поводять себе як суспільно небезпечні «раби інстинктів», котрі нізащо не бажають зцілення. Про патологічні симптоми «здорових» свідчать химерні обставини зруйнування сорока метрів оборонного муру і вежі комплексу, фотографія яких, ніби в насмішку (а може, для послуг прокуратури!), вміщена в чотиритомнику «Памятники градо-строительства и архитектуры Украинской ССР» (Київ, 1985. Т. 3. С. 11.0).

Тепер на згаданому місці котельня з «крематорною» трубою. Роки спорудження — 1983–1984. Автор проекту — львівська філія інституту «Укржилремпроект». Хто санкціонував вандалізм?

Анатолій Аташович згадує: дозволу на плюндрування пам’ятки не давали. Тим паче, що котельню можна розмістити, нічого не руйнуючи, не на виду, але тоді — довші комунікації, роботи на схилі та інше. 1 колишній директор М. Юречко підклав під пам’ятку… свиню. В прямому розумінні.

У підсобному господарстві інтернату «принесли в жертву» порося, виготовили копчену ковбасу, напакували в туристичну сумку. її й звеліли нести-везти до Львова Анатолію Аташовичу, який нічого не підозрівав. В обласному управлінні в справах архітектури і будівництва (головної охоронної установи пам’яток!) дари прийняли. Дали «добро». Коли під давні мури підігнали потужні бульдозери, промовчали всі районні інстанції й культуроохоронні служби області; в от вдячні представники з облуправління архітектури приїжджали, оглядали «новобудову», схвально кивали.

І знову один з нас не витримав, відійшов у бік, мовивши сакраментальне:

За шмат гнилої ковбаси

У вас хоч матір попроси.

То оддасте…

Згодом, коли буря зірве з костьолу дахівку, і новий ди-(юктор П. Федунець слатиме в управління «аварійні» депеші, ніхто не навідається. За всі роки! І не дивно: мурувати — не руйнувати. А може, так сподобалася свинка, що й до сьогодні чекають нового підношення? І тоді приїдуть.

Всі і вся відмахнулися від комплексу в Підкамені, у тому числі й обласне товариство охорони пам’яток. Збирають внески, засідають, звітують. За якоюсь химерною іронією, в день чергового нагородження (самонагородження!) «активістів» товариства заохочувальними відзнаками в Підкамені обвалилася частина костьольної стіни. Чим не «знак згори», що марнославні медальки нагадують акуратні кружальця тонко нарізаної ковбаски! Особливо, коли потрапляють, так би мовити, в ті самі руки. Проте чиїсь байдужість І зловживання жодною мірою не знімають безпосередню відповідальність за стан пам’яток з нинішньої адміністрації інтернату. Вона орендує весь комплекс і несе повну юридич-ву відповідальність за всі види руйнації — «свинські^, від необачності, злочинної халатності.

Аби розвіяти гнітюче враження, виходимо на подвір’я, воза мури. Подейкують, що природа найкраще заспокоює. Тим паче та, яка відкривається нашим очам. Відкриваючи вам очі. Епічна, безмежна, несамовита велич! Звідси ген аж на Поділля бере розгін скелясте пасмо Медоборів, а на вагорбі, просто перед нами — циклопічний Камінь. Се про нього місцевий селянин оповідав молодому Т. Шевченкові: «Ніс нечистий камінь, аби придушити кляштор, але півень іапіяв, і не вдалося». Шевченко засміявся: «Чортяка нашого брата мав тим каменем придушити і придушив».

Кобзар не знав (як не знають наші сучасники), що на Камені збереглися дохристиянські солярні знаки і пази для кріплення дерев’яних конструкцій, аналогічні дослідженим у Тустані на Сколівщині. Наукова реконструкція фортеці скельного типу, проведена експедицією Інституту суспільних наук під керівництвом М. Ф. Рожка, спростувала уявлення про відкритість південно-західних кордонів давньоруських іемель (мовляв, захищали самі Карпати), викликавши міжнародну сенсацію: подібні природно-рукотворні твердині в Європі досі не відомі. З приводу Тустані прийнята по станова Президії АН УРСР, рекомендовані реконструкція об’єкту в натурі, визначення охоронних зон, дальші дослідження.

Отож, експедицію М. Ф. Рожка очікують у Підкамені Попередньо можна ствердити, що домінуюча над довколиш нім місцина обжита споконвіку, а вежа-сторожа на Камені призначалася для кругової оборони і повідомлень про небезпеку— сигнальними вогнями (димами) — в бік Галини ни, Поділля, Волині. Адже чужинці з’являлися звідусіль. Цілком можливо, що й монастирський комплекс, легенда якого сягає XIII ст., зведений на прадавніх підмурівках. Недарма навпроти Каменя, поруч з монастирем, у скельному моноліті видовбано просторі капища — язичницькі храми (житла, схованки?!). Заходиш у середину і—мороз по шкірі! — бачиш, здається, тіні далеких предків, чуєш до історичні голоси.

Пам’ятки природи, історії, архітектури (сподіваємося, й археології) злиті в органічну цілісність земного Едему — не намилуєшся. Не дозволять обставини. В улоговині між Каменем і капищами — зважили на унікальність місцини! — вирито госпфекальні відстійники, простіше — відхідні ями для нечистот з інтернату та підсобного господарства. Особливо в теплу пору — сморід, антисанітарія, рої мух. «Теж пам’ятка, — підтверджують в один голос Д. Чобіт та І. Пі-хурко, — людському свинству». Як працюватиме за таких умов експедиція М. Рожка? Якою уявляється подальша доля сплюндрованих, занечищених, принижених пам’яток?

І знову один з нас відходить…

Я ж кидаю прощальний погляд на громаддя храму, який може не витримати чергової бурі[8], дивлюся на горизонт, де торжествуюче виграють золотом бані Почаївської лаври. Здається, дзвонять. Поволі зроджується крамольна думка: невже личить отак самозадоволено пишатись історичному приниженню давнього суперника? Чи з Почаєва уже не видно Підкаменя? Адже статут Радянського фонду культури, до якого, віримо, причетна й православна церква, уможливлює гуманітарну допомогу видатним пам’яткам, незалежно від їх релігійної чи національної належності. Чи ще не осінила очевидна теза про рівновартість усіх земних святинь вселенської історії й поступу?.. І як, зрештою, роздавати відзнаки за «охорону пам’яток», якщо на знак протесту проти культурницького фарисейства пам’ятки розсипаються?

ПОЗОЛОТА НА ПОПЕЛІ

З Підкаменя їдемо в Підгірці, до палацового ансамблю, гонорово іменованого «українським Рамбуйє». Що переважає в епітетах — істина чи марнослів’я, радість чи біль? V Рамбуйє приймають державних мужів. Піднятий з руїн палацово-парковий ансамбль Петергофа тішить туристів з усього світу. У визнаному за світовими мірками «райському куточку» на Україні… теж лікувальний заклад закритого типу.

Парадну 300-метрову алею з двома «вільними колона-ми»-стражами започатковує костьол-ротонда середини XVIII ст., який не має аналогів у країні. Могутній 14-колон-ний портик корінфського ордеру увінчує розвинутий аттик з восьми постатями-скульптурами, застиглими в екзальтованих позах одкровення. З їх напруженим ритмом ефектно контрастує класична окружність 12-метрового в діаметрі барабану зі спареними пілястрами і великими колись вітраж-ними вікнами. Завершує купол ліхтарик, акцентуючи масивність і водночас політність шедевра зрілого барокко.

1944 року снаряд знищив одну скульптуру, пошкодив купол, але ще в п’ятдесятих роках інтер’єр храму, прикрашеного відомими майстрами пензля і різця, зберігав свою, може, дещо перенасичену виразність. Орган уже не звучав, але загалом мистецьким цінностям й архітектурі наче б нічого не загрожувало. Потім, якщо вірити звітам, «проведено реставрацію», якщо власним очам — знищення лам’ят-ки. Ні органа, ні вівтаря. Повне запустіння. Догниваюче риштування на фасаді свідчить: під об’єкт списано десятки тисяч карбованців.

Почерк — «руйнування під приводом реставрації», — що й у Підкамені! Там призначену для покриття костьолу оцинковану бляху «реставратори» розпродали, поставили покрівлю звичайну, яка за рік-другий проіржавіла, повідлітала, оголивши несучі конструкції. Когось із злодіїв засудили, а от у Підгірцях пронесло. Як сумно пожартувала У. В. Піхурко: «Всіх не пересадиш. Хтось мусить лишитись для… реставрації».

Прямуємо до палацу, спорудженого в 1635–1640 роках за проектом славнозвісних архітектора Анреа дель Акви та інженера Гійома де Боплана — автора відомого «Опису України». Над оборонним прямокутником кам’яного цоколя якось нереально-казково трьома хвилями здіймаються вишукані й відкриті до сонця яруси ренесансної будови під високим дахом. Розвинуті  бічні розоліти, однаковою мірою імпозантні й міцні, вивершують декоративні вежі-п’єдестали з п’ятиметровими постатями атлантів. Лівий тримає на плечах Всесвіт, правий — Земну кулю.

Якщо вас пустять у середину, потрапите в химерні лабіринти кімнат і залів з різьбленими порталами та камінами, уявите, при бажанні, як виглядали численні твори мистецтва — колись тут був музей. Якщо ж сторожеві не сподобаєтеся, побродіть біля масивного корпусу Заїжджих дворів, що простягся на якихось 100 метрів (XVIII ст.). Оминувши палац, вийдіть на тераси парку італійського типу, звідки відкриваються наймальовничіші виднокраї.

Колись просто неба тут красувалися мармурові Венери і Аполлони. В штучних павільйонах і гротах лунали менуети й галантні розмови. Закохані, узявшись за руки, перебігали з італійського парку в французький, що за валами. Там і досі квітнуть у спеку, якщо вірити дендрологам, найбільші липи України. Справді, таких величних лип я не бачив, такими пахощами ніде не розкошував.

Гонорових шляхтичів, що марнували час у пустощах^ на початку століття змінили студенти європейських худож-З ніх закладів. Мали в Підгірцях натурні студії не гірші, ні>м десь в Італії чи Франції. Але — все минає! — перед війною паркову скульптуру вивезли, парк поступово дичавів, палаїя горів, щось і якось робили реставратори. Поселили лікувальний заклад.

Звичайно, і нині можна помилуватися грандіозним садо-і во-парковим комплексом на схемах і репродукціях у виданнях^ про пам’ятки республіки (охоронні номери в Підгірцях—і 412, дріб 1, 2, 3, 4). Або якось добравшись сюди і відволіка-; ючись від запаху карболки, вигляду поруйнованої підпорної стіни чи атланта, котрий тримає лиш остов від кулі (покриття теж знесло вітром!), на хвильку відчути себе Ромео, Гамлетом чи навіть Бальзаком.

Можна й не приїжджати. Кіностудії давно облюбували Підгірці (як і Одесько чи Свірж), відзняли чимало сюжетів. Оту ж «Помилку Оноре де Бальзака». Прикривши поруйноване марлевими декораціями, помістивши в парку скульптури з пап’є-маше, запросивши під знамениті липи прекрасних дам у бальних сукнях із студійного реквізиту, для мільйонів легковірних глядачів розвели на кіноекранах таку сиропну липу, поряд з якою справжня історія виглядає грубою й нецікавою. І поки захоплений гурт пережовує сурогати уявного пізнання, біля «українського Рамбуйє» догнивають кинуті напризволяще декорації, нагадуючи гіпсові пов’язки на переламаних кінцівках культури, остаточно демаскуючи больові точки пам’яток. Таке враження, що кінематографісти і реставратори-шкідники з одного відомства.

А довкола історія — древня і трагічна, збережена в пишноті архітектури (і тому зрима) і ніби загублена в ковильній тиші городищ (і тому багатьом невидима). Заглибившись па кілька кілометрів у ліс, проминувши ще одну пам’ятку республіканського значення — церкву Онуфрія і Василіанський монастир, де розміщено… (ну, звісно ж!) лікувальний заклад геть закритого типу, виходиш на обширне плато з досі стрімкими схилами (рукотворними), зарослими вінком розкішних смерек траурного відтінку.

Пліснесько — знамените давньоруське городище. Посеред просторої галявини, де за дерев’яним частоколом вирував колись дйтинець, — незагоєні шрами археологічних досліджень. Викопують кераміку, рештки одягу, прикрас, зброї — усе, чим жив русин і що разом з ним 1241 року накрив Везувій татаро-монгольського нашестя. Ні пам’ятного знаку, ні музею. Лише зчорнілий дерев’яний хрест з 20-х років ховається під вічнозеленим гіллям, ніби й собі, згадуючи давнє, шукає порятунку. 1 гуде понад усім жалісну пісню вітер, що єдиний вцілів од розправи.

Слухаючи ту жалобу, один з нас зажурився, а вийти не було куди. І, відклавши олівець, яким замальовував щось у Підгірцях, як бувало, малював у Літньому саду, тяжко заридав і заговорив. Мовив про те, що на позолоті найпишніших палаццо майорять відтінки згарищ руських городищ й поселеньдавніх і не дуже давніх. Що вогнисте перекотиполе середньовічних й пізніших лихоліть стільки разів спустошувало руську землю, рід і культуру, але з найпекельніших драм завше відроджувався Фенікс нового життя. Що невипадково — історія таки подає оанаки незнищен-ності духовної матерії! — в кільканадцяти кілометрах від назавше замовклого Пліснеська і гордих палаців, де шанували латину, німецьку, французьку, польську, тільки не українську мову, в тихому Підліссі народився і ріс будитель нової галицької словесності, співець руської народної мови М. Шашкевич.

І далі говорив, що всесвіт життя з усіма його хатками й палацами, доморослими панами та заїжджими знаменитостями важко тримали на собі двоє одвічних атлантів — руський батько, котрий орав і будував, служив і воював, і руська мати, котра родила і жала, годувала і чекала. Що через те й наша історія — не вузьконаціональна, яку здатні вмістити хіба що малі голови, а всеосяжна. Будучи сокровенною і неповторною, вона зрослася довкруги з кровними інтересами та національними життєписами інших народів, котрі жили та спілкувалися з «Галицьким островом посеред Європейського моря». Бо: як нема землі, яку заселяв би тільки один народ, так і не буває власної історії поза взаємодією з історіями суміжного нам люду.

Наразі ж Кобзар запитує, чи не підказують сигнальні вогні, запалені предками, що і нам належить роздмухувати полум’я нової духовності—братерської взаємодії давніх культур, представлених поки що забутими пам’ятками? Чи не потребує еліксиру морального очищення суспільство, яке тримає у пам’ятках свої недуги, а не найбільше здоров’я — історію й культуру?

ВСЕ ЗВЕСТИ, ВСЕ ЗНИЩИТИ

Їдемо далі, залишаючи осторонь Олесько з добре знаним замком, де експонується старогалицьке мистецтво, і монастирем капуцинів, пристосованим під фондосховище Львівської картинної галереї. Сюди навідуються сотні тисяч туристів, милуються-чаруються, все ж інше, що поруч і не менш варте захоплення, їм просто не показують. Аби не зродилася підозра, що Олесько чи не єдина більш-менш доглянута твердиня культури поміж неозорості об’єктів занедбаних. Відвідини рх перетворили би мандрівку на нескінченну.

Наш шлях — на Броди. Орди Батия знищили місто того ж 1241 року, що й Пліснесько. Звідти, з столиці давньоруського князівства, минаючи дві річки і заболочену місцевість, — через Броди — пролягав давній шлях на Володимир і Київ. Броди мусили повстати, зміцніти — без того опорного форпосту і нервового вузла не пульсувала би центрально-європейська артерія, якою бігла на північ і схід гаряча кров Відродження. Затим потяглася й Контрреформація — з «вогнем і мечем», середньовічною схоластикою та аутодафе для схизматів.

Воістину історична драма на зламі епох подібна до банкета під час чуми. Броди сповна взяли від розмаху й набут-ків «золотого віку» Польської, держави. 1632 року започатковано «академію Бродську» (ровесницю Києво-Моги-лянської, хоча і місцевого значення), а року 1633 великий коронний гетьман і дідич Бродів С. Конецпольський на коронаційному сеймі Владислава IV домігся привілею на зміцнення замку і всього міста. Внаслідок чого, як повідомляють документи, зведено оборонну систему староголланд-ської школи. Це той Конецпольський, який 1623 року водив шляхетське військо проти козаків, звелів закласти фортецю Кодак (для відмежування Запоріжжя од України) і який попри свої честолюбні наміри, зате по «антихлопських» діяннях, надав магнатському прізвищу прикрої двозначності (Конєц — польскі). Бо впадуть і Кодак, і Броди, і польська державність. Українські землі та людність, виснажені визвольною війною та лукаво обдурені в змаганнях за державність, надовго застогнуть під скіпетрами Австрійської та Російської імперій. Але з пісні слова не викинеш: скільки ж див світу — від пірамід до висячих садів — пов’язані з іменами деспотів, хоча належить народам, що їх сотворили…

Того ж, 1633 року, Бродам надано право на самоврядування в такому ж обсязі, як Львову, Кракову, Любліну, То-руню — визначним осередкам гуманістичних традицій. Однак повторимо, в прекрасних палацах, де не залишилось місця смутку, в мурованих за новітніми проектами твердинях, які мали стояти вічно, в «ідеальних містах», які символізували вищу гармонію людського існування, уподібненого до «граду божого», відверто прозирала надмірна розкіш «коронної» втоми, блискуча пишність сутінків «золотого віку». І, немов міраж, усе розтануло.

Та навіть коли геть смеркло, стрімкий культурницький розгін Бродів природно продовжився у творчості видатних бродівчан — фольклориста Й. Роздольського та академіка В. Щурата, художників І. Труша та М. Федюка, письменників Ю. Коженьовського, В. Хроновича, С. Тудора, а також класика австрійської літератури Йозефа Рота, дія романів якого відбувається у «прикордонному містечку Галичини».

Чудовому стилістові Й. Роту, ми, хоч-не-хоч, змушені протиставити бюрократичний шарм сучасного діловодства, оскільки мова торкається родинної честі письменника. Предки його матері (яка «була єврейкою міцною, близькою до землі, слов’янської породи: вона часто співала українські пісні», чим, безумовно, надихала чутливу натуру хлопчика) відвідували тутешню синагогу. Навряд чи вони здогадувалися, що «пам’ятка XVII ст. належить до рідкісних архітектурних об’єктів» і матиме республіканський охоронний номер 403. Це мало б більше хвилювати представників наших культуроохоронних інстанцій. Тим паче, що 1962 року, витративши понад 100 тис. крб., синагогу відреставрували, закріпили стінопис. Далі — сюжет до болю знайомий по пам’ятках з Підкаменя і Підгірець. Відреставрована з технологічними порушеннями, облишена напризволяще, споруда швидко руйнувалася. Бляху для дахівки вкрали, склепіння замокло й обвалилося.

Не певен чи Й. Рот, якому не бракувало іронії, зміг би передбачити наступні події. Новітні чиновники надіслали в Українське товариство охорони пам’яток офіційне клопотання: «Керуючись положенням «Про охорону і використання пам’яток історії та культури», затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 16 вересня 1982 р., облвиконком просить дати висновок щодо зняття з державного обліку і вилучення із списку пам’яток синагоги XVII ст. у Бродах через аварійний стан. Споруда втратила мистецьку і містобудівельну цінність, а для її відновлення необхідно значні капіталовкладення». Підписали: голова обласного товариства охорони пам’яток І. Алаєва, заст. голови райвиконкому Б. Кметь, районний архітектор І. Рацький, працівник відділу пам’яток облархітектури С. Крупчук.

Уже прогрівали бульдозери… Пам’ятку захищав Д. Чобіт. Протестувала громадськість. Двічі виступила львівська обласна газета «Вільна Україна». Бюрократичний вандалізм ретирувався, пообіцявши нову «реставрацію реставрованого», що значно дорожче і складніше. Подумаєш, ще кількасот тисяч крб. Без гарантії, що пам’ятку належно пристосують, обладнають, обживуть.

Звичайно, краще пізно, ніж ніколи. Але як розуміти «порядок», при якому смертний вирок пам’ятці виносять її «законні захисники»? Коли посилаються на положення… про охорону пам’яток і обгрунтовують аварійністю не потребу термінової допомоги, а навпаки — знищення? Що ж на ділі втратило соціальну й естетичну доцільність, засвідчило життєву неспроможність— пам’ятки чи їх «стражі»? Діючи за принципом «дайте хворому швидше вмерти», можна дуже просто в рекордний строк розправитися з пам’ятками (і пам’яттю), документально оформлюючи вирок усьому суспільству. Подібне не примарилося б ні Й. Ротові, ні його колезі по гімназіальній лаві С. Тудорові.

Хоч він і висміяв попівство, його, Тудора, предки, напевно, відвідували церкву св. Трійці, пам’ятку дерев’яної архітектури XVII ст. (Не плутаймо храми і служителів, віру і лицедіїв). По війні різьблений іконостас і вівтар, усе пишне оздоблення інтер’єру в народному стилі (кераміка, вишивка тощо) понищили, а в церкві — прогрес! — розмістили автошколу. Пам’ятку-гараж з абстрактним мазутним стінописом і богохульськими написами після повного розгрому звільнили, і якісь начебто нічийні люди облюбували нічийне приміщення під «дім розваг і зустрічей». П’ють, гуляють, тішаться.

Як і покійники, пам’ятки сорому не ймуть, але щось таки вмерло в душах живих, які оскверняють (не тільки па Бро-дівщині) місця, де відспівували прадідів, хрестили дідів, вінчали батьків.

І один знову не витримав, вийшов.

Побережімо емоції. Ніякий не ворог, не супостат, а наші послужливі люди-небораки, котрим, певно, змалку не співали, як Ротові, українських пісень і згодом геть запаморочили свідомість, зайвий раз довели, що технологія варварства наднаціональна й диявольськи лукава. Байдуже: своє чи чуже — аби нищити.

Д. Чобіт домігся вигнання недостойнихз храму. Покрівлю якось підлатали, на дверях почепили замок. Беззахисна й сиротлива споруда чекає кращих часів. Як бути? Може, з огляду «на аварійний стан» і «керуючись положенням про охорону», домогтися «вилучення із списку пам’яток», підігнати бульдозер (прогрес же!) і одним махом з усім покінчити?

І пияцюг розігнати, і зекономити «значні капіталовкладення», потрібні для реставрації, і не морочитися з пристосуванням об’єкту? І покласти край небезпечному прецедентові… самодіяльного рятування пам’яток.

Прецедент стався за участю Д. Чобота і бродівських ентузіастів, які організували кооператив реставраторів. Послуговуючись рекомендаціями спеціалістів з інституту «Укр-нроектреставрація», умільці відновили недавно теж розорену пам’ятку кам’яного зодчества XVII ст. — Юріївську церкву (охоронний номер 402), застосувавши вапняний розчин, а не цемент, який набирає вологу. На черзі —пристосування, інакше не уникнути швидкого саморуйнування Об’єкту.

МОМЕНТ ІСТИНИ

Добре було б зібрати всіх видатних бродівчан, запросити Кобзаря, нас з вами і —домовитися. Домовитися, що церкви і костьоли, синагоги і кірхи — такі ж повноправні дійові особи історії, зокрема власне української, як палаци і замки, майстерні і вежі, друкарні і ратуші. Як вулиці Руські, Польські, Вірменські, Жидівські, Німецькі, Грецькі, Волоські. Кожна нація з властивим їй темпераментом, розмахом, смаком, за своїми образом і подобою викладала мозаїку буття, залишала’ родові знаки присутності на природній панорамі землі, відкритої для всіх націй і вір. Перефразувавши А. Платонова — «Без мене народ не повний», ствердимо: без розмаїття пам’яток історії і культури не повні наша земля, історія, культура.

Українська нація, як і кожна, формувалася не лише в доцентрових тенденція, х самоусвідомлення і відцентрових процесах протиборства, а може, понад усе — в діалектичних, суперечливих, неоднозначних явищах взаємодії. Більше запозичувалося, переосмислювалося, трансформувалося «чужого», більшало й свого. Більше накопичувалося власного, оригінального, більше віддавалось у складній «міновій» взаємозалежності. («Азбукою живота» — хлібом — платили за книги — «зерна духовні»; за прикарпатську сіль торгували китайський шовк; українські поети писали латиною і польською, в польській поезії існувала «українська школа»; русин Юрій Котермак з Дрогобича, випускник Краківського й відтак ректор Болонського університету за сто років до Івана Федорова й Петра Мстиславця видав свій «Прогностик» і читав астрономічні лекції для студентів, серед яких був Микола Коперник; за виданнями федоров-ської друкарні вчилися львівські братчики, які згодом піднесли на вищий ступінь науку в Києві, Москві та інших містах; на Україні видатні споруди будували переважно іноземні зодчі, а українець Іван Зарудний став класиком «московського барокко»; поляк Ю. Коженьовський у драмі «Верховинці» відобразив важкий побут гуцулів, а Підгоре-цький «ренесанс» зведено руками місцевих ремісників…).

Кристалізація національної самосвідомості — процес безконечний, оскільки здійснюється кожним наступним поколінням — визначальною мірою залежить від насиченості «життєвого розчину» реаліями минулого, образами пережитого, картинами пройденого. Як нашого, так і чужого. А тому для саморозвитку— неодмінно нашого.

Поміркуймо, отже, чому вчать Броди? Яким уявляється значення «Бродівського вузла» як культурницького феномена? Ото реальні земні підмостки, де історія розігрувала свої драми й комедії, побутові й героїчні сюжети в класичній тріаді Часу, Місця, Героїв. Отут достовірний масштаб, тотожність дій, адекватність сприйняття. Жоден музей з його муміфікованим минулим, імітацією подій, муляжами характерів не дасть такого панорамного бачення Світової драми, не подарує відчуття історичного поступу, не дозволить природно злити себе з Долею народу. Все те набудеш у заповідному краю. Очистишся на багатьох вогнях.

А яке ставлення сучасної культури — «релігії цивілізованості» — до Бродівського і подібних осередків у світоглядному плані? Боротьба добра і зла, протиборство гуманізму і варварства (в тому числі — подвижництва і бюрократії), змагання за людину миру і землю без воєн — ця таврома-хія ідей є п’єсою «на виживання» не лише на планетарному рівні, в якій кшталтується Громадянин світу. Національні культурницькі постановки виховують Патріота вітчизни. Згармонізування вселюдського і національного, узгодження неповторного-свого з самобутнім-чужим, усвідомлення себе повноцінною часткою цілого, котре, в свою чергу, яскраво відображене в частці; зніме антагоністичні крайнощі космополітичної аморфності і національної заскорузлості, неприйняття «чужого» і вип’ячування «свого». Інакше кажучи, гарантує в світовому театрі власне лице і героїчну роль.

Може, утопія? Може, аргументи побоїщ — ножових, порохових, ядерних — не загрожували перетворити планету в театр тіней? Відступати нікуди. Позаду — цивілізація.

Лукавий зауважить: коректність доведення велить уникати загальновідомого, ба й — тривіального. На жаль, з прописних істин та загальних положень самочинно не випливають позитивні соціальні моделі і моральні імперативи. Поміж деклараціями і ділами — кричуща розбіжність. По-перше, усвідомлюючи екологію культури як суспільно-філософську абстракцію, мало не повсюдно нехтуємо її конкретно-історичними проявами і матеріальними даностями, про що свідчить приклад не лишень Бродів. Ратуючи за культурницьку віддачу, естетичний всеобуч, моральне вдосконалення, не вміємо і не бажаємо скористатися з найщед-ріших дарів історії, яка обдарувала наші землі слов’янськими Вавілонами і Парфенонами, а може, й чимось неповторним.

По-друге, використовуючи в культурних цілях окремі пам’ятки і рідко — ансамблі, не тільки не наблизилися до відповідного освоєння і використання, а, навпаки, спричинилися до руйнування Мекк європейської цивілізації! типу Бродів, Жовкви, Бережан — перелік довгий і трагічний. Затримавшись на низовому — крапочному (реставрація окремих об’єктів) культуроохоронному рівні, не розробили наукових принципів і обов’язкових форм збереження місто-буді-вельно-архітектурно-пам’яткових комплексів найвищої істо-рико-естетичної вартості. Хоча на Україні визначено ПО міст особливо цінної забудови (в їх числі і Броди), подекуди створено історико-архітектурні заповідники, на місцях досі немає цілісних програм розвитку (саме як міст-пам’я-ток) і тим паче нема єдиної республіканської програми бодай охорони історичних міст. А потрібні — з огляду на значимість— союзна і міжнародні програми.

Буквально скрізь, стару забудову використовують як малоцінну, підсобну, котру «краще доруйнувати і розчистити місце». В давню, камерну, вразливу міську планувальну систему вторгаються крупним^ промисловими, громадськими об’єктами, порушуючи обжиті «урбаністичні ніші» і вносячи соціальний дискомфорт. Ніби невідомо, що дегуманізація середовища породжує масове відчуження, яке обертається асоціальною поведінкою. І таким чином минуле таранить сьогодення — Храми стають гніздами.

По-третє, не вбачаємо в позитивних, часом стриманих, але подвижницьких зусиллях нечисленних ентузіастів-куль-турологів історичної правоти і доцільності, а в круговій обороні збюрократизованих інстанцій — кричущий антикуль-турницький, антиісторичний, антисуспільний паразитизм. Останні благоденствують під штандартами з поросячими ніжками, але варто чиновників потривожити, шикуються у відомчі фаланги, які зметуть на своєму шляху все — честь, порядність, сподівання. Пам’ятку, ансамбль, місто. Минуле, сучасне, майбутнє.

Гадаєте, образ? Коли відважний Д. Чобіт проник у кабінет М. Онишка («Хто санкціонував руйнування Підкамінського комплексу?»), той обурився. Якісь, бачте, самозванці — «подумаєш, громадськість»! — заважають працювати. їв саме бутерброд (з ковбасою?), попивав чайок. Правдолюба випровадили. Коли ж бродівчани повели справу офіційним шляхом, бюрократія показала, на чиїй стороні сила і право.

НЕ ЛИЦАРСЬКІ ТУРНІРИ

Стоїмо на валах і уявляємо собі образ «ідеального міста», Д. В. Чобіт дещо нервує —звідси рушимо на спільне засідання міськвиконкому і президії районної організації товариства охорони пам’яток. У. В. Піхурко меланхолійно-спокійна. До баталій з приводу пам’яток вона звична, а оперте" на чималий досвід передчуття не віщує нічого доброго. Наразі роздивляємося…

Чи не першу розвідку про «ідеальне місто» опублікував у 1934 р. польський дослідник О. Сосновський.

Через півстоліття львівські науковці, обстоюючи необхідність державної охорони Бродів, зокрема вкажуть: «Історичне значення споруд, в яких традиції вітчизняного зодчества поєднані з досягненнями ренесансового будівництва, пов’язані з бойовими діями селянсько-козацьких військ; у визвольній війні 1648–1654 років, російських військ, які; захищали західноукраїнські землі від шведів у Північній війні, а також з розвитком національно-визвольних рухів минулого століття, коли володіння Бродівською фортецею відігравало помітну роль. Цей пам’ятка про повстанців-гай-^ дамаків, які 1734 року здобули місто».

Вивчення архівних джерел, польові дослідження дозволили науковцям відтворити у кресленнях красу й неповторність, мабуть, найзвичайнішого дітища згаданих Андреа Дель Аква та Гійома де Боплана. На плані місто нагадує велетенську черепаху. Правильний еліпс оборонних валів складав могутній панцир з десятьма п’ятикутними шипами-бастіонами і «головою» — у вигляді теж п’ятикутної, тільки масивнішої, фортеці з палацом на внутрішньому подвір’ї. Панує симетрія, раціональність, логіка. Пентаграми бастіонів і фортеці символізують втілення ладу й рівноваги (п’ятикутник— знак землі), еліпс — животворне яйце (самозародження), а в сукупності ота черепаха — вічність.

Окремо можна прорахувати магію чисел і відношення площ, знайти золоті перетини, однак найсокровенніша таїна Вродів — у триєдинності ландшафту, плану і структури. Правильна сітка житлових кварталів з сторонами ЗО—40 метрів поділяла місто на однакові соти, що сполучалися з головною вулицею, яка вела до двох брам — Львівської і Луцької. На Галичину і на Волинь… Рівномірна забудова в 2–3 поверхи забезпечувала щільність і зручність заселення, себто оптимальні залежності між людиною і архітектурно-просторовим середовищем, громадою і містом, які і в наш час бачаться зразковими.

Життя ніколи і ніде не було ідилією. Та саме середовище «ідеального міста» мало позитивним прикладом формувати «ідеальну», бодай «правильну», людину. Цього, звісно, не вистачило. Однак жадобі осягнути найвищу мету, способові гуманістичного мислення, вірі в людську досконалість й можливість природним чином плекати високу моральну вдачу можна позаздрити.

А ще на старих валах думалося про міста сучасні, й враження було таке, ніби опускалися з неба на землю.

Скуштувавши утилітарної спокуси хмарочосів, знеособлюючу дію широких проспектів, травмуючий шик швидкісних комунікацій, словом, шаблонну соціальну індустрію мега-полісів, ми радо повернулися б у міста як творіння розуму і серця, міри й гармонії, зручності і затишку. Але наш крок назад зовсім не в тому, що втрачено гуманістичні чи конструктивні засади «міст сонця». Загублено духовну потребу бути вінцем творіння. То колись уявлялося, що в «ідеальному місті» житимуть ідеальні люди. То від грецьких полісів примандрувала у Відродження думка про те, що людина — «мірило всіх речей»: і вулиць, і храмів, і міста.

В античних амфітеатрах з будь-якого ряду все видно і чути. З кожного краю площі легко впізнати тих, хто навпроти. Відстань між протилежними мурами міста визначала політність звуку — «щоб чути крик». Громадяни добре знали один одного — престиж і відповідальність не дозволяли сховатися за чужу спину, не втративши найдорожчого — доброго імені. Власного і родового. Лише за таких умов поставали «недосяжні зразки» (К. Маркс) класичної демократії і культури, філософії і науки. На них орієнтувалося

Відродження з його культом універсальної людини, гуманізованого суспільства і дійсними титанами духа. На тих двічі «недосяжних зразках» тримається всесвіт цивілізації, наші постулати про гармонійну людину в гармонійному суспільстві — пряме запозичення «ідеальних» ідей, очевидно, вічних, як людство.

Парадокс у тому-, що ми нізащо не вважаємо себе утопістами. Усвідомили роль класових і соціальних факторів, економічного базису як основи суспільної надбудови. Вийшли в космос і розщепили атом, винайшли суперкомп'ютери і… так само тупцюємо з нашою янгольськи-дияволь-ською людською вдачею. Хіба уникнули фундаментальних суперечностей, заступивши старі суспільні виразки — рабство, Пунічні війни, хрестові походи, полювання на відьом, аутодафе для вільнодумців на концтабори, світові війни, Хіро-сіму та Чорнобиль? Хіба, ставши заложниками індустріалізації, зайшовши в кут адміністративно-державницьких доктрин, не згадали (аби вижити!) про людський фактор і пріоритет загальнолюдських інтересів? Хіба не збагнули, що в табірних бараках, типовій панельній забудові, як, зрештою, і в персональних котеджах зросте хто завгодно, тільки не вільний індивідум?

До чого тут Броди? «Ідеальне місто» послужить пробним каменем спадкоємності, масштабності, духовності й нашої цивілізації. Щасливо дозволить не лише пройнятися духом-відчуттям незабутніх епох, а й з поважною користю вивчити соціальний модуль «абсолютного граду», примірятися до золотих пропорцій реалізованої утопії. І дана мета не стільки пізнавальна, скільки світоглядна. Наука культури, як і культура науки, спонукають шукати в соціально-культурних феноменах магічний кристал ідеалу, універсальні моделі, розпізнавати типи досконалого й мудрого.

Як каже У. Піхурко: «Броди — рідкісна перлина з історичної діадеми Відродження, коли єднання краси і доцільності здавалося досяжною. От-от досяжною. Наскільки тепер ми далі, безнадійно далі!..»

Заперечити важко. Броди справді віднайдені в контексті, сказати б, ідеального — в серцях і умах ентузіастів, у їх планах і мріях. Реальність, на жаль, інша — переважно ірраціонально-брутальна, часто — примітивно-обивательська. Якщо сплюндровано храми, котрі давніше захищали як останній оплот, не дивно, що впадуть і мури, які б міцні вони не були. З оборонних мурів для приватних потреб зняли облицювальний камінь. Вали перетнули вуличками і провулками, впритул забудували особняками і хлівами, з-під яких пливуть нечистоти — прямо на історію. Після війни за валами, ще сяк-так доглядали: підсипали, рівняли, прикрашали квітами. На валах відпочивали, уявляли, як оце ми, давню славу міста. Минулося.

Д. Чобіт чимало «воював», щоб на валах не будували. Приватні будови на. кілька метрів (не більше) вдавалося потіснити. А як запобігти крупному державному і відомчому будівництву? Архітектурно-планувальному безглуздю, яке наче навмисно нищить цінну забудову і цінні принципи? Подумати лишень, що саме за останні роки регулярна планувальна структура Бродів втратила продуманість і раціональність, порушено чітку геометричну мережу вулиць: там перегородили парканом, там упоперек звели будинок.

Буквально здіймаючи пил століть, на наших очах зносили міцний і добре вписаний у фонову забудову будинок «австрійського казенного типу». Кажуть, у підвалах підтікала каналізація, викликаючи дискомфорт у мешканців, але нам у тому вбачається лишень привід. Коли є потреба знести, згодиться «аварійність», «недоцільність», «антисанітарія». А хто допустив до такого? І невже легше розвалити дім, ніж перекласти комунікації? Мабуть, усе простіше. Потрібне місце для нового і, на жаль, типового Будинку культури. Збудують, відрапортують, а як той дивитиметься на старій площі — байдуже. Поки що не будують нічого.

В ОБІЙМАХ «ОХОРОНЦІВ»

Коли добряче натекло, шукають бродів, а в Бродах замокає усе, навіть славна фортеця. «Бастіонні укріплення міста і замку, зведені по новоголландській та вдосконаленій італійській системах, перетворили Броди в одну з найміц-ніших і неприступних твердинь свого часу. В плані… регулярний п’ятикутник площею 8 тис. кв. м. Укріплення складалися з п’яти бастіонів і куртин, що мали кам’яні ескарпи і каземати в товщі валів. Усіх казематів-відсіків, включно з шестикутними приміщеннями внутрі бастіонів, 75. За валом був глибокий рів, далі болотиста місцина…»

У чуді фортифікації ХУІІ ст. і пам’ятці № 401/2 розміщено… ремонтний завод. На подвір’ї — ряди автонавантажувачів, штабелі механізмів. У цегляних казематах, які вражають розмірами і будівельними прийомами, виють верстати. Кріплені до могутніх склепінь підйомники переносять, важкі деталі. Скрізь масло, вібрація, навантаження. Вода дощиком накрапає зі стелі, сочиться зеленими струмками вздовж стін, набігає калюжками на діл і пропадає у відомі лиш їй тайники. Вологість, грибок, важке повітря.

Кам’яно-цегляну кладку фортеці згори захищав колись шар грунту з дренажною системою. Вода відводилась у зовнішні жолоби, котрі по сей день, правда, вже пересохлі, видніються на фасаді. Ясно і не спеціалістові: водозбірники замулило, треба прочистити, відновити. Інакше потече в середину.

Мабуть, надто очевидний варіант не влаштовував знайомого нам С. Крупчука з облархітектури. Офіційним листом (без попередніх обстежень) він дозволив: грунт згори викинути, прокласти гідроізоляцію з «рубероїда на бітумній мастиці», замостити верх плитами. Вийшло щось на зразок тротуару. Отож після абсурдної модернізації замокли й раніше сухі приміщення.

Оскільки пам’ятка втрачає містобудівельну цінність, естетичний вигляд, замокла, відсиріла, нумо доруйнувати, добити, розчистити місце. От і неприступна фортеця, котру ніякий не полководець, а рядовий попихач культурної охорони розніс благеньким папірцем. І продовжив тим діяння австрійських сановників, які, остерігаючись, що фортеця стане оплотом революціонерів, на початку минулого століття підірвали одну з стін-куртин з парадними воротами. Тільки, на відміну від них, С. Крупчук не боїться нікого.

Жалюгідно, мов новобранець на гауптвахті, виглядає палац (охоронний номер 401/1). Обдертий фасад, переплановане приміщення, казармений дух. То колись «частий ритм пілястр надавав споруді урочистого й парадного характеру».

Нема і не передбачається навіть найменшої надії на порятунок пам’яток, можливість їх вільного огляду, не кажучи вже про цільове культурницьке пристосування. Мало того, почато розбудову ремонтного заводу на території фортеці, що є нічим іншим, як відвертим викликом законодавству про пам’ятки, наругою над громадськими цінностями і почуттями людей. Самі робітники скаржаться, що працювати в казематах тісно й незручно. Начальство теж підтверджує: будувати на новому місці вигідніше, оскільки лише тоді вдасться правильно спланувати виробництво. Проте комусь миліше, щоб пам’ятка розвалювалась і далі, а виробництво ледь клигало.

Дивно! Тим паче, що Бродівська міськрада, де головує патріот рідного міста і краю Б. Притульський, знайшла кошти для інвентаризації валів і в лютому 1988 року прийняла вагоме рішення. В ньому записано: «Порушити перед облвиконкомом клопотання про взяття оборонного валу під державну охорону як нововиявлену пам’ятку містобудівництва та архітектури й визначити її охоронні межі; просити облвиконком порушити клопотання перед Радою Міністрів УРСР про створення у Бродах історико-культурного заповідника; просити облвиконком доручити управлінню архітектури провести невідкладні роботи по коригуванню генерального плану м. Броди, бо його (плану) позиції несумісні з нововиявленими пам’ятками; просити обласне товариство охорони пам’яток виділити кошти для продовження інвентаризації міста; просити облвиконком розглянути можливість про переведення заводу по ремонту автонавантажувачів; просити науково-реставраційні майстерні відкрити в Бродах виробничу дільницю; схвалити почин трудового колективу ПМК-1 відпрацювати додатково робочий день і перевести кошти у фонд відновлення пам’яток району».

Видається мені, що отримай таке благодійно-зворушливе послання магістрату, коронаційний сейм почув би бродівсь-ких мужів і неодмінно підтримав. Та часи самоврядування й магдебурзьких привілеїв минули, а право бюрократичне — розквітло. І мабуть, не вина, а біда виконкому, що його «рішення» більше нагадує чолобитну, в якій запопадливо все прошено і щойно разочок схвалено — добровільно відпрацювати задля пам’яток. Кілька літ тому і на це спитали б дозволу, але втішатися нічим.

Сувора розстановка сил така: законодавство про пам’ятки з його загально-корисними положеннями — десь в абстрактно-республіканській височині, звідки жодного разу (принаймні, не чули) не вдарив грім. Не скарав святотатців. Реальні пам’ятки, як і провізоричні обов’язки по їх збереженню, — на місцях. Права і рішення, кошти і матеріали — теж на обласних і республіканських верхах. Щось перепадає, але без системи і контролю. Найчастіше — за перевіреною методою графа-пройдисвіта Потьомкіна. Коли 1980 року через Броди пролягла олімпійська траса, в «межах видимості» стіни райдужно помалювали, в тому числі й синагогу. Дотепник Рот міг би порадити винайти фарбу, яка не сохне і легко переноситься на інший потьомкінський об’єкт. Так би мовити, перманентну фарбу показухи. І ще. На місцях — конкретні пам’ятки, на горі — фанфарні звіти: сонмища фортець і палаців, яких стільки на нашій землі, що не гріх й поблагоденствувати.

Отож низи благають, верхи відмахуються, а в цілому гра витримана зовсім не в дусі лицарських турнірів. Показова баталія відбувалася й на згаданому засіданні—між представниками опозиційних відомств.

У. Піхурко. Створення заповідника на унікальній території з унікальними пам’ятками конче необхідно.

С. К р у п ч у к. Якщо буде заповідник, посадять пару охоронців, які на все казатимуть «ні», «ні», «ні». (Не дозволятимуть руйнувати пам’ятки. — /7. Р.).

У. Піхурко. Неодмінною частиною проведеної нами роботи є проект охоронних зон валів. Проект треба узаконити.

С. Крупчук. Спершу треба завершити історико-архі-тектурну інвентаризацію усіх Бродів і мати повністю скори-гований генплан, а поки що зони не треба затверджувати.

У. Піхурко. Вали відкрито давно.

С. Крупчук (перебиває). Так, але це пам’ятка не зареєстрована.

Порочне коло.

На цей раз уже кілька присутніх, не стерпівши, залишають виконком. Кобзар взагалі більше не повернувся. Мабуть, пішов малювати акварель «Вид на Броди з околиць здорового глузду».

Поки «нововиявлені» (хоч і десятки літ тому) пам’ятки бодай формально не зареєстровані, вони начебто… не існують. А це означає, що надалі чинний старий генплан Бродів, накреслений чверть віку тому в львівських кабінетах мало не практикантами, котрі «ідеального міста» в очі не бачили і про нього не чули. Згідно з тим планом, позбавленим історичної підоснови, у центрі міста незабаром розпочнуть добудову швейної фабрики (коштуватиме 700 тис. крб., будівництво нової і на зручному майданчику — всього на 200 тис. більше; реставратори списують ще й не такі суми!), нових корпусів СШ № 3 (упоперек старої головної вулиці) та лікарні — посередині єдиного вцілілого земляного бастіону. Абсурд? Очевидно. Але за рік-другий всі постануть перед фактом: залишки «ідеального міста» знесуть, зриють, забудують. І, хоч-не-хоч, спишуть, знімуть з обліку, так на нього й не взявши. С. Крупчук діло добре знає.

У тому, що Бродам загрожує трагічний фінал, переконує й офіційна відповідь облвиконкому міськраді. «На ваші пропозиції… повідомляємо, що лише після завершення філіалом «Укрпроектреставрація» інвентаризації історичної частини міста матеріали про оборонний вал та інші пам’ятки будуть разом розглянуті для взяття під державну охорону пам’ятками місцевого (!) значення. Коригування існуючого генплану філіал «Діпроміста» може виконати по угоді з міськвиконкомом. Щодо відселення з фортеці заводу просимо додатково надіслати пропозиції про надання рівноцінного за площею приміщення у Бродах». Підпис—І. Алаєва. Готував відповідь М. Онишко, безпосередній начальник С. Крупчука.

Блискуча казуїстика в стилі добродіїв-схоластів. Хоча усім зрозуміло, що вали «ідеального міста» не можуть бути пам’яткою місцевого значення, оскільки входять у єдину оборонну систему зафіксованих пам’яток республіканського значення. Відомо в облвиконкомі й те, що міськрада не має коштів для коригування генплану, а «Діпроміст» завалений замовленнями. Відселення заводу — аж ніяк не внутрішня справа міста, бо рівноцінного за площею (й історико-культур-ним значенням) приміщення взагалі не існує. Знають, що навіть теоретично за коригування генплану візьмуться лише після інвентаризації, а інвентаризацію обумовлює фіксація пам’яток.

Зате могильною мовчанкою обійдено клопотання про заповідник. Правда, ще раніше, грубо порушуючи законодавство, головний архітектор області І. Олійник[9] відмовився підписати проект охоронних зон оборонного комплексу Бродів. А на спільному засіданні міськвиконкому і президії райорганізації Товариства, де С. Крупчук вибештав усіх уболівальників пам’яток, той же І. Олійник — вище начальство С. Крупчука — категорично не погоджувався укласти договір з філіалом «Укрпроектреставрація» на… інвентаризацію історичної забудови Бродів. Провчав непокірних.

Словом, собаку зарито на валах. Спроектованих дель Аквою та де Бопланом і яких не визнають збюрократизовані «охоронці». Ті, що бачать невидиме і не помічають очевидного. Ті, що провчать найзавзятішого ентузіаста. (Щоб не висовувався, сидів тихо.

ПРОДАТИ… МІСТО?

Невже Бродам судилося впасти не від яничарських шабель, а від офіційних паперів?

Як же сталося, що механізм культурницької взаємодії (пасувало би — вдосконалення) запущено не в той бік? Що законодавство про пам’ятки позбавлене гарантій безумовного здійснення? Що у пам’яток нема єдиного господаря? Що у кожному окремому випадку не визначається і не фіксується матеріальна вартість пам’ятки (навіть принципи оцінки відсутні)? Чи не повторено абсурдну ситуацію, яка склалася з усім національним багатством — землею, водою, надрами, лісами, повітрям? Життєво безцінні, вони досі позбавлені відповідального (для отимального розвитку суспільства) грошового еквіваленту, так би мовити, «роздрібних» розцінок для відомчого, кооперативного, приватного користування. Звідси варварська безгосподарність і екологічні потрясіння.

Ведучи мову про екологію духовного, де втрати теж грандіозні, будемо рано чи пізно змушені визначати суспільно вагомі й у грошовому відношенні конкретні еквіваленти культурницьких цінностей. Існують три види оцінок — банальна, страхова, аукціонна, за якими відповідно різні підходи — неуцький, музейний, комерційний. Приміром, банальна ціна «Джоконди» (фарби, основа, рама) мізерна. Страхова років десять тому становила 300 млн. доларів, аукціонна — можливо, й більша. Ціна шедеврів зростає і зростатиме далі в міру накопичення грошової маси, будучи найприбутковішим капіталовкладенням, оскільки творіння генія, по суті, оцінити майже неможливо.

Стосовно пам’яток взагалі, то на словах ми сповідуємо принцип «загальнодержавної цінності» (мовляв, неоціниме), на ділі — злочинної безгосподарності. Офіційної ціни архітектурні пам’ятки не мають.

Якби було встановлено, що, скажімо, той же Підкамінсь-кий комплекс оцінюється в сто млн. карбованців (третина вартості «Джоконди»), жодні чиновники не наважилися б зруйнувати частину муру з вежею, заподіявши шкоду в мільйон карбованців. Якби ще бодай третину «Джоконди» коштував палац у Підгірцях, існувала платня за «естетичну ренту», то бюрократи добре б помізкували, що рентабель-ніше: влаштувати у палаці лікарню, чи, побудувавши для неї відповідне приміщення, обладнати палац під туристично-музейний комплекс.

Якби «ідеальне місто» з його валами, храмами, фортецею поцінували, як цілу «Джоконду», то, очевидно, відповідальні працівники, яких нині буквально благають пройнятися бродівськими клопотами, самі домагалися б постанов Президії АН УРСР, виїзних сесій Республіканського правління Українського товариства охорони пам’яток історії та культури, рішень директивних органів про створення заповідника і належного штату охоронців, щоб, не дай боже, не випала десь «золота» черепиця.

Якби пам’ятки львівського регіону потягнули б на гроно «Джоконди», то й державні мужі подбали б про міжнародні культурницькі програми і порятункові проекти під егідою ЮНЕСКО.

Відомо, що в тридцяті роки наша країна продала за океан сотні полотен видатних західноєвропейських майстрів. «Мульті» типу Хаммера попереджали: новітня техніка за п’ять років постаріє, а старі картини підстрибнуть у ціні так, що ви оту ціну самі не впізнаєте. Краще позичайте, під процент. Ми повчань і боргів не любили. Продані за десятки тисяч, твори нині поціновані в сотні мільйонів доларів, а шедевр Веласкеса «Портрет папи Іннокентія X» і Метрополітен-музею належить до національних перлин США, які не відпродадуть за жодні кошти. Все купується, та не все продається.

Показово, що продажу, який обернувся чистісіньким грабунком, передували «революційно-класові» спекуляції «істино пролетарських» мистецтвознавців: «Навіщо нам отой папа? Ну й надуємо зажерливих на чуже капіталістів». До мудріших не прислухалися. Яка ж розорлива для держави спадковість! Хіба випадково сучасний чиновник просторікує і затверджує гербовою печаткою злочин: «пам’ятка втратила значення»?

Допускаю, що «ідеальне місто» у нас залюбки придбали б на якомусь міжнародному аукціоні. Тільки запропонуй. По цеглинці демонтують фортецю, розберуть замок, найцікавіші будинки. Скопіюють, а може, і в натурі вивезуть вали. Все зберуть, змонтують, відродивши, звичайно, і кам’яне облицювання валів, і гідросистему фортеці, і регулярність забудови. І красуватимуться наші ренесансові Броди десь в Айові чи Меріленді. Бо на рідній «ленді» (землі) таки сутужно і з пророками, і з шанувальниками, і з охоронцями пам’яток. Вони (пам’ятки) — ген на межі «ленду», на… митницях.

Унікальні культурницькі скарби, які нелегально везли і везтимуть через митниці, щойно перетнувши кордон, з нашого «національного спадку» обертаються в реальні маєтки. Щось на митницях виловлюють, з професійною гордістю демонструють на виставках «повернутих державі скарбів». Л де, за ким, в яких сумах значилися раніше? Як запровадити митницьку пильність по всій державній території, а валютну розсудливість — не заднім числом? Як вирятуватись од зловісної сліпоти до прекрасного, що прирікає — тяжкі гріхи наші! — на цвіль і тління, лютий холод і вогонь пекельний «безцінні скарби народу»?

Приміром, у церкві (діючій) села Рипнів Буського району через недбальство згорів шедевр українського відродження — ікона «Похвала Богородиці» Федора Сенько-вича з 1599 року. Що розвіялося з димом: дошка і трохи фарби? Чи таки національний раритет, валютного еквіваленту якого (сотні тисяч, мільйони доларів?) ми не визначили? Плюс незворотня культурницька втрата.

То, може, краще б ікону викрали, контрабандою вивезли, щоб творіння набуло карколомної вартості, бережливого господаря, а головне — жило?

Може, негайно, не чекаючи реставрації й порятункових заходів, слід грабувати й вивозити дійсно безцінний вівтар з іконами того ж Федора Сеньковича і Миколи Петрахно-вича з церкви села Великі Грибовичі, що підо Львовом? Крамола, блюзнірство, злочин? Тоді почекаємо, поки розвалиться струхнявілий каркас вівтаря. А може, дочекаємося людської іскри чи божого грому. Перехрестимося і спишемо черговий скарб культури. Як це назвати? Поцінуванням, збереженням?

Нарешті, може, з точки зору державної рента бел ьнішЄі а для світового мистецтва виграшніше, офіційно розпродати за кордон найбільшу в світі—15 тисяч творів — збірку іконописного мистецтва, яка виморожується-сиріє у Вірменському соборі? Викрали ж звідси 21 ікону XVI–XVIII ст. (повернуто 9), оцінені з нагоди пропажі в сміхотворні суми$ аби не піднімати «зайвого галасу» і, очевидно, з розумінням, що «десь» назвуть суми у десятки разів вищі. У запасниках музею твори «записані»… по кілька крб., а з молотка піш* ли би за десятки тисяч доларів. Всього ж у тому вологому приміщенні «по-нашому» — творів на сотні тис. крб., «по^ їхньому», мабуть, — на мільярд-другий…

Може, мудріше й чесніше викинути на аукціон й «ідеальні місто»? Митниця не пропустить? Тоді по цеглинці — як су? веніри. По долару за штуку. Реалізувати в такий спосіб хої ча б третину «ідеального міста», і на виручені кошти відро| дити позостале. Продати з молотка синагогу (куплять!^ і врятувати церкву св. Онуфрія. Або навпаки. Теж куплять -4 як сувеніри української культури. І

Патріотизм, честь, пам’ять не продаються? То що ж со* кровенне віддати за порятунок об’єктів історії і культури? Як би нам спрезентувати комусь (якнайдалі) безцінні наш| безгосподарність і блискучу демагогію? Пожертвувати найдорожчою (для всього суспільства!) — згуртованою, непохитною, орденоносною бюрократією. Доплатити за кожного її представника по карбованцю-другому (як ті оцінили старі твори), щоб геть усіх розібрали — по закордонних паноптикумах та кімнатах сміху над нами. І на митницях найпильніше стерегти, аби пошесть не повернулася з контрабандою. Бо до решти зжере національні святині.

Фантазуємо? Можливо. Але ж чому як фантастичні сприймаються пропозиції реальні, тим паче кардинальні. А саме:

— забезпечити механізм безумовного здійснення за«1 конодавства про пам’ятки, яке потребує чіткіше визначеним і суворіших санкцій проти винних у культурницькому ванІ далізмі;

— у кожному конкретному випадку притягати до судової відповідальності порушників законодавства (орендарів, реставраторів тощо), відшкодовуючи заподіяні збитки (реставрація, реконструкція) коштом причетних організацій і відомств;

— розробити національну програму збереження і використання міст-пам’яток. У кожного такого міста повинен бути державний охоронний статут;

— пам’ятки архітектури і містобудівництва облікувати не групами, а кожну окремо, зважаючи на типологічну завершеність (кам’яниця, храм, палац, замок тощо);

— на підставі світових аналогів визначити страховочну («риночну») вартість усіх пам’яток різних категорій;

— загальна вартість матеріальних об’єктів історії та культури має становити «основний капітал» Державного комітету охорони пам’яток. Такий комітет створити як орган безпосереднього здійснення (юрисдикції) законодавства про пам’ятки, поточної та перспективної політики щодо збереження і використання пам’яток, науково-методичного та матеріально-технічного забезпечення проектів;

— запровадити принцин «естетичної ренти» для визначних пам’яток архітектури з правом на придбання акцій організаціями, відомствами, товариствами, кооперативами, які фінансують довготривалі й масштабні культурні програми, спрямовані на повноцінне ідейно-естетичне використання пам’яток;,

— визначити конкретні форми правової, фінансово-господарської відповідальності Рад за стан, збереження і доцільність використання пам’яток на їх території, передбачити пропорційні надходження в місцевий бюджет при рентабельності культурних програм, розвитку культуроохо-ронних заходів (сприяння реставраційним колективам, виявлення нових об’єктів тощо).

Аби переконати громадськість у відсутності альтернативи пропонованим кардинальним заходам, слід проводити масові екскурсії громадян на місця мучеництва і загибелі пам’яток. Нехай усі Хоми невіруючі шляхом емоційного прозріння збагнуть, що красу, цивілізованість, особисту і національну гідність належить боронити не тільки У. Пі-хурко та Д. Чоботу, а всією громадою.

Гаранти зцілення і поступу не в комусь. У нас.

РУБІКОН

Людство шукало і шукає ідеали досконалості, гармонію існування. На скрижалях цивілізованих суспільств записані магічні формули на зразок «чужому научайтесь — свого не цурайтесь», виповнених у кожну добу конкретним змістом. Маятник суспільного розвитку бере нині розгін до національного відродження, зростання самосвідомості завдяки засвоєнню історичних і культурних реальностей, які замовчувалися, викривлялися. Над якими глумились.

Подібно до юного Т. Шевченка, і ми наблизилися до кордону. Тільки не монархій, а культурницького. Пейзаж добре знайомий, ситуація теж. Мов Кобзар, що намалював Підкамінь і не зміг до нього приступити, реставратори накреслили плани «ідеального міста», інших пам’яток, але через відсутність наведених переправ для їх порятунку шукають бродів. Бродів до Бродів. Невже не спроможемося дістатися на вищий берег — вищої цивілізованості? І від Підкаменя зостанеться шевченкова акварель, а від «ідеального міста» креслення?

Ні, вірю, що доля знову може повернутись обличчям Бродів. Що, рвучи собі нерви, ентузіасти і патріоти врятують генетичний код історії та заповіді пращурів. Уперше з Броди згадані в «Повчанні» Володимира Мономаха. Каже «В домі своєму не лінуйтеся, але все самі добачайте, не п(кладайтеся на тиуна і на отрока, щоби не насміялися приходящі до вас, ні над домом вашим, ні над обідом вашим. Обітом нашої духовності.

Чи ми не діти землі Руської!

Чи не для наших голів шапка Мономаха!

РОМАН ГОРАК

За Губернаторськими валами

Ця невелика площа на узвишші, званому віддавна Губернаторськими валами, починається від будинку колишньої 11-ї німецької гімназії, в якій навчався Маркіян Шашкевич, а відтак майже кожний український просвітянський чи суспільний діяч Галичини, аж поки не була відкрита єдина на всю Австро-Угорську імперію українська гімназія, і закінчується під горбом з колишньою резиденцією латинських єпископів. З одного боку вона стиснута парком з Пороховою вежею, оборонною пам’яткою давніх часів, а з другого — підгір’ям, від якого біжить під гору одна з найстаріших львівських вулиць — Куркова. На початку століття, як зрештою, і нині, ця площа містила три будинки, що відносились до вулиці Чарнецького і мали орієнтаційні номери 24, 26 і 28. Два з цих будинків — 26 і 24 — належали до Наукового Товариства імені Шевченка. Перший був придбаний ще на час заснування Товариства, а другий — у 1912 році.

14 лютого 1899 року Наукове Товариство звернулось до магістрату міста Львова з проханням назвати площу перед ними іменем Тараса Шевченка, поскільки в цьому році випадала 85-річниця від дня його народження, а на ній містилась інституція його імені. Товариство у своєму проханні нагадало, що в місті, де живуть українці, ще й досі жодна вулиця не названа іменем українського письменника чи діяча, хоча подібні прохання вже не раз вносились до міської ради. Просило Товариство дозволу побудувати й пам’ятник Шевченкові на знак вшанування його в одному із найстаріших українських міст.

Відповідь з рішенням міської ради, підписана бургомістром Малаховським, надійшла тільки 14 грудня 1899 року. «Рада міська, — писалось у ній, сказати б українською мовою на польський манір та й до того ж латинськими буквами, — рішенєм з 7 вересня ц(ього) р(оку) ч(исло) 24/99 відмовила прошеню Чесного Товариства з 14 лютого ц. р. о призволеніє на назване часті вулиці Чарнецького, положеної перед фронтом реальності під ч(ислом) конскр-(ипційним)І, 2 і 645 4/4 (Ч. орієнт. 24, 26, 28 вул. Чарнецького) «Площею Тараса Шевченка» і не згодилась на виставлене на тій площі пам’ятника того поета, означаючи з причин, що: 1) Рада міська почтила вже пам’ять того поета, означуючи його іменем вулицю між вул. Зеленою та вул. Кохановського, а кромі того 2) площа згадана не надається на поставлене пам’ятника задля своєї малої просторности». (Хроніка Наукового Товариства імені Шевченка. Львів, 1900. № 1. С. 23). «Для вияснення цієї справи, — коментувало дане рішення Товариство у своєму звіті за 1900 рік, — належить тільки додати, що вул. Шевченка се незабудований болотистий перехід на однім кінці Львова, та що у Львові без ніякої перешкоди була названа одна площа і одна вулиця іменем польського драматурга Фредри» (там же).

Дозволу на будівництво пам’ятника у Львові ні Товариство, ні українська громадськість так і не добились ні від австрійських окупантів, ні від профашистського Польського уряду, який змінив їх. Проте ця площа, маленький острівець землі в одвічному українському місті, незабаром перетворилась не тільки у місце поклоніння пам’яті Тараса Шевченка, а й стала символом прагнення українського народу бути в одній сім’ї. Перед будинками було обладнане маленьке озерце зі струмочка, що стікав з узвишшя, а навколо нього посаджено верби. До заборони садити дерева ще на той час не додумались. Першу вербу посадив Михайло Грушевський як представник української історичної науки. Другу вербу — Іван Франко від імені письменства. Леся Українка була удостоєна честі посадити вербу від імені української поезії. Від музик України четверту вербу посадив Микола Лисенко. На фронтоні будинку було зроблено напис: «Наукове Товариство імені Шевченка». На наріжному будинку, де містилась бібліотека, вивісили артистичної роботи ліхтар, який мав би символізувати просвіту українського народу. Не було дня, щоб у цей ліхтар не летіло каміння. Так виявляли своє ставлення до НТШ польські шовіністи.

Профашистський уряд Польщі від самого початку загарбання Галичини після розвалу Австро-Угорської імперії всілякими засобами намагався знищити Товариство, але завжди зустрічав сміливий, а іноді й відчайдушний опір української громадськості. Особливим більмом у оці ново-йвленого окупанта була бібліотека НТШ, скарбниця історичної пам’яті народу. Ще в минулому столітті відомий бібліофіл Філліпс, власник величезної бібліотеки в Мідл-хауз звернувся до уряду Англії із закликом укласти між європейськими державами пакт про ненапад на бібліотеки. Ця гуманістична ідея не втратила своєї актуальності й сьогодні. Такого пакту не укладено й досі, і книжка, найбільш неза-хищена реліквія людської цивілізації, залишається й надалі під загрозою постійного знищення.

Фашизм Польщі не атакував бібліотеку гарматами та кіннотою. Ні, просто друкарню і палітурню Товариства уряд обкладав неймовірно високими податками, в той час, коли аналогічним польським установам давав величезні дотації для розвитку. Величезними податками, всупереч діючому законодавству, була обкладена кожна книжка, яка йшла поштою на адресу Товариства, такими ж податками були обкладені колекції музею та й сама бібліотека, хоч, знову ж гаки наголосимо, нічого подібного не практикувалось з польськими бібліотеками. Уряд намагався розчавити Товариство, бібліотеку його знищити. Постійно заборонялось користуватись нею українським студентам. Заборонені були виставки надходжень і колекцій. Коли не допомагали податки, погрози, терор і заборони, почались напади і репресії.

23 вересня 1920 року у всі приміщення, які належали НТШ, були закладені бомби. В результаті — контужені люди, зруйнована будівля. Як і слід було чекати, слідства ніхто не провадив. По всій країні оголосили збір пожертвування на реставрацію бібліотеки, але й цьому намагались перешкодити. На студентів, які збирали пожертви, було здійснено ряд бандитських нападів. Історія зафіксувала один такий напад у приміщенні Успенсько? церкви. Хоча прізвища бандитів, в основному студентів університету та політехніки, стали відомі, їх ніхто не покарав. Обминаючи майже щорічні більш-менш вдалі або невдалі напади на(бібліотеку та НТШ, варто відзначити зухвалий напад юрби польських шовіністів 14 жовтня 1930 року, в результаті якого знову постраждала бібліотека. Власті, звичайно, злочинців не виявили. Коментарі, думаю, зайві,

На час Возз’єднання бібліотека НТШ мала в головному відділі скаталогованих друків близько 74 тисяч назв у 208 тисячах томів і випусків. Рукописів — майже 1500 назв, карт та атласів — 2250. Тут знаходилось 12 книгозбірень, різних визначних українських діячів, які дарували свої бібліотеки Товариству. Серед них — бібліотека Івана Франка, що, як і всі колекції, мала окремий каталог і нараховувала 6000 томів та 500 рукописів. У бібліотеці були архів га книгозбірня М. Грушевського, що зберігались у підвальному приміщенні і займали дві великі кімнати. Нескатало-гованих книжок нараховувалось на той час понад ЗО тисяч. Чекали опрацювання книгозбірні Ол. Барвінського, Івана Боберського, Івана Верхратського, Модеста Менцинсько-го, Євгена Олесницького та Франтішека Ржегоржа. Магазин дублетів налічував кілька десятків тисяч книжок.

Звичайно, за обсягом бібліотека НТШ не була великою і явно поступалась такій бібліотеці у Львові, як «Оссолінеум», на поповнення фондів якої уряд постійно виділяв значні субсидії. Фонди ж бібліотеки НТШ формувались виключно за рахунок дарів окремих осіб, обміну видань НТШ з іншими науковими установами, а також обміну дублетами та закупівлі особливо цінних книжок. Унікальність бібліотеки НТШ полягала в тому, що в ній містився архів, де були зібрані рукописи всіх українських письменників, громадських та суспільних діячів, українських організацій, редакційних часописів, гімназій, дитячих установ і т. д. Тільки-1500 назв. За кожною з них — стоси документів. А ще — архів самого НТШ, про обсяг якого судити важко. Пізніше таке звичне для нас поняття, як одиниця зберігання, була замінена кілограмами, тоннами, машинами та підводами…

Засновано Товариство було у відповідь на репресії проти українського слова та культури в імперії Романових. Там жорстоко переслідувалися всі, хто відстоював розвиток української культури. Галичина на той час була маленькою часткою розчленованої України, де рідне слово і мова офіційно не заборонялись, хоча зазнавали постійного утиску як з боку австрійської адміністрації, так і з боку польської шляхти та її апологетів. Останні намагались переконати весь світ, що Галичина є одвічною польською землею, а українського народу тут взагалі не існує.

Офіційно випуск газет, журналів, книг, альманахів українською мовою дозволявся. Правда, не коштом держави, яка грабувала українські землі, а за рахунок самих пограбо-. ваних. Дозволялось навчання дітей рідною мовою, при Львівському університеті працювала кафедра української мови та літератури, не заборонялась діяльність будь-якої культурної, наукової чи просвітянської організації для потреб і розвитку суспільства. Офіційно навіть діяв закон, згідно з яким уряд повинен був сприяти розвитку таких інституцій і субсидувати їх для нормального функціонування. На той час у Галичині виросла інтелігенція, яка вже не танцювала під дудку уряду та шляхти. В Галичині українці вважали за найвищу чесноту берегти і відстоювати національну гордість і гідність.

Усі ці фактори спричинились до того, що невеличка група українських діячів, не заляканих терором царських прислужників, звернулась з проханням до представників так званої українсько-руської партії з проханням заснувати у Львові товариство, яке б сприяло розвиткові української культури та літератури. Спочатку за зібрані гроші (близько дев’яти тисяч гульденів) було вирішено купити друкарню, де б друкувались українські книжки, відбувалось їх поширення. На перших порах товариство уявлялось як вузька кооперація із членськими внесками 100 золотих. У 1873 році купили друкарню, виробили статут, а 11 грудня того ж року галицьке намісництво затвердило його. Отже, товариство одержало юридичний статус. Статут підписали лише дев’ять галицьких діячів. Свою мету товариство, яке без вагань було названо іменем Тараса Шевченка, вбачало перш за все в тому, щоб «вспомагати розвій руської (малоруської) словесності».

Купівля друкарні, обладнання для неї не тільки поїли всі зібрані гроші, а й вкинули новостворене Товариство у великі борги (близько 4 тисяч гульденів). Уже на початку уряд і шляхта відчули, що від такого Товариства добра чекати не доведеться. Тому-то друкарня довго не могла вилізти з боргів — замовники її ігнорували, сподіваючись, що через деякий час вона збанкрутує, а Товариство само-ліквідується. До дев’яностих років над Товариством висів цей дамоклів меч. Тоді вдалось видати тільки одну книжку, та й то німецькою мовою — «Студії над структурою української мови» професора університету Ом. Огоновського.

У 1885 році, намагаючись якось порятуватися, Товариство бере на свою відповідальність від Ом. Партицького видання найпопулярнішого українського часопису «Зоря», який видавець обіцяв свого часу передати Іванові Франку. Випуск журналу, хоч і приніс певний прибуток, алейне в силі був покрити борги. До 1894 року «Зоря» була єдиним друкованим органом, який мав вільний доступ на Україну. Тут друкувались майже всі ті українські письменники, що опісля стали класиками української літератури. З рукописів, які надходили до редакції та листування заклали основу архіву НТШ, а також архіву бібліотеки. Так уже склалось, що НТШ з часом став координаційним центром розвитку культури, а тому сюди потрапили майже всі архіви газет та журналів, що виходили в Галичині. Обсяг цього архіву невідомий, але вважаємо за потрібне зазначити: за роки польської окупації, наприклад, тільки у Львові виходило гіонад 50 видань українською мовою.

Першим головою Товариства був Корнило Сушкевич, який вів управу до 1885 року, по 1886 рік керував Сидір Громницький, а відтак (по 1892 рік) — Дем’ян Гладило-вич, котрого змінив Юліан Целевич. їх листування, що відбивало діяльність Товариства, також стало власністю архіву НТШ.

У 1890 році на одному із загальних засідань виступив член Товариства Ол. Барвінський і запропонував реформувати Товариство на наукове, а також розширити рамки членства в ньому. Пропонувалось відкрити двері всім, кому дорога доля української культури. Членські внески передбачалось зменшити до 3 золотих на рік. Проект довго обговорювався і нарешті був прийнятий на загальних зборах у 1892 році. Ол. Барвінський, доволі суперечлива у своїх поглядах людина, один з ініціаторів альянсу з польською шляхтою та урядом, відомого під назвою «новоерівщина», очолив Товариство у 1893 році і пробув на цій посаді до 1897 року.

Аби зрозуміти, який спадок залишило від того часу Товариство, варто поглянути на його наукову структуру. Ця спадщина неоднозначна за своєю суттю, оскільки для виживання культури в умовах окупації та репресій висувались найрізноманітніші варіанти спільних дій, які з висоти сьогодення не завжди можна виправдати. Але якими б не були ці дії, якою б не була ця історична спадщина, вона залишається документом історії. Народ, його культура, чин визначаються не тим, як хоче їх бачити дослідник чи письменник, витягаючи на світ божий лише позитивні сторони, затушовуючи інші.

Як наукова інституція, Товариство утворило три секції: філологічну, історико-філологічну та природознавчу, яка звалась математично-природописно-лікарською. Після прийняття нового статуту видавнича діяльність Товариства різко пожвавилась. Наприкінці 1892 року вийшов перший том основного органу Товариства — «Записок Наукового товариства ім. Шевченка». Редактором його був Ю. Целевич, тодішній голова. У 1893 році побачив світ другий том — під редакцією нового голови Ол. Барвінського. У 1894 році було опубліковано два томи «Записок…», а також з’явився новий журнал — «Правнича часопись», як квартальних з теорії і практики права. В цьому ж році почала виходити відома «Руська історична бібліотека», в якій вміщувались найважливіші документи з історії України. Велася робота над укладанням словника української мови, а також словників з окремих дисциплін, уже на той час вийшов «Правничий словар» К. Левицького, а відтак, почався випуск «Російсько-українського словара», який закінчили друкувати у 1899 році. Нині можна лишень подивуватися, яку ношу взяли на себе укладачі цих праць, якщо зважити, що нічого подібного в науковій українській практиці ще не було. Назріла необхідність вироблення граматики, правил мови. Збирались величезні за обсягом матеріали…

З усього краю посипались пожертви. Вони були невеликі, але хіба є мірка для копійок, які давали вдови, сироти, селяни, що голодували чи недоїдали. У той час, коли Товариство дістало підтримку народу, змилосердився і уряд, котрий «шануючи» свої закони, був змушений виділити йому певну суму грошей. У 1894 році ця сума становила… аж 500 золотих. Для порівняння: навчання студента у Львівському університеті коштувало тоді 350–400 золотих. Правда, в наступні роки під тиском громадськості, яка була обкладена в імперії найвищими податками, уряд змушений був збільшити субсидії. У 1899 році, наприклад, уряд виділив уже 7 тисяч золотих, у той час, коли Краківській академії наук— 150 тисяч, Празькій — 40 тисяч золотих.

У 1895 році редагування «Записок…» переходить до М. Грушевського, який реформує їх. Вводиться, крім традиційних відділів, ще й відділ дрібних статей, хроніки, де подавались огляди періодичних видань, що стосувалось українознавства, археології, історії, історії літератури та культури. Кожен номер містить бібліографію випущених у світі книжок з питань України. У 1897 році починає виходити збірник математично-природописно-лікарської секції Товариства, спочатку як квартальник, а опісля як двомісячник, книжками по 12 аркушів. Цей збірник об’єднував українських учених та дослідників з усього світу, які не знайшовши праці вдома, змушені були працювати по різних країнах. Здебільшого це були люди зі світовими іменами. Досить назвати хоча б Івана Пулюя, Євгена Озаркевича, першу жінку-лікаря Австрії Софію Окуневську-Морачевську, Івана Горбачевського та багатьох інших.

Сьогодні можна тільки подивуватись патріотизмові тих учених. Найважливіші свої праці вони друкували у цьому збірнику, хоч їх охоче прийняли б для публікації у будь-якому європейському журналі і вони сприймалися б як сенсація в науці. Але все-таки надсилають їх до Львова для видрукування українською мовою у збірнику Товариства, примушуючи тодішні реферативні журнали з повагою ставитись і до робіт учених-українців, і до української мови. Цей патріотичний вчинок для багатьох з них закінчився трагічно. Після ліквідації Товариства, членами якого на той час були А. Ейнштейн, І. Йоффе та інші наукові світила, про цей збірник забудуть, а роботами українських вчених просто зігнорують. Забутими виявились дослідження Івана Горбачевського в галузі органічного синтезу. Його синтез сечової кислоти остаточно розвіяв одну з догм про неможливість зв’язку між органічною і неорганічною хімією. Забули про праці Івана Пулюя, який ще за 20 років до Рентгена відкрив проміння, назване згодом рентгенівським і першим у світі знайшов йому застосування в медицині. Забули про лампочку розжарювання, сконструйовану ним же. Того забутого неймовірно багато. Забулись роботи українських санітаристів, епідеміологів. Хто сьогодні щось знає про блискучу математичну школу, про цей журнал? Сьогодні, коли постало питання про необхідність упровадження в життя наукової термінології (фізичної, математичної, біологічної), ми геть забули, що така термінологія вже була вироблена свого часу. Названа секція залишила по собі великий архів, який фактично зник після закриття Товариства.

Для систематичного вивчення археології та історії була організована спеціальна комісія, з цією ж метою у 1895 році були засновані дві серії публікацій: «Жерела до історії України-Русі» та «Пам’ятки українсько-руської мови і літератури». Того ж року почав виходити знаменитий «Етнографічний збірник» — спочатку по одному на рік, а відтак — по два, обсягом 12–20 аркушів.

Кожна публікація, яка виходила під маркою Товариства, проходила апробацію або на загальних зборах, або на зборах секцій. її визнавали гідною до друку тільки після детального обговорення та аналізу наукового апарату. Чимало статей так і не потрапило у видання не тільки через їх посередній рівень, а й з причин відсутності місця у збірниках. Спочатку публікувались більш вагомі матеріали, решту відкладали в архів до слушного часу.

Європейська наука одноголосно сприйняла Наукове товариство імені Шевченка як Академію наук України, хоча до кінця свого існування уряди Австро-Угорщини та Польщі офіційно йому такого титулу не присвоювали, трактуючи саме Товариство як просвітянську общину. Першим визнав Товариство як Академію наук всесвітньовідомий славіст Ватрослав Ягіч, а за ним — відомий учений, професор Берлінського університету Брікнер.

Розвиток Товариства супроводжувався й активним формуванням його бібліотеки. Відомо, що у 1990 році бібліотека налічувала усього 10 тисяч книжок і завідував нею Михайло Павлик. Він наглядав за фондоутворенням, опрацьовуванням літератури, що надходила, формував і архів.

У 1900 році було засновано музей НТШ. Сюди надходили найкращі зразки матеріальної культури українського народу, а також різні колекції, передані українськими вченими та дослідниками. Велику добірку речей, зібраних під час своєї мандрівки по світу, подарував музею Ярослав Окуневський, головний лікар австрійського флоту.

У 1900 році починає виходити «Хроніка НТШ», де регулярно друкувались звіти про роботу Товариства, секцій, а також повідомлялось про стан бібліотеки, музею, архіву. В ній подавався перелік надходжень нової літератури, рукописів, експонатів музею.

Бібліотека спочатку находилась в будинку під номером 26, де займала чотири кімнати. Було тісно. Зростав фонд. У 1901 році бібліотека отримувала видання від 143 інституцій з цілого світу, а наприкінці цього ж року — з 345. Того ж року бібліотека відкрила міжнародний абонемент — згідно з конвенцією в Парижі 16–18 квітня.

1901 року Товариство уперше змогло виділити кошти на розширення бібліотеки. На закупівлю книжок було витрачено 8012 золотих. Це вдвічі більше, ніж дістало Товариство від уряду, але в десятки разів менше, аніж уряд виділив на розвиток «Оссолінеуму» в Львові.

Фонд бібліотеки особливо інтенсивно поповнювався перед першою світовою війною: скуповувались книги в багатьох антикварних магазинах світу, збирались рукописи видатних діячів поза межами Галичини. У цей час була саме зібрана величезна колекція стародруків, інкунабул, палеотипів, церковних книг, на полях яких зазначались події в селі, рукописні збірники пісень.

У 1905 році завідувачем бібліотеки став Іван Кравецький, відомий бібліограф, людина, яка відкрила для нас ім’я Юрія Дрогобича. Наплив книг був настільки бурхливий, іцо навіть при збільшеному втроє штаті бібліотечних працівників під кінець 1905 року залишалось неопрацьованими 4 тисячі книг.

У цьому ж році бібліотека починає планомірне збирання спадщини Тараса Шевченка, про що регулярно повідомляє «Хроніка». Бібліотека розростається настільки, що старе приміщення стає тісним. На цей час Товариство будує бурсу для українських студентів по вул. Супінського, 21. Нині це один з корпусів поліграфічного інституту і водночас — понищена пам’ятка українського модерну. У 1907 році туди переноситься й бібліотека. Спеціально підбирається й штат працівників. Крім І. Кравецького, в бібліотеці починають працювати Іван Джиджора, Олекса Назаріїв та Іван Крип’якевич. Сюди перенесли 70 238 книжок та 460 рукописів, а також не опрацьовані ще книжки і рукописи.

У травні 1912 року Товариство придбало кам’яницю № 24 по вул. Чарнецького, тобто сусідній з основним корпусом будинок. Було вирішено, що в ньому розміститься бібліотека, музей та архів. Та почалася війна. З вересня 1914 року Львів зайняли царські війська. Всі українські інституції були закриті. 22 вересня опечатали друкарню Товариства, а 14 листопада оголосили, що всі закриті друкарні мають внести «прошеніе» на концесію. Вносячи таке «проше-ніе» НТШ сподівалося, що окупаційні власті дадуть дозвіл на роботу друкарні, однак тодішній комендант міста полковник Скаллон відповів однозначно: «Не разрешается». Мало того, 25 грудня закрили й книгарню Товариства, а її управителя вивезли в Росію.

З приходом царских військ розперезались москвофіли, галасуючи на всіх перехрестях, що пора «резать жидов і громить гайдамаков». На настирливі доноси москвофільства «о подрывной деятельности украинцев» армійські чини провели обшук у бібліотеці та приміщеннях НТШ. Після цього обшуку, річ ясна, нормальну роботу НТШ та бібліотеки можна було відновити лише через кілька років.

16 квітня 1915 року друкарню НТШ передали штабс-капітанові Назаркевичу для друкування «Львовского воєнного слова». Було враження, наче всі інші друкарні Львова були непридатними для важливої справи.

«Персонал друкарні,— писалось у «Хроніці» НТШ за цей період, — мав, очевидно, багато часу і уряджував собі різнГ забави: перемішав до купи всі роди черенок, наскільки вони не були потрібні для газети, бавився машиновим ножем, перетинаючи різні записки та квітарі. Позатим із усього, що не було потрібно редакції, зроблено купу сміття, між тим із бібліотеки С. Томашівського, що була зложена в канцелярії друкарні. При відході зі Львова приказав редактор забрати три найліпші друкарські машини, але забрав тільки одну, бо на інші не стало вже часу; інші машини казав знищити, але машиніст демонтував їх так, що пізніше можна було поскладати. Так само забрав гарнітур, найновіший черенок та канцелярське умеблювання». Протягом 27 років українська громадськість віддавала останнє, щоб допомогти Товариству вилізти з боргів. І от друкарню понищили, весь запас паперу пограбували…

Постраждала і бібліотека. Як відомо, за місяць перед вибухом війни її перевезли до нового приміщення. Книги, на щастя, були забиті в паках. В «Академічному домі» на вулиці Супінського залишились канцелярія, каталоги, інвентар, діловодство та періодика, оскільки в новому будинку для них ще не було підготовлене приміщення. Наприкінці серпня роботи, які проводив інженер я. Ганкевич по реконструкції будинку припинились, робітників демобілізували. Забрали до війська також Івана Кравецького та Івана Джиджору. Назаріїв і Володимир Дорошенко, який завідував фондом українознавства покинули Львів ще до початку війни.

На початку 1915 року в «Академічному домі» військові чини розмістили солдатів, а в приміщенні бібліотеки — шпиталь. Залишені книжки використовувались на підстилку, розпалювання печей та туалет… Перед початком війни бібліотека налічувала 72 164 книжки.

Підрахунок втрат почався значно пізніше. У травні 1917 року до Львова повернувся В. Дорошенко. Наприкінці 1916 року надійшла бібліотека Івана Франка, тому бібліотечна управа в першу чергу зайнялася її впорядкуванням, створенням каталогу. Налічувала бібліотека 6983 позиції. Отоді й з’ясували шкоду, завдану війною, яку, звичайно, ніхто не збирався компенсувати. Було знищено комплекти українських журналів, вартістю 10 тисяч корон; дублети книжок на 20 тисяч корон; етнографічні матеріали; збірки історичних пісень, зібраних М. Драгомановим та B. Гнатюком, збірки пісень, оповідань та описів обрядів Та-расевського, Степаненка та Дикарєва, одного з фундаторів Товариства; етнографічні матеріали численних галицьких збирачів, які готувались до друку у 20-ти томах; бібліотеку C. Томашевського. Зникло листування секретаря Товариства з різними вченими та інституціями, яке Товариство збиралось опублікувати в 10 томах. Зникли величезна колекція гуцульської різьби, листування Товариства з О. Кониським, стосовно біографії Т. Шевченка, початковий том протоколів засідань НТІІІ, астрологічні твори Ю. Федьковича, депозити Лесі Українки та Е. Чикаленка.

Українська громадськість болісно сприйняла повідомлення про ці втрати. Почалось нове поповнення бібліотеки. 1964 книжки подарував проф. Медведецький, 2540 — Є. Олесницький, 2406—І. Зілинський, 1030 — І. Куровець, 796 — П. Крип’якевич, 576 — Ол. Барвінський. Усього 150 осіб передали в дар 19 096 книг, і фонд бібліотеки перевищив довоєнний рівень. Тепер він становив 73 373 книги. Бібліотека придбала архів концентраційного табору українських виселенців у Гмінді.

Після війни стало очевидно, що уряд Польщі спеціально нищить пам’ятки, що стосуються історії України. Було оголошено повсюдний збір документів. Кожна громада, кожна церква привозила до Товариства документи з історії свого села. Велику допомогу у формуванні архіву та рятуванні пам’яток надали львівські студенти, які роз’їхалися по архівах краю, де робили ретельні копії документів, що стосувались різних аспектів українського життя.

У 1922 році повернувся до Львова Іван Кравецький, який обійняв управу бібліотекою. У холодних приміщеннях без освітлення наново робились каталоги, які пропали у вій ну. Віднайшлись архіви Лесі Українки та Ю. Федьковича Впорядкували кімнату-музей Івана Франка.

Всілякі спроби уряду Польщі розчавити НТШ і знищи ти бібліотеку бомбами, бандитськими нападами закінчи лись тим, що українська громадськість все-таки зуміла примусити уряд та його аполегетів шанувати Товариство У 1922 році Нарком освіти УРСР видав постанову, за якою відповідні інституції мали надсилати Товариству книги з України. Уже того ж року звідти надійшло 8 598 книг НТШ переслало в СРСР 2 472 свої видання.

На 1932 рік бібліотека мала скаталогізованих 58 046 назв книг у 156 033 томах, у ній постійно працювало сім чоловік 15 лютого 1933 року бібліотека дістала дозвіл одержувати один примірник книжок, які конфісковувались або були заборонені, а 9 лютого 1934 року одержала право дістава ти по одному примірнику українських книжок, що друку вались у Польщі. Фонди зростали, надходження різко ви переджало опрацьовування книг. У 1935 році бібліотека налічувала 67 036 назв книг у 184 973 томах, 1452 рукописи 1391 примірник карт та атласів. З початком сталінського терору доступ книг з СРСР припинився.

Після Возз’єднання Товариство ще кілька місяців про існувало — сталінський режим не наважився відразу при пинити його діяльність. Та з часом все стало на свої місця Наукове Товариство імені Шевченка самоліквідувалось і було прийняте до складу Академії наук УРСР. Бібліотека НТШ стала складовою частиною новоствореної бібліотеки АН УРСР, хоча всім було відомо, що ця бібліотека зібрана на народні кошти та за рахунок окремих пожертвувань, є унікальною, а підбір — цілісним. Про те, що вона є гор дістю і святинею українського народу ще говорилось у 1939 році, але вже забулось на початку 1940-го. її фонди вирішили розпорошити, розіслати по тих відділах АН УРСР, де не вистачало літератури. Так почалось знищення бібліо теки, яке припинилось під час війни. У березні 1944 року, напередодні визволення Львова, гестапо наказало вивезти її на Захід. 'Колишні члени НТШ на своєму таємному засіданні вирішили врятувати цінності: в надіслані ящики поскладали звичайні книги (так би мовити ходові), а звер ху — по кілька не дуже вартісних книжок з печатками НТШ. Ящики запломбували. І тих, кого пізніше обізвуть націоналістами, покидьками, зрадниками народу, гестапо взяло зі собою як заложників та супроводжуючий персонал…

Бібліотеку, отже, вдалося врятувати…

Не поталанило, проте, архіву. Перед приходом до Львова радянських військ на Захід вивезли архіви багатьох діячів, що в НТШ мали свої фонди, зокрема Д. Донцова, українських жіночих журналів, О. Кисілевської, відомої письменниці, суспільно-громадського діяча та редакторки популярного часопису «Жіноча доля». Туди ж перетран-спортували архів ЗУНРу та січових стрільців, які вже ніколи не повернулись до Львова. Доля багатьох із них невідома. Тільки недавно стало відомо, що вищезгадані архіви опинились у Польщі. їх зібрали після війни польські дослідники на території Німеччини, привезли до Варшави і викинули на горище Народної бібліотеки. Ніхто, річ ясна, не знає нічого ані про обсяг забраного, ані про кількість документів. Архіву не рухали, оскільки він не торкався польської історії. Радянські дослідники навіть не намагалися його розшукати, польські ж дослідники мовчали. Минув час, і всі змирились з думкою, що архів ЗУНР та січових стрільців пропав. Але 1988 року в бібліотеці вирішили провести ремонт, в результаті чого наткнулись на архів… Його чомусь викрали злодії, а потім зрозумівши, що це — не для них, викинули папери на смітник. Згодом, цілком приватно до Центрального державного історичного архіву УРСР у м. Львові потрапило кілька зшитків із печаткою НТШ…

Перед наступом Радянської Армії покинуло Львів і багато вчених. Вони, звичайно, були поінформовані про «особливості» сталінського режиму в СРСР ще до Возз'єднання, але, те, що побачили в 1939–1941 рр. на власні очі,— перевершило їх найчорніші передбачення. «Трійки», розстріли у львівських тюрмах, депортування людей в Сибір та Середню Азію, винищення інтелігенції… Західна Україна поступово перетворювалась у табір для розгулу сталінських опричників. Учені, які залишились живими, вже не вірили, що може щось змінитись на краще, і, рятуючись, покинули рідну землю, залишивши і свої архіви, і невидані твори, і величезні бібліотеки. Згідно із заповітами, ці архіви та бібліотеки мали стати власністю НТШ. Дехто просто залишав і свій архів, і бібліотеку напризволяще…

Академік Михайло Возняк позбирав ці бібліотеки і звіз їх під дах відділу літератури, для них створили окремий каталог і виділили спеціальне приміщення. За приблизними підрахунками, йому вдалося зосередити до 90 тисяч книжок. Та його сподвижницька праця мала сумний фінал. З високої трибуни голова правління СРПУ О. Корнійчук оголосив М. Возняка за книжку «Титан праці» «національно обмеженим», а також «буржуазним об^єктивістом». Це був тільки початок.

Після сумнозвісного виступу Жданова з критикою журналів «Звезда» і «Ленінград» розгорнулась кампанія по вишукуванню «ворогів народу» й у Львові.

У 1947 році, після спеціального засідання Президії АН УРСР, яке пройшло під лозунгом: «До кінця розгромити і викорінити рештки буржуазно-націоналістичної ідеології», доля бібліотеки та спадщини НТШ була вирішена однозначно. Заклятими буржуазними націоналістами оголосили всесвітньовідомого антрополога Федора Вовка, «псевдо-вче-ного» Володимира Антоновича, Миколу Костомарова і, річ ясна, Михайла Грушевського. Всі вони належали до «банди українських націоналістів, зрадників, бандитів, шпигунів, диверсантів, теоретичних злочинців». Оскільки НТШ неможливо уявити без діяльності М. Грушевського, було зрозуміло, яка доля чекає усе, що пов’язане з ним. «Погляди М. Грушевського і його школи, — твердив М. Бажан у своє-, му виступі на пленумі,— вимагають повного найрішучішого? розгрому по всіх лініях і розгалуженнях. Боротьба з усіма’ впливами М. Грушевського на нашу історичну науку є зав* данням українських істориків і літературознавців».

Незабаром до українських буржуазних націоналістів або тих, хто, м’яко кажучи, перебував під їх впливом, зарахували майже всіх письменників, що були «зі старих часів» у Львові і вчасно не померли. Почався справжній шабаш. Вимагав крові у пресі М. Шамота, виступи якого сприймались, як вказівка до дій. Зі Спілки письменників виключили «ще не переозброєних» П. Карманського, М. Рудницького.. Незабаром усі, на кого вказав перст Кагановича, змушені були каятись. Аби вижити…

Почався розгром усього, що хоч трохи було пов’язано з НТШ. Зник напис, який сповіщав, що в цьому будинку містилося НТШ, зрізані верби, посаджені М. Грушевським, І. Франком, Л. Українкою, М. Лисенком. Зникло озерце, знято ліхтар, пропали меморіальні дошки на честь фундаторів Товариства. Зникли портрети українських письменників та діячів, виконані на замовлення Товариства найкращими на той час художниками. Мало того, почали трощити і спалювати меблі. З усього комплекту оригінальних крісел залишилось тільки одне. Вдалось врятувати шафу, яку Леся Українка купила для зберігання своїх рукописів, та стіл, за яким працював Іван Франко і помер Михайло Возняк. Покрали експонати з колекції музею НТШ. Речі, які опісля офіційно потрапили у різні музеї, не давали жодного уявлення про первинний вигляд колекції.

Пограбували і знищили депозит М. Грушевського. Правда, частина спадку все-таки дивом була врятована і потрапила до рукописного відділу Інституту літератури АН УРСР у Київ. Вона й досі невпорядкована і фактично недоступна для дослідників. Ніхто навіть не насмілився виступити проти відкритого мародерства. Високий Губернаторський вал відділив глухою стіною громадськість від тих злочинів, що творили на площі, яка колись мала бути названа іменем Шевченка.

Нова хвиля терору прокотилась краєм після вбивства Я. Галана. До Львова прибула когорта функціонерів для посилення ідеологічної роботи серед працівників АН УРСР. Було зрозуміло, що результатом цієї посиленої роботи має бути закриття відділу літератури. Його на той час очолював відомий вчений Степан Щурат. Робота відділу була фактично паралізована і зводилась до того, що працівники його змушені були каятись і пояснювати, як вони дійшли «до жизни таковой». За наполяганням тодішнього працівника відділу О. Дея та письменника В. Беляєва бібліотеку, зібрану М. Возняком, без відповідних документів частинами відправили до Києва. Туди, де збирався працювати О. Дей. Він навіть не приховував перед працівниками відділу, що й собі «призбирав» чимало книг для своєї бібліотеки. А куди поділися книги, відправлені до Києва, важко сказати: каталог був знищений, документів, які б засвідчували, що забрано і куди, не оформлено. Серед книг, відправлених начебто до Києва — книгозбірня літературознавця Івана Брика та бібліотека Михайла Тершаковця, найбільша і найцінніша з усіх книгозбірень, що їх зібрали члени НТШ, а також бібліотека Кирила Студинського, який загинув при «загадкових обставинах» у роки війни.

На багатстві НТШ поживилось чимало інших «спеців», іцо приїжджали до Львова з наміром (чи не єдиним) сформувати власну бібліотеку. Тим, хто відважувався захистити цінності, погрожували: мовляв, ще не до всіх націоналістів добралися.

А О. Дей незабаром покинув Львів і став основним «спеціалістом» не тільки з творчості Івана Франка, а й з усіх західноукраїнських письменників. Жодна книжка не могла вийти без його рецензії або контролю. Присуд Дея був остаточним.

Настав нарешті час для цілковитого знищення цілісності бібліотеки й архіву. Перед тим, як розпочати їх перегляд, «позбулися» каталогу. Головною дійовою особою у цій справі став О. Кущ, один з тих функціонерів, яких послали сюди для посилення ідеологічної роботи. Перед цим він безпосередньо брав участь у репресіях. О. Кущ очолив спецфонд Львівської наукової бібліотеки ім. В. Стефаника АН УРСР і розпоряджався ним до самої смерті. До спецфонду відправили видання міжвоєнного періоду, які складали велику частину колишньої бібліотеки НТШ. Річ ясна, без відповідної документації, яку зробили вже опісля. З видань, які аж ніяк не було чого пхати в спецфонд, О. Кущ видирав твори «неугодних» авторів. Крадіжки О. Куща були настільки очевидними, що навіть у ті часи, коли все минало безкарно, його засудили на десять років в’язниці, де він жодного дня не просидів.

Величезну колекцію стародруків, палеотипів, інкунабул, рукописних євангелій помістили у відділ рідкісної книги. Документацію, звичайно, зробили пізніше. Саме на цей спадок після війни почали претендувати польські дослідники і час від часу через спеціальні постанови радянського уряду скубли їх.

До Києва помандрувала бібліотека Івана Франка, яку він заповів НТШ. Розлетілось 12 колекцій бібліотек, кожна з яких мала каталог. Доля їх невідома. Крім однієї — колекція Франтішека Ржегоржа. У 1967 році відбувся фестиваль радянсько-чехословацької молоді. До Львова виявили бажання приїхати гості, щоб поглянути на колекцію свого земляка, тобто на книгозбірню та архів, передані свого часу НТШ, які, згідно із звітом НТШ за 1939 рік, були нескатало-говані. Представників запевнили: колекція зберігається як святиня, що є яскравим зразком дружби СРСР і Чехосло-ваччини. Колекцію їм неодмінно покажуть.

Звичайно, ніякої колекції не було. Але безвихідних ситуацій не буває. За. наказом зверху зібрали працівників бібліотеки, які мали «організувати» бібліотеку. Знайшли шафу, в якій зберігались книги Ржегоржа, навіть табличку, побиту й понищену. Реставраторам, правда, не вдалось відновити один шматочок її, але й тут можна було викрутитися: бібліотека настільки «трепетно» ставиться до надбань, що навіть збереглася стара табличка, зіпсована часом, нової не виготовляли, мовляв, спеціально. З книжками було складніше. Хтось пригадав, що Ф. Ржегорж мав звичку підписувати свої книги. Переривши фонди, знайшли кілька з його автографами і виставили їх у перший ряд; другий заповнили книгами, які Ржегорж «міг би мати». Чи повірили туристи у цей камуфляж, невідомо, а про інші колекції вони не згадали. Чи дізналась громадськість про них? Нічого подібного. З-за Губернаторського валу не було нічого чути. Кричало тільки радіо з-за кордону. Але все це була, як за певняли ідеологи, брехня. Ідеологам вірили.

Відділ літератури АН УРСР ліквідували. Як непотрібний. Рукопис «Історії української літератури», над яким він працював, помандрував до Києва також. Від працівників було відібрано й заготовці матеріали до монографії. Керував «акцією» тодішній ідеолог республіки Маланчук. Схема була доволі примітивна й неоригінальна: Мирослава Гурладі, нині доктор філологічних наук, тоді — просто співробітник, написала донос, мовляв, у відділі працюють націоналісти і т. ін. Почалися репресії. Виганялися люди, які могли серйозно працювати в науці, або ті, що досягали цього рівня. Залишали посередностей. М. Гурладі отримала титул доктора наук і можливість очолити відділ.

Поповнити втрати пограбованій бібліотеці було вже нічим. Книжка у післявоєнні роки ставала предметом, через який можна було потрапити у сталінські катівні або в Сибір. Люди це прекрасно знали, а тому просто знищували видання. Робили це так, щоб ніхто не бачив. Були знищені повністю бібліотеки «Просвіти», які мало кожне село, церковні та деканатські бібліотеки, тодішні священики свідомо позбувалися метричних книг, шематизмів. Згоріла в огні в селі Миклашів бібліотека та архів українських письменниць Ольги та Михайлини Рошкевич, з виданнями, подарованими І. Франком та М. Павликом. З їх автографами, а також підписані іншими письменниками. Ця бібліотека залишилась в парохіальному будинку, де колись жили Ольга та Михай-лина Рошкевич. У ньому оселився новий священик, якого вивезли в Сибір за те, що сам, особисто, не спалив бібліотеки.

Була пограбована і знищена бібліотека Лонгина Озар-кевича в Городку. Основу її заклав Іван Озаркевич, один з перших просвітянських діячів Галичини. Тут, крім величезної кількості раритетних видань, були автографи учасників «Руської Трійці», а також Миколи Устияновича, Лесі Українки, Олесі Бажанської, Івана Франка, Василя Сте-фаника, Наталії Кобринської, Леся Мартовича. Самого ж Л. Озаркевича, людину у віці, яка вже не могла ходити, вивезли у місця, звідки він уже не повернувся. Словом, підкреслюю, вже на той час поповнити втрати бібліотеки НТШ не було з чого. Аби розвіяти надію наївних читачів, що, мовляв, поповнити книги можна із спецфондів, додам: на Україні таких фондів тільки три. Один у Києві і два — у Львові: бібліотека ім. В. Стефаника та Львівського університету. Стан зберігання книг у них заслуговує на окрему розмову.

Глухим залишився уряд на благання багатьох діячів, які покинули в роки війни Львів і змушені були вмирати на чужині. Попри все, вони вірили, що прийдуть кращі часи, сталінізм мусить закінчитись, а тому заповідали свої архіви Україні. їм відмовили. У 1988 році в Америку з Польщі помандрував архів Богдана Лепкого, відмовлено було в передачі свого архіву Л. Гецу. Нікому непотрібним виявився архів М. Рошкевич у Чехословаччині…

Жодного документу, жодного рукопису не закупив фонд культури на аукціонах… Навіщо?..

У воєнний час під дах Товариства звезли всі папери, а точніше, що залишилось після закриття різних українських установ. Обліку їх ніхто не вів, бо не було ні часу, ні сил. Про обсяг матеріалу можна лише здогадуватися…

Архів спочатку потрапив у Львівський обласний архів, а звідти його відправили для оцінки та перегляду до Києва та Москви. На цей час у Львові чомусь «не виявилось» спеціалістів, які б належно оцінили зібране. Врешті було б більш природно, якби столичних спеціалістів викликали до Львова. Про ту частину, що потрапила до Москви, не відомо нічого. Частина ж архіву, яка опинилася в Києві, спочатку була звезена до Архівного управління МВС УРСР. Там і провели відповідне сортування. Більшість її після сортування опинилася в Інституті літератури АН УРСР — автографи, листування, біографічні матеріали українських письменників та діячів, рукописи багатьох їх творів тощо. Певна частина матеріалів цього ж розподільника потрапила в різні установи міста Києва. Наприклад, фольклорні матеріали, зібрані величезною кількістю дослідників — в Інститут фольклору, АН УРСР. Важко нині стверджувати, що відповідні інституції отримали все, що було власністю НТШ, оскільки описи НТШ були знищені, а в документах передачі відсутній такий показник, як кількість аркушів та назва кожного документу. Замість них — кілограми…

Після київського розподілу (1949 рік) дещо повернули й до Львова. Складається враження, що сюди повернули документи письменників і осіб, які «спецам» нічого не говорили. Та й не дивно. На Радянську Україну легальним шляхом не потрапляв жоден часопис, виданий у Галичині, а оскільки більшість тих письменників, архіви яких повернулись до Львова, друкувалися саме в тих періодичних виданнях, то й збірки їх вважали другорядними. Судячи з довідки, складеної 15 квітня 1988 року, а також з «Книги обліку архівних фондів відділу рукописів» Львівської наукової бібліотеки ім. Василя Стефаника АН УРСР, документи НТШ, повернуті Києвом, склали фонді нараховують 872 одиниці зберігання. Сюди відносяться пам’ятки староруського та українського письменства, фольклорні матеріали, автографи письменників, діячів культури і науки та інші документи з XIV ст. до 1937 року. 167 одиниць зберігання відді-, лу складають статути товариств та організацій, твори та коч респонденції діячів культури і науки, протоколи засідань філологічної та науково-технічної секції Товариства, книги записів грошових надходжень і видатки друкарні НТШ, відомості про зарплату.

Яким чином надходили матеріали до Львова судити важко. Відсутня документація. Формування фонду, як не дивно, триває й досі. У самому ж відділі з надісланого архіву НТШ було сформовано ще й особисті фонди різних діячів. Наприклад, утворено фонд М. Бучинського (ф. 17), В. Гнатюка (ф. 34), М. Дикарєва (ф. 151), І. Глинського (ф. 154), Ом. Партицького (ф. 115), М. Павлика (ф. 160) та інші. Загалом у даному відділі зосереджено сформованими 4671 одиницю зберігання, причому майже 3000 одиниць становить унікальний фонд бібліографа Івана Левицького. В останньому містяться матеріали про всіх письменників, діячів, композиторів, а також довідки про видання — від появи українського друкованого слова аж до 1911 року. 5000 одиниць зберігання складає фонд Заклинських і стільки ж — фонд Барвінських. При формуванні даного фонду у спецвідділ було відправлено 23 справи.

Значна кількість матеріалів з НТШ зберігається також у Центральній науковій бібліотеці АН УРСР, ЦДА МЛМ, ДАЛО, ЛДІМ, Науковій бібліотеці держуніверситету, ІІДІА УРСР у м. Києві. Одні — як окремі фонди, деякі — у складі інших структурних одиниць. На жаль, немає довідкового апарату, чи бодай покажчика у всіх інституціях, де потрапив архів НТШ, що саме з архіву НТШ міститься у даних фондах; відсутній зведений каталог рукописів, документів та друкованих джерел, що зберігаються в бібліотеках, архівах, наукових установах республіки.

Оскільки про долю архіву НТШ, що розійшовся по всій країні, дізнатися неможливо, спробуємо прослідкувати, куди потрапила та його частина, що містилася у ЦДІА УРСР у м. Львові. Згідно з рішенням МВС УРСР, був складений гак званий «отборочный список» на документи, «как не-іімеющие ни исторического, ни практического значення». З цього «списку» випливає, що до Львова мало повернутися 100 одиниць зберігання (звичайно без назв, «на око»), а також 570 кг розсипу, тобто купи паперу. Як потім виявилось, відважена для Львова кількість паперу стосувалась самої діяльності НТШ: діловодство, протоколи засідань, касові книги, списки книг і баланс бібліотеки, звіти про роботу друкарні та редакції, бібліографія творів Т. Шевченка, І. Франка, колекції рукописів, забракованих Інститутом лі-іератури. Причому — без жодної конкретизації. Але згадаємо: до Києва і Москви спадщина НТШ висилалась для наукової оцінки, зокрема, для експертизи матеріалів… Замість того — купа паперів у кілограмах.

Аби заспокоїти Львів, який міг би допоминатись резуль татів експертизи та явної недостачі переважної кількості матеріалів, що стосувались саме діяльності НТШ, було до кладено і список, знищеного. Теж «на око» і в кілограмах У даному випадку з такою «точністю» знищили 119 кг папе ру. Геніальна міра для підрахунку документів історії, запроваджена сталіністами. Отже, у ці кілограми паперу по трапили касові книги Товариства — «Вакаційна оселя» та ставропігійського інституту (які, чого?), касові книги не відомих організацій, ноти богослужебних пісень і книги за писів служб у церкві, поштові марки, чорновики рукописів, уривки статей, гранки книг, репродукцій церковних приладі, (тобто сфотографовані шедеври народного зодчества та на родного мистецтва, оригінали яких — тобто церкви, хрести, дароносиці та інше були також знищені свого часу), ката лоти книг і періодичної літератури НТШ, судові справи класні журнали (яких шкіл, гімназій?), запрошення, жур нали вхідної та вихідної кореспонденції тощо. Хто оціню вав те, що мало знищитись? Вчені, дослідники? Ні—на чальник ЦДІА УРСР капітан 1. Олійник, який, наприклад, був свого часу бійцем загону по боротьбі з бандитиз мом.

Наприкінці 1949 року згадані папери прибули до Льво ва, де з них за так званим «прискореним» методом «зліпи ли» 1777 одиниць зберігання. Згідно з актом від 4 вересня 1952 року, складеним комісією у ЦДІА УРСР у м. Львові вказувалось, що прибулі документи вимагають негайної реставрації, близько 20 % їх уже неможливо врятувати, і вза галі — для того, щоб розібратись з матеріалами потрібна багато років роботи. Нагадую: в НТШ архів був ідеальне» впорядкованим… За актом від 1952 року в архів Львова повернули тонну паперів НТШ. Ще одну тонну одержали в 1951 році. Вона склала опис 2 фонду 309. У серпні 1953 ро ку надійшло ще 500 кілограмів паперів. З цим надходженням у Львові мали можливість ознайомитись з кваліфікацією експертів: було повернуто справи НТШ, (писані не по-ук раїнськи), їх повважали як документи «греко-католицькоп» митрополичого архіву»… Даний матеріал сформовували тіль ки у 1960 році у вигляді 188 справ. Висилали різні папери й інші організації. У 1955 році їх підписало ДАЛО, тобті Львівський обласний архів. Також у відповідному вимірі-«на око» 8 кілограмів.

На 30 січня 1957 року в архіві було опрацьовано і виділено фонд НТШ (ф. 309) — 2862 справи, але одразу я 2542 справи розсекретили. У 1958 році обсяг засекреченого переглянули — у спецфонді залишили тільки 317).

Кожен, хто працював хоча б з дрібкою документів НТШ, які врятував ЦДІА УРСР у м. Львові, не може не відзначити важливості для історії цих документів, як і не може не переконатися за тими залишками, яким могутнім був цей фонд колись, до його розпорошення і знищення. Відчуваючи вагу даних документів, у ЦДІА УРСР у м. Львові вирішили перевести їх на мікроплівку. В основному ця робота закінчилась у лютому 1967 року. 26 лютого 1979 року було переглянуто вміст спецфонду архіву і виявлено, що замість зафіксованих 317 справ у ньому чомусь зберігаються 324. Розгляд цієї незрозумілої справи закінчився у березні, і з спецфонду вилучили 16 справ. Звичайно, без жодних пояснень. Тут діяли свої закони.

1 березня 1979 року формування фонду НТШ було закінчено. Він налічував 2522 справи для загального користування та 76 справ спецфонду. На жаль, і тут не зберегли цілісність добірок документів, які розпорошили поміж іншими фондами. Скажімо, метричні книги різних сіл, церковні книги як пам’ятки староукраїнської мови потрапили у фонд греко-католицької консисторії (201 фонд).

22 квітня 1983 року архів у Львові дочекався 77 кілограмів паперів (тобто спадщини НТШ) від Центральної наукової бібліотеки АН УРСР. Що насправді ця установа дістала від НТШ — невідомо. Як там поставились до справ НТШ — відомо. Надіслали 77 кілограмів, на вагу. Відомо, що в 60-ті роки ця бібліотека горіла. Що згоріло — Невідомо. Причини, покарання, висновки — за сімома замками.

Нині ЦДІА УРСР у м. Львові нараховує 3127 справ. Величезна кількість документів пішла на формування фондів різних політичних та суспільних діячів: Ю. Бачинського, В. Децикевича, В. Левинського, О. Назарука, К. Паньківського, Т. Реваковича, Ю. Романчука, В. Старосольського, І. Боберського, Я. Веселовського, Т. Войнаровського, а також українських письменників М. Федюшки (ф. 745), Г. Хоткевича (ф. 688), А. Крушельницького (ф. 361), В. Лукича (ф. 363), О. Маковея (ф. 383), Я. Окуневського (ф. 383), М. Павлика (ф. 663), П. Франка (ф. 640). Аналогічні фонди є і в інших архівосховищах та установах. Усе розсипано…

З другого боку, чимало документів різних письменників та діячів опинились у фондах К. Студинського (ф. 362), В. Дорошенка, І. Крип’якевича, В. Охримовича (ф. 372), В. Шухевича (ф. 738), М. Мочульського (ф. 379). Немає тільки фонду Івана Яковича Франка… Зате є у Києві, в Інституті літературознавства ім. Т. Шевченка. Автографів — 593 одиниці зберігання. Каталог автографів — 5 скриньок, каталог листування — 7 скриньок, каталог старовинних рукописів до XIX ст. — 1 скринька. Так виконано заповіт Івана Франка… Хто зараз відповість: як, яким чином і хто викрав з архіву Франка його збірку пісень, записаних ще в молоді роки в Дрогобичі? Яким чином вона була продана в бібліотеку ім. Леніна в Москву особою, про яку так нічого й не вдалося дізнатися.

З фондів НТШ Інститут літератури має збірки Л. Українки (89 од. зб.), О. Кобилянської (22 од. зб.), О. Пчілки (9 од. зб.), В. Стефаника (20 од. зб.), Ю. Федьковича (13 од. зб), архів редакції «Літературно-наукового вісника» (13 папок, 10 пакетів, 9 книжок), О. Кониського (25 од. зб.), О. Огоновського (31 од. зб.), рукописів різних авторів — 5, архів «Української видавничої спілки» (33 пакети), І. Белея (5 пакетів), рукописів різних авторів (25 папок і 12 пакетів), І. Воробкевича (39 книжок з текстами опер, оперет, поезіями, нотами, піснями, 1 пакет з партитурами, рукописами), М. Гушалевича, В. Доманицького (52 великі конверти з кореспонденцією, 4 пакети), рукописи А. Кру-шельницького (4 романи), О. Назаріїва (4 од. зб.), рукописи В. Пачовського, В. Лепкого, К. Устияновича, І. Кревецького (всього 18 авторів), архів театру «Руська бесіда», архітектора А. Ріпецького (22 од. зб.), Г. Хоткевича (листування з М. Коцюбинським — 5 од. зб.), І. Левицького (6 од., зб.). Тут же рукописи В. Гнатюка, І. Котляревського, П. Ку-ліша, М. Коцюбинського, С. Руданського — всього 65 авторів. Усе це спадщина НТШ…

Як повелися з цією спадщиною нащадки? Зрозуміло, нищити її прямого розпорядження не було. Воронь боже! Але… Візьмемо хоча б періодику. Газети, часописи вимагали негайної реставрації. Але ні бібліотека ім. В. Стефаника, ні АН УРСР, в підпорядкуванні якої знаходилась бібліотека, ніколи не могли знайти грошей (зрештою, невеличку суму), аби бодай оправити її. Тільки після настирливих домагань з боку читачів деяка частина спадку була приведена в порядок.

Чи варто пояснювати сьогодні, що означало для української культури 1837-го року видання «Русалки Дністрової», від якого починається демократична література в Галичині? Чи розуміли це в бібліотеці ім. В. Стефаника. Можливо. Але чому її знищили? Книжку, яка потрапила у бібліотеку з книгозбірні М. Возняка? Ніхто не розпочав кримінальної справи, навіть не знайшли винуватця.

Як пояснити, що в наших букіністичних магазинах (раніше це спостерігалось тільки в магазинах Москви і Ленінграда) з’явилася маса книжок з печатками НТШ або інших бібліотек, які мали бути у складі бібліотеки ім. Стефаника? Звідки вони? Звідки з’явились на ринках після реабілітації М. Грушевського його листи, книжки, щоденники, записні книжки? Звідки з’явились автографи Василя Стефаника? Звідки, цікаво?

Сьогодні, як ніколи гостро постало питання кадрової політики бібліотечних закладів. Адже не секрет, що більшість з них стала пристанищем для колишніх партійних функціонерів, а то й жінок високопоставлених чиновників. Посада директора повинна бути виборною в системі Академії наук і підтримана громадськістю. У відділах мають працювати люди, яким громадськість виявила довір’я. Будь-яке знищення, пошкодження книг, рукописів повинно каратись законом не на папері, а через суд. Громадськість повинна бути детально поінформована про стан збереження книг і рукописів, для чого вкрай необхідно створити відповідні комісії. Наукова бібліотека не може трактуватись на рівні овочевої бази, де за бажанням керівників відділу списуються гнилі овочі. Нарешті, найголовніше: бібліотека повинна бути для читачів, а не читачі повинні збільшувати кількість тих, хто читає, за наперед визначеними цифрами.

Нині ми всі розуміємо: все, що було забрано зі Львова, весь спадок НТШ необхідно повернути. Все, до останнього папірця, який ще не знищений. Це страшенно важка і велика робота, але її не можна відкладати. З кожної організації, установи, бібліотеки книжки НТШ мають бїути повернуті під дах, що стояв за Губернаторськими валами. Важко? Неможливо? Можливо! Не зважаючи на усі намагання О. Куща знищити повністю каталоги, без чого судити про належність книг до НТШ справді неможливо, вдалось врятувати ті реєстраційні книги, на основі яких все-таки можна скласти бібліотеку. Кущі та йому подібні були погано обізнані з бібліотечною справою…

Надто довго розсекречувалися спецфонди у Львівській науковій бібліотеці ім. В. Стефаника. У тій же бібліотеці про створення, тобто відновлення, фонду НТШ не хочуть навіть чути. Натомість намагаються переконати громадськість, що фонду НТШ тут не було, а розсекречені книжки мають намір роздати у різні підрозділи.

Не з нашої преси, і не від наших діячів громадськість дізналась, наприклад, що гори книжок нищаться в костьолі єзуїтів, — а з польської преси, яка краще поінформована про стан збереження книжок у Львові, аніж ми.

Нещодавно Інститут суспільних наук, який успадкував приміщення НТШ і де зараз є залишки його розтрощеної бібліотеки, звернувся до дирекції бібліотеки ім. В. Стефа-ника з проханням повернути усі «реабілітовані» книги із збірки НТШ в Інститут, де з цією метою виділяються додатково дві великі кімнати. Крім того, сюди належить повернути матеріали з Києва, Москви та інших міст, куди сталійісти повивозили спадщину наших предків. Усі, хто винен у пограбуванні, знищенні, розпорошенні фондів НТШ, повинні бути покарані.

Слід відновити і приміщення НТШ, придбане нашими предками за громадські гроші. Воно і надалі має служити народові.. Будинок № 26, де, власне, і знаходилось саме Товариство, перетворено в типовий запущений будинок з жилими кімнатами. Тільки невелика площа його віддана Інституту ботаніки АН УРСР. Там, де колись була редакція, де більшу частину свого життя у Львові провів Іван Франко, зараз перебудовано.

У занедбаному стані перебуває і приміщення бібліотеки НТШ, що належить Інститутові суспільних наук АН УРСР.

Нинішнє і майбутні покоління повинні знати, що НТШ завжди було символом живучості українського народу, його здатності до відродження, вміння відстояти себе навіть в умовах найжорстокіших репресій, коли нищилось, плюндрувалось, заборонялось усе українське. Знати це потрібно й для того, щоб таке більше ніколи не повторилося.

Нехай над фронтоном оновленого будинку знову засіяє золотом текст «Наукове Товариство імені Шевченка». Саме в цьому і буде торжество історичної справедливості.

СТЕПАН КУРПІЛЬ

Гавареччина-чорноглеччина…

«Хай горить вогонь у печах гончарів і в їх серцях, хай зогрівають вони нас своїм мистецтвом, роблять нас кращими, чистішими і чеснішими», — читаю у книзі відгуків про виставку гаварецької кераміки, що експонувалась у Львівському музеї етнографії і художнього промислу АН УРСР.

Ця виставка стала справжнім відкриттям для львів’ян, яких важко чимось здивувати. Вона пройняла, мабуть, кожного відвідувача не тільки довершеною красою експонатів, а й болем за те, що сьогодні на Україні залишилось три-чоти-ри осередки чорної кераміки, і серед них — Гавареччина, що в Золочівському районі. Ще в першій половині нашого століття їх було близько тридцяти. Ніколи до того так гостро не поставало питання: Гавареччину треба рятувати, бо то не просто село занепадає, то сохнуть коріння дивовижного мистецтва, які сягають вражаючої глибини — другого тисячоліття до нашої ери, то тьмяніє неповторна сторінка історії нашого краю.

Про Гавареччину у давнину знали за тридев’ять земель, стверджують вчителі Щирецької середньої школи, краєзнавці Наталія та Ігор Деревацькі. Вони записали цікаву легенду про мистецтво гаварецьких гончарів.

Одному з візантійських імператорів принесли глечик, що якось незвично вилискував сріблом. Взяв володар цей глечик у руки і здивувався, що він дуже легенький.

— Хіба є таке легеньке срібло? — запитав він.

— Ні, це не срібло, — відповіли ті, хто приніс цей витвір. — Це глина.

Не повірив імператор і звелів розбити посуд. Опустили його на кам’яну підлогу, але глечик уцілів — добра була робота. Тиран зрадів, а тоді сам жбурнув глеком до стіни, і в ньому з’явились тріщини. Переконавшись, що це справді глина, він наказав своїм воїнам стерти з лиця землі поселення гончарів, котрі володіють таким чудовим ремеслом. Бо не може бути таких майстрів і такого народу, аби творив краще від народу румейського. Нерівною була боротьба жменьки гончарів з добре озброєними воїнами. Мало хто з майстрів уцілів. Але село не загинуло, постало з руїн, відродилось, і знову у ньому закрутились гончарні круги на подвір’ях майстрів, знову запалахкотів у горні вогонь.

Так було, чи ні, але достеменно відомо, що у XIV–XVI століттях на Львівщині бурхливо розвивались промисли чорг ної кераміки — у Сокалі і Миколаєві, Городку і Яворові, Потелич’ах і Білому Камені… Занепадати вони почали наприкінці XIX століття — задимлений посуд поступово витіснявся полив’яним.

Годі знайти нам

гіркішого диму,

Годі шукати

ріднішого дому!

Холод бере від правдивого

слова —

Ще десять літ

і по всьому?

Мабуть, треба побувати в Гавареччині, щоб відчути трепетну тривогу і щирість слів молодої львівської поетеси Вікторії Завгородньої.

Гавареччина — чорноглеччина…

Тільки не забудьте взяти з собою гумові чоботи, попередили мене бувальці з Товариства Лева, без них у Гавареч-чину «по землі» не доберешся. І в цій слушній практичній пораді неважко було зловити гумор, мовляв, а інакше, як «по землі», не потрапиш. Еге ж, якби то земля, а не суцільне місиво… Справді, нелегко дістатися до села, що ніби загубилося серед лісів, хоч неподалік, за якихось кілька кілометрів — Одесько з величним замком, оспіваним Романом Івани-чуком у «Черленому вині», Білий Камінь з сучасним соціально-культурним комплексом, збудованим на кошти багатого місцевого колгоспу «Серп і Молот», Підлисся з криницею Шашкевича, з якої п’ють воду могутні Маркіянові дуби, до якої приходять люди, котрим дороге ім’я зачинателя нової літератури на західноукраїнських землях… Чому ж загубилась Гавареччина, чим завинила, що нині ніби знову її відкриваємо?

Гавареччина-чорноглеччина…

Хто став для неї і для нас Колумбом? Можливо, скульптор Ярослав Мотика, який провів тут не одну відпустку, виліпив скульптурні портрети майстрів гончарної справи, які, було, вже занедбали своє ремесло, а він переконав їх, що це не просто ремесло, а й високе мистецтво. Тому не мають права занехаяти, забути його — воно потрібне людям. А може, мистецтвознавець Борис Возницький, що підняв з руїн Одеський замок і сходив довколишню територію вздовж і впоперек. Ще на початку вісімдесятих років він намагався привернути увагу громадськості і місцевих властей до цього унікального явища в народній творчості, що зникало у всіх на очах, а помічали це лише окремі небайдужі люди — ті, котрі скликали в Одеському замку злободенну наукову конференцію, присвячену задимленій кераміці, відвели тут окрему кімнату для експозиції витворів гаварецьких майстрів. А може, Роман Іваничук, котрий шукав тут натхнення, а може, «прораби духа» з Товариства Лева, що порушили ряд проблем Гавареччини: ремонт, а по суті прокладення нової дороги, створення школи-студії чорної, або задимленої, кераміки, заснування фонду Гавареччини, у який вже зібрано тисячі карбованців, та ряд інших.

Очевидно, річ не в тім, хто першовідкривач, бо не марнославство, не честолюбство і не показуха спонукають до добрих вчинків цих людей — їм не менш дорогий надтріснутий чорний горщик, ніж ковток чистої води з Маркіянової криниці, ніж картина невідомого художника на мурі Одеського замку… Не в лаврах річ, ой, ні! Не сняться вони і га-варецьким гончарам, останнім з могікан. Головне, що нарешті прийшов час дій, щоб не кануло в Лету древнє незвичайне мистецтво, яким захоплюються не лише у нас. Тільки один приклад: у 1984 році на Міжнародній виставці кераміки в італійському місті Фаенца глиняні витвори гаварець-кого майстра Д. Веслинського відзначені золотою медаллю. І тепер ми можемо на виставках, організованих Товариством Лева, не лише милуватись, а й придбати чорні, із срібним відтінком макітри, глечики, амфори, дзбани, свічники, дзвіночки, мисочки, горнятка та інші рукотворні вироби гончарів із Гавареччини. Чим вони так притягують і зваблюють нас?

Як зміст тобі форму торує,

Так повниться форма змістом:

Двійчатка — сипучою сіллю,

Макітра — кутею.

Горнятка — узваром.

Так повняться глуздом

наші стосунки.

Подобизну їх,

святкову й буденну,

Засвоюють речі вжиткові.

…З-поміж дерев з’явилися хати. Навколо тихо. Безлюдно. Ага, неподалік, на клаптику поля, пораються біля соломи дід з бабою — древні, як чорна кераміка. Уже перед самим селом болото, здається, непрохідне — напередодні лило як із відра. На щастя, нам трапилась молода симпатична жінка, як з’ясувалось потім, фельдшер місцевого медпункту, і сама з охотою погодилась бути провідником. Від неї ми дізнались, що у селі майже немає молоді, жодної молодої сім’ї, кілька дітей ходить (можна їм поспівчувати) до школи у Білий Камінь, та й старих залишилось не так багато.

Вісімнадцять хат стоять пусткою. Вісім самотніх стариків залишились на схилі життя без копійки пенсії—до колгоспу їх ніколи не запрошували, а поки могли, жили з гончарства; лише недавно п’ятьом із них призначили кілька карбованців— добились народні депутати, а троє інших теж ніколи не крали, жили чесно, з праці, і зараз тримають корівчинку, то якось перебиваються з молока на воду. Може, й вони дочекаються пенсії, коли вже зовсім стануть немічними…

Село вважалось неперспективним, от і результат. Та й зараз бажаючих залишитись у забутому богом і людьми селі негусто. А ви хотіли б тут жити, якщо чи не у половини мешканців перегоріли телевізори і холодильники, а книги вечором не почитаєш — напруга стрибає, кажуть; і якщо дріт єдиного на селі телефону обірвався і нікому до цього діла немає бозна-скільки часу; якщо навіть хліб завозять один-два рази на тиждень; якщо?.. Тих бід і незручностей вистачає. І що цікаво, люди тут не обізлені, а дуже добрі і щирі, здається неба прихилили б кожному, хто завітав сюди. Це відчуття не покидало нас ні на крок.

— Справді, радіємо, — посміхається Надя Вишневська, завідуюча бібліотекою. — Увага, що приділяється тепер Га-вареччині, зокрема Товариством Лева, дуже благородна. Село мусить прокинутись, ніби від сну. Знаєте, іноді сидиш у бібліотеці, і хоч би хтось постукав у двері. Тоді беру у торбу книги і сама розношу їх по хатах, може, хтось щось прочитає. Воно й не дивно, що нікому не хочеться завітати в мою «хату-читальню» — вона розвалюється. Скільки просила голову сільради, щоб допоміг якось хоча б підремонтувати бібліотеку — не чув, ніби глиною вуха заліплені. А ввечері куди подітися? Клуб — теж на ладан дихає, на вулицю не вийдеш, бо можна зав’язнути в болоті. Звичайно, дуже відрадно, що Львівський облвиконком кілька разів розглядав питання про відродження гаварецької кераміки і села Гава-реччини, намітивши ряд заходів. Але ж хороші рішення треба виконувати, втілювати в життя…

Зокрема, облавтодору було доручено у 1988–1989 роках збудувати 5 кілометрів шляху з твердим покриттям — від Білого Каменя до Гавареччини. Передбачалось також капітально відремонтувати приміщення колишньої школи. А для цього — відселити звідси фельдшерсько-акушерський пункт, бібліотеку, багатодітну сім’ю гончара Мар’яна Баку-севича, що тулилась в одній кімнатці. Тут має відкритись студія для підготовки молодих спеціалістів народного гончарного промислу. А облспоживспілці запропоновано збудувати у Гавареччині магазин-павільйон споживчої кооперації для реалізації виробів з глини…

Усі роботи планувалося закінчити у третьому кварталі 1989-го. І що ж? Минуло близько року з часу мого першого знайомства із Гавареччиною. Що змінилось відтоді? У «гончарському» селі часто буває тепер уже колишній голова Товариства Лева, а нині співробітник Львівського відділення Українського фонду культури Орест Шейка. Тому прошу саме його прокоментувати це запитання.

— Зміни, звичайно, є,— говорить він. — Збудовано непогану дорогу, що веде до села (правда, при цьому вирубали багато дерев, і тепер обабіч неї стирчать пеньки), сім’я Мар’яна Бакусевича отримала новий будинок, відремонтовано приміщення колишньої школи, але й тут не обійшлося без халатності. Ремонтники не дотримались проекту, а проектувальники не проконтролювали їх. В результаті стіни ви фарбували у невластиві для сільської хати кольори (а передбачалось відтворити саме інтер’єр такої хати), встановили двері, які й для нової стайні не годяться, ринва обірвана… Та найбільша біда в тому, що настелену підлогу тут же почав «їсти» грибок. Ось так — не встигли завершити ремонт, як треба знову його відновлювати. Одне слово, байдужі, черстві, просто безсовісні люди тим займалися. Адже йдеться про приміщення, де мають працювати майбутні гончарі-художники, а не заробітчани-ремісники. І вже сама атмосфера їхньої робітні повинна надихати до творчості. А тут…

— До речі, коли вже у школі нарешті з’являться перші' учні-гончарі? /

— Складне питання, бо ще остаточно не вирішено, яка має бути ця школа. Думки з цього приводу, є різні. Наприклад, в обласному управлінні народної освіти схильні створити щось на зразок училища. Як на мене, це, принаймні на перших порах, недоцільно і навіть недопустимо, бо в такому випадку готуватимемо просто ремісників-пете-ушників, далеких від гаварецького мистецтва, які до того ж не матимуть роботи. На мою думку, спочатку краще створити школу-студію під егідою Фонду культури, де кожен майстер мав би по три-чотири учні будь-якого віку, які б учились у нього, скажімо, як у середньовічному професійному цеху. Отоді вдасться зберегти і особливості гаварецької кераміки, і застрахувати її від виродження на «масове мистецтво», і майстрів нових підготувати. Адже їх поки що не додалось.

— Оресте, гаварецький посуд споконвіків мав ужиткове призначення. Тепер же його багато хто сприймає як прикрасу в домашньому інтер’єрі. Усі давно звикли користуватись сучасним посудом. Які ж перспективи, на твою думку, в гаварецької кераміки?

— Мені здається, що їй можна і треба повернути справжні функції. У глиняного посуду багато переваг. Страви, приготовлені в ньому, смачніші, ніж у будь-якому іншому. Зробіть простий експеримент: налийте звичайної води у глиняний глек і в скляний дзбан — переконаєтесь, що у глиняному вона буде смачною і через день, і через два, а із скляного через такий час краще не пити. Можливо, не випадково стверджують, що глиняний посуд має ще й антисептичні властивості. Як кажуть старші люди, такий посуд «здоровілий». Але, щоб він знову став масово ужитковим, потрібно дуже багато майстрів гончарної справи, і не тільки у Гава-реччині. А це вже питання наступних десятиліть. Відрадно, що й у Білому Камені на колгоспні кошти створено дитячу художню студію. Вивчають тут, зокрема, і основи гончарства. Правда, поки що тільки теоретично, бо для практичних занять немає умов, та й нікому їх вести. Де взяти майстра? Що ж, можливо, звідси у майбутньому і вийдуть майстри-гончарі. Будемо сподіватись…

…Надія Вишневська на роботу ходить пішки з Білого Каменя, хоч народилась і виросла в Гавареччині. Вийшла заміж за білокамінського хлопця, і живуть у його селі; а в рідному — хата порожня. Можна б і в Білому Камені непогано влаштуватись на роботу, щоб не місити болото кожного дня, але якась сила притягує її до отчого порога. А може, все ще зміниться? Яка чорна несправедливість: у Білому Камені — і Палац культури з мармуровими плитами та імпортними світильниками, і школа з басейном, і виставочний зал Львівської картинної галереї, і дороги заасфальтовані, і високі заробітки в колгоспі, і хліб свіжий щодня../ Одне слово, село з майбутнього. А тут… Чому доля така щедра до одного села, і така байдужа до іншого?

Білий Камінь відзначено навіть республіканським дипломом за кращий благоустрій. Невже задля показухи для високих гостей? Дивіться, мовляв, як квітнуть у нас села. Хто ж поїде через болото дивитись у Гавареччину… Звідки це йде? Може, від недооцінки духовної сфери в житті людей, культурної спадщини? Але ж споруджено виставочний зал з ініціативи голови колгоспу «Серп і Молот», Героя Соціалістичної Праці Зінаїди Яківни Ложовської. Виходить, добре розуміла вона, що не хлібом єдиним. Зрештою, описуючи біди Гавареччини, аж ніяк не можна ставити під сумнів ефективне вирішення соціально-культурних питань у Білому Камені — те, що зробила 3. Я. Ложовська для рідного села, заслуговує тільки доброго слова. Ну, а Гавареччина формально не належить до колгоспу. Кому ж тут дорікати? Отак собі село само собою, покинуте, приречене… Хоча згадували й про нього раз на кілька років, коли розгорталасі} чергова «галочна» передвиборча кампанія, щоб відзвітувати по інстанціях, що участь у виборах взяло 99,9 процента…

Чому ж ніхто з народних депутатів, представників місцевої влади не зрозумів унікальності гаварецької кераміки, не розгледів її зблизька? Знали ж про великий успіх витворів майстрів-земляків на далеких міжнародних виставках не могли не знати. У чому ж причина?

— Мені здається, — мовить з гіркотою Орест Шейка, — що Гавареччина — своєрідна пам’ятка часів застою. Не секрет, що займатись у ті роки відродженням національної культури було не тільки клопітно і майже безнадійно, а й навіть небезпечно. Ярлик з відомим «ізмом» так і підстерігав «нерозумних» сміливців. Тому й не дивно, що навіть хороші господарники, досить активні, як на ті часи, народні депутати не змогли нічого вдіяти або й не намагались, знаючи наперед про кінцевий результат. Далеко не в усіх вистачало мужності, щоб не боятися ярлика.

…Надя збирає різні старовинні побутові речі, стару гава рецьку кераміку, можливо, пригодитеся для майбутнього музею. Вона показала нам велику макітру, якій років з двадцять. Як на мене, звичайнісінька собі макітра, яку може зробити кожен гончар. Скільки їх було колись у Га-вареччині — у кожному дворі по троє. А тепер на все село — троє. Один із них — Мар’ян Мар’янович Бакусевич^. Він взяв до рук цю макітру і тихо, але впевнено промовив: «Веслин-ського робота». І тут я зрозумів, що помиляюсь — ім’я справжнього майстра не може загубитись серед інших. Не загубиться і Мар’янове, хоча у нього навіть паспорта немає. Це з’ясувалось тоді, коли його запросили на виставку гончарства в Опішню Полтавської області. Не поїхав…

…Тісна підсліпувата кімнатка з одним маленьким віконцем. Чи не третину її займає здоровенна піч, у якій колись випікали хліб і спали на ній, а тепер хіба місце забирає. На земляній долівці складені на купки ще сирі вироби, то тільки на перший погляд здаються вони порозкидуваними, а насправді у цьому хаосі свій порядок, свій секрет, відомий тільки майстрам, — створюється своєрідний мікроклімат для підсихання глини. На стіні висить чи то картина, чи то старий образ — так почорніло полотно у рамці, що й не розбереш. Груда глини на стільчику, замішана дбайливо, ніби на хліб. І ніяких вишиваних рушників. Ото й уся майстерня гон-чара, зовсім не така приваблива, як на виставці у Львові. Та крутиться гончарний круг. Бакусевич бере грудку глини, іде раз розминає її і кладе на нього. Змочує руки водою, і вони обережно торкаються пальцями грудки. Вона росте, ви-тягуеться, розширюється, а натомість всередині з’являється порожнеча. У майстра висихають руки, ніби усе тепло від них забирає глина, і він знову опускає їх у воду, а за мить вони знову сухі, наче аж гарячі. Прицмокує майстер, чаклують пальці над глиною і поступово вона перетворюється у горщик.

У напівтемну робітню пробивається сонце — обличчя майстра світиться щасливо.

Привід ремінний бринить,

Крутиться коло.

Цвіркає глина.

Як чорно працюють майстрове

у сутінках стерплих!

Подзвін макітрових дзвонів…

У Мар’яна Мар’яновича три сини і дочка. Але гончарством зацікавився лише наймолодший — Богдан, який зараз ходить до сьомого класу.

— Ось дивіться, то робота мого малого, — показує він вазочки, що сохнуть у кутку,’ і стільки радості, а може, й гордості в його очах. — Для початку непогано. Коби не перехотілося…

Майстра турбує, навіть гризе думка, а кому ж передати своє мистецтво — не такий молодий уже: майже шістдесят за плечима. Добре, що наймолодший тягнеться до круга, а якщо це лише тимчасова дитяча забаганка. Он два старші ще й тепер собі думають, що ліпити горщики — то брудна робота. А як на його думку, то чистішої і кращої немає. Коли на подвір’ї Бакусевичів з’явився художник зі Львова Сергій Моравський і сказав, що хоче навчитись гончарного ремесла, господар зрадів йому, як рідному синові.

Сергія ми якраз застали біля печі, у якій випалювались гончарні вироби. Він підкладав у горно поліно. Одне поліно— один вогонь. Ці премудрості народної гончарської термінології, у якій зібрано багатолітній досвід, він вивчив за кілька днів. А от майстерності треба вчитись все життя.

Сергій спочатку зробив собі круг. А потім взяв у Мар’яна Мар’яновича коня і поїхав у ліс за полінами, а згодом — за глиною. її потрібно двох сортів — масну і пісну (мул), щоб перед роботою замісити, як тісто. Гаварецький старожил показав йому таке хороше місце, про яке й Бакусевич не знав.

— Далі почав будувати свою піч, — згадує Сергій. — Довго шукав цеглу по селу, аж поки не натрапив на якусь розвалюху, потім шукав від хати до хати биті черепки, необхідні для склепіння горна. У Бакусевича їх не виявилось.

Він невинно усміхався і приповідав: «У доброго майстра браку нема». Допомагали майстри — хто порадою, хто лопатою чи кельмою. В жодній книжці не почерпнеш тих знань, тих деталей, які потрібні, щоб скласти піч. Тому ловив кожне слово гончарів. Мар’ян Мар’янович аж наче образився, іцо випитую не тільки у нього, айв інших, але потім таки наважився і свої вироби випалювати у цій невеликій печі. Перший випал був напрочуд вдалий. А от другий… Усе «пара побила», зокрема й п’ятнадцять великих амфор мого вчителя, і це було найбільш прикро. А він лишень мовив: «Треба піймати гончарський дух. А ти як гадав?»

З чого живе чоловік,

Знає глек крутобокий,

пражене молоко тримаючи обережно,

щоб не вигілюхнути —

так швидко планета

обертається!

А пішки по глину —

довго.

Криває коник поруч.

Кінчається днина.

Смерк,

що таїться у глині,

Знає, з чого живе

людина.

Сергій довго докопувався до причин невдачі і таки виявив їх. Третій випал був уже знову вдалий.

На сусідньому подвір’ї — хата Володимира Петровича Бакусевича, а трохи вище — Степана Романовича Гарбузин-ського, який після майже двадцятирічної перерви знову сів за гончарний круг.

Бакусевич-старший сидів на лаві і місив глину. Крутий заміс. Спостерігаючи за міцними, вправними руками, не скажеш, що йому за сімдесят.

— Праця наша нелегка, — говорить він. — Може б, і більше було гончарів, якби колись не відбили у них охоту займатись цим ремеслом. Здається, за Хрущова усе обклали податками, як глиною, — і за горн, і за круг, і за коня… Глину доводилось на плечах трагати, багато не наносиш. А тепер попробуй відродити у когось бажання, якщо воно мертве.

— А Гарбузинський?

— І все. Онук у нього в Тернополі вчиться в художньому училищі, приїжджав сюди, працював за кругом. То, може, й він продовжить…

Майстер збив глину у велику груду — «пеньок», взяв тонкого дротика і став ніби різати її. Дротик витягував маленькі корінці і тверді камінчики — глина мусить бути чистою.

У Львові я від когось чув, що гаварецькі майстри ліплять з чорної глини. Насправді ж чорноти виробам надає технологія випалювання, а срібного відтінку — окис заліза, що міститься в масній глині. А випалюють у Гавареччині в закритих печах, без доступу повіря. Чим сильніша і триваліша герметизація — тим густіша чорнота глиняних речей. Після випалу вони зовсім не бояться води, міцні і надійні. Щоб нанести на вирібх якийсь візерунок, треба терти його ще сируваті боки камінчиком. А це довше і важче, ніж ліпити.

Володимир Бакусевич взяв у руки камінчик.

— Ось так робиться, — і глина заскрипіла.

Що вік перейняв

у нього?

і він перейняв у віку,

від батька,

від дядька,

від дідька?

А що уже перем’яв,

а що уже намісив…

Хіба бо святий

того горщика випалить?

День повернув на вечір. Гарбузинський погнав ще корову попасти, Бакусевич Володимир курив і м’яв глину. Бакусевич Мар*ян крутив гончарний круг, а Бакусевич Богдан ще не прийшов зі школи… Біля горна сидів Сергій Моравський з дочкою і підкладав у піч поліна. Десь я вичитав, що гончар — означає зачарований в горн, і згадав цю етимологію, коли відблиски вогню впали на обличчя художника.

В УРЕ не шукайте,

Наче й немає!

Чи то фарби забракло,

паперу чи пам’яті.

А мовчання стає брехнею —

Знає чорно-матовий кухоль.

Знає,

бо достеменно ж знає,

Що порожнє наповнюють хутко,

Інша розмова — чим.

У скромних робітних трьох гаварецьких майстрів кру-титься-обертається гончарний круг. І так важливо для нашої культури, щоб не зупинився він ніколи, щоб не погас вогонь у горні, де випалюється рідкісна чорна кераміка. Для цього зроблено лише перші кроки. Не залишитися б на початку шляху…

РОМАН ІВАНИЧУК

Відверто про наболіле

Львів, у якому мені пощастило жити й працювати все своє творче життя, французи називають маленьким Парижем, деякі шовіністично настроєні поляки — mjastem polskiem[10], чехи — братом Праги, маючи на увазі архітектурну схожість двох міст; сумнопам’ятний ідеолог Суслов назвав його колись «містом особливим» й застосував до нього відповідні санкції, які частково функціонують і донині; гостей-друзів зворушує виразно національне обличчя міста, а недругів це дратує; Львів є відвічною столицею західноукраїнського краю і водночас, якщо мати на увазі духовний статус, — другою столицею України подібно Ленінграду в Росії, Каунасу в Литві, Гянджі в Азербайджані.

Тож коли мені, уродженцеві Галичини, доводиться говорити про духовні, політичні, економічні чи історичні проблеми мого краю, Львів неодмінно займає в такій розмові центральне місце, бо в ньому, мов у фокус(і, зібралося все нами пережите, переболіле, перевтішене і переплакане.

Нелегка й складна історія Львова і всієї Західної України широко висвітлена й досліджена — хоч і не завжди об’єктивно — в історіографії, публіцистиці й художній літературі, тому немає, мабуть, потреби зупинятися на особливостях процесу формування галичан як частки української нації — із своїми регіональними особливостями, психологією, темпераментом, — до того, коли стали єдиним державним цілим з усією Україною в 1939 році.

Хіба що докладніше зупинюся на моменті перелому XIX–XX століть, коли галицький український люд, розбуджений із мертвої національної сплячки просвітителем й будителем Маркіяном Шашкевичем і навчений великим учителем Іваном Франком, виходив із австро-угорської неволі й виру першої світової війни поруч з іншими народами імперії на битву за свободу.

До нинішнього дня боротьба галичан проти відвічних шляхетсько-польських поневолювачів у однорічній українсько-польській війні 1918–1919 років висвітлювалась викривлено й фальсифіковано; нащадкам героїчних борців за волю, які на руїнах Австро-Угорської імперії проголосили Західноукраїнську Народну Республіку, донедавна втовкмачували, що ті борці були начебто ворогами українського народу і радянської влади, якої, до речі, на Україні в той час ще не існувало, вона тільки-но народжувалася, що легіон Українських Січових Стрільців був мало що не бандою, а місця захоронення полеглих стрільців по-варвар-ськи було зрито бульдозерами в п’ятдесятих роках по всій Галичині.

Відомо, що січові стрільці у складі Української Галицької Армії воювали під жовто-блакитними прапорами, інших прапорів тоді ще не було, тому про українську національну символіку слід говорити окремо. Одне слово, галицький народ, за словами Т. Шевченка, окрадений і у вогні розбуджений, програв битву з польськими окупантами, УГА відступила за Збруч, де розпочалася друга сторінка боротьби, яка чекає свого літописця: частина стрільців перейшла на бік Червоної Армії, частина — до Петлюри.

Сьогодні про польсько-українську війну 1918–1919 років уже почали писати правду — без ідеалізації, але й без фальсифікації; я, до речі, недавно закінчив історичний роман про ці події — він публікувався в 1989 році в журналі «Жовтень».

Після програної битви пролягла у Галичині двадцятилітня смуга польсько-шляхетської окупації. Я добре пам’ятаю ті часи, чимало й написав про боротьбу розбудженого визвольною війною народу Західної України, яка велася просвітницьким та підпільним (комуністичним і націоналістичним) шляхами.

Двадцять років ішли ми, не скорюючись окупантові, до дня возз’єднання з Радянською Україною у вересні 1939 року.

Ніхто з нас сьогодні не має найменшого сумніву в доцільності історичного акту возз’єднання: вперше за всю історію наш народ зібрався в одну сім’ю — сповнилась мрія Івана Франка: «Щезнуть межі, що помежували чужі між собою», незмірно зріс український національний потенціал, стерлися політичні протиріччя (психологічні та звичаєві існують донині і будуть, мабуть, існувати завжди) між двома вітками великого народу.

Проте сьогодні, в пору гласності, я хочу здерти флер брехливого сталінсько-брежнєвського трактування цієї історичної події.

Моє покоління добре пам’ятає день 17 вересня 1939 року. Розкований народ зустрічав — без жодної на те спонуки — Червону Армію квітами й тріумфальними арками, багатолюдними мітингами на майданах біля нашвидкуруч збудованих трибун, піснями й жаданням працювати.

Але ж не зник із нашої пам’яті і той судомний страх, яким повіяло на західні землі України із чорних надр 1937-го. Першими постраждали комуністи — члени КПЗУ, і це було для нас найстрашніше і зовсім незрозуміле: чому?! Звичайно, поарештовували тих, хто був зв’язаний з підпіллям ОУН. А далі почали пропадати зовсім невинні люди — із шкіл, вищих навчальних закладів, установ. їх, розстріляних у тюрмах беріївськими катами, побачили у Львові й інших містах Галичини після відступу Червоної Армії на початку війни. Важко про це нині писати, як, зрештою, важко згадувати Куропати й Биківню, однак говорити треба. Ми багато чого не знаємо й донині: скільки загинуло комуністів, скільки населення депортовано із Західної України в Сибір, де поділися видатні люди Львова — академік Кирило Студинський і депутат Верховної Ради УРСР письменник Петро Франко, яких було евакуйовано зі Львова у перший день війни.

Восени 1939 року почалося в Галичині т. зв. «очищення міст і сіл від ворожих елементів». Робилося це, звичайно, беріївськими методами — без розгляду дій кожної окремої людини. Каральні заходи розповсюджувалися на всі категорії підозрілої верстви населення, включаючи членів сімей, родичів, знайомих — без юридичних на це підстав. Депортація проводилася з нечуваною досі жорстокістю. На збирання відводилося не більше двох годин. Людей заштовхували в товарні вагони, і лютої зими 1940 року (пам’ятаю тодішні 33-градусні морози, коли сонце при сході двоїлося) неопа-лені запломбовані поїзди тижнями тяглися в Сибір.

За неточними підрахунками із Західної України було депортовано 10 % населення всіх національностей і арештовано 35 тисяч чоловік, у тому числі 5 тисяч у Львові.

Тож коли дослідники почнуть колись писати всю правду, не минаючи ні титли, ані коми, про післявоєнну націоналістичну УПА, хай не скидають з політичного рахунку вчинених на Західній Україні сталінських злочинів супроти людяності в 1939–1941 роках.

Репресії не припинялися й після війни. Не беру до уваги репресованих т. зв. «посібників бандерівців», хоч серед них виявилась більшість невинних; після злочинного вбивства Ярослава Галана почалася не менш злочинна чистка серед студентів — їх сотнями арештовували й виключали з вузів; серед виключених опинився і я, ні в чому не повинний.

А тепер переступимо через два десятиліття після смерті Сталіна. Короткочасна хрущовська відлига закінчилась — над Львовом почали згущатися нові репресивні хмари. З волі Суслова і його сатрапа, секретаря ЦК КПУ Маланчука, Львів оголошується «особливим містом», внаслідок чого протягом багатьох років мешканцям західного регіону України довелося повсякчас відчувати на собі весь тягар цього «стресу».

Був час, коли нам, працівникам журналу «Жовтень», заборонялося буквально все: слово «нація» цензор виправляв на «народ», назву «Україна» — на «батьківщину»; за вжиті в тексті діалектизми викликали «на килимок»; цензура знімала з верстки твори, в яких прозвучала хоча б мізерна критика на колгосп, школу, чи то якусь державну установу, — критикувати дозволялося хіба що анонімну само-гонщицю; партійні догани ми отримували ротаційно: не встигали зняти одну, як уже записували іншу…

Якось зі мною трапився унікальний у своїй нелогічності випадок. Після того, як мій роман «Мальви» було розкритиковано, а мені заборонено друкуватися, я — майже підпільно — помістив у «Жовтні» маленьку рецензію. Та ба, цензура її «засікла», і головному редакторові наказали її зняти. Цілий тиждень працювала вся редакція, вирізаючи мою рецензію з п’ятнадцятитисячного тиражу і вклеюючи інший матеріал. Та коли захід пильності був виконаний і журнал нарешті вийшов у світ, — вибухла бомба: на останній сторінці журналу в списку членів редколегії залишилось моє прізвище, про нього забули. Парадоксальність цього випадку полягала ще й у тому, що я не переставав працювати в редакції і, як її працівник, мусив брати участь у суботнику, коли вирізувалась із тиражу моя рецензія.

Тоді ж заборонялися Шевченкові свята, а коли й зрідка дозволялися, то співати «Заповіт» не можна, оскільки, бачте, під час виконання «Заповіту» присутні встають.

Усе це, слава богу, кануло в небуття, проте статус «особливого міста» не знятий із Львова фактично й донині. Я вже не кажу про те, що за п’ятдесят років радянської влади на Західній Україні — час, протягом якого виросли міцні наукові, творчі, технічні й адміністративні кадри, в жодній області нашого регіону не призначався ще жоден перший секретар обкому партії з місцевих, не густо їх і в райкомах. Не можу сказати, що серед присланих ніколи не було ділової і знаючої людини на цих постах, проте таке недовір’я до місцевих кадрів, вихованих радянською владою, більш ніж образливе. Та що говорити… Ось на першому З’їзді народних депутатів наш край зазнав ще однієї образи: ні одному депутатові із західних областей України не дано слова — і це напередодні п’ятдесятиріччя возз’єднання!

Про те, що Львів — місто особливе, — висловився в присутності творчих і наукових працівників Львова нині колишній перший секретар обкому партії Я. П. Погребняк. Гірко мені, що цю інтелігентну людину не покинула дорешти інерція застійного мислення. Бо ж у чому на сьогодні полягає ота «особливість» Львова? Що у Львові збереглася у побуті українська мова? Що Львів мітингує? Так, львів’яни мітингують з різних причин: порушень закону про вибори, національних, соціальних, екологічних, вимагають реабілітувати репресованих у часи застою. У цьому я не бачу криміналу. Енергію захоплення перебудовою, енергію творення і заперечення не можна заганяти в закутки, де вона часто набуває гіпертрофованих і викривлених форм. Правда, ми ще не навчилися мітингувати, ми схильні висловлювати свої погляди криком і непогамованими емоціями. Бо коли мали навчитися: за Сталіна, за Брежнєва? Я за те, щоб дати людям виговоритися на пленері й цим самим зняти напругу. На мітингах ми навчимося вести діалог, бо поки що вміємо — і одна, і друга сторона — тільки усувати опонента з дискусійного майданчика, переконувати ж аргументами ще не вміємо. А що вже говорити про те, коли на дискусійному майдані з’являються службовці з дубинками й собаками, що мало місце не раз у Львові, зокрема 13 березня 1989 року!

Настав час переосмислення цінностей, час соціального покаяння. Проте ми часто, немов великі грішйики на сповіді, признаємося тільки до половини гріхів, і тому наше покаяння віддає деколи фальшю. Ми призналися до сталінських злочинів, а про злочини в часи застою мовчимо. Чи ж то не було їх? Чому не з’ясуємо об’єктивно судові справи, заведені при Брежнєві? З відчуттям полегші дізналися ми з преси про реабілітацію невинно засуджених Данієля і Си-нявського, латиського письменника Кнута Скуєнієкса. Чому ж такі талановиті українські письменники як Іван Світлич-ний, Євген Сверстюк, Ігор Калинець, і досі не реабілітовані?

Отож з таких причин Львів мітингує, і тому його й досі називають «особливим». Але ж чому не вважається особливим Донецьк, в якому люди теж виходять на мітинги — тільки не з вищезгаданих причин, а з протестами проти відкриття у зрусифікованому місті єдиної української школи? Чому таке становище вважається нормальним?

І тому страшно стає, коли ще недавно найвищий радянський діяч республіки милостиво дозволяв агітувати за українську мову на письменницьких виступах, оспівувати й популяризувати її на концертах, а- от впроваджувати її у всі сфери суспільного життя вважав мало що не крамолою, мовляв, українізації взагалі не буде. Дозвольте запитати, якої українізації? Якщо хтось має на увазі зниження вивчення російської мови, як мови міжреспубліканського спілкування, або витіснення мов національних меншостей в республіці, то, звичайно, такої «українізації» нікому не потрібно. Але коли йдеться про законну вимогу нації повернути мові суспільні функції, то такий випад проти українізації — ніщо інше, як проповідь сусловської ідеї злиття націй в «єдину радянську спільність».

Львів видається «особливим містом» ще й тим, що всьому неофіційно функціонує українська католицька церква. Якщо звернутися до глибокої історії — до періоду перед народно-визвольною війною Богдана Хмельницького, то немає й сумніву: уніатська церква відігравала тоді явно ворожу народові роль. Про це я писав у своєму романі «Манускрипт з вулиці Руської». Але є в мене й роман «Вода з каменю» — про часи Маркіяна Шашкевича, коли через десятки й десятки літ після прийняття унії ця церква дала Україні будителів і просвітителів народу — священиків Маркіяна Шашкевича, Якова Головацького, Івана Вагиле-вича, Миколу Устияновича, Сидора Воробкевича і несть їм числа. Треба мати це на увазі нині, коли українська католицька церква вже не відіграє політичної ролі, а тільки функцію совісті. До того ж Україна на сьогодні не має своєї національної церкви — є російська, яка підлягає патріархові всея Русі (нещодавно перелицьована в українську). Чому й донині відсутня на Україні автокефальна православна церква, з яких надр історії дотягнулася до нас посада «патріарха всея Русі»? Я впевнений, що факт заснування української православної автокефальної церкви з українською мовою релігійних відправ ослабила б серед західноукраїнських віруючих прокатолицькі аспірації.

Львів вважається «особливим містом» ще й тому, що останнім часом запропонував повернути Україні національну символіку — тризуб і жовто-блакитний колір. Право на національну символіку має кожен народ — і наш теж. Нам закидають, що українська символіка зазнала компрометації. Хочу зазначити, що йде вона від Володимира Великого (тризуб) і від Данила Галицького (жовто-блакитний прапор). З жовто-блакитними й малиновими прапорами в’їжджав Хмельницький до Києва. Пригляньмося до картини І. Рєпіна «Запорожці», на якій зображені козаки, які тримають у руках жовто-блакитний і малиновий прапори. Хто-хто, а Рєпін досконало вивчив козацьку атрибутику… А щодо компрометації — хіба червоним прапором революції не освячували свої злочини проти людства Сталін і Пол-Пот? Питання національної символіки треба науково вивчити і, знявши з неї окалину, повернути народові в чистому вигляді.

Львів — місто на пограниччі. Місто, яке в силу складної нашої історії пережило різних господарів-завойовників і тим самим зазнало різних впливів як у духовній, так і в матеріальній культурі, на зрізі якої видно смуги багатьох нашарувань — перш за все в архітектурі, а теж в етнографії, фольклорі, мові. Незважаючи на це, Львів ніколи не переставав бути українським містом, якого ні в одну епоху не могла здолати денаціоналізація, і таким чином він прийшов у наш перебудовчий час з міцним національним потенціалом.

Тож може видатися парадоксальним той факт, що породжене суспільною несправедливістю і болючою національною кривдою Товариство української мови ім. Т. Г. Шевченка започаткувалося саме у Львові, де, якщо дивитися поверхнево, мовної проблеми начебто й не існує. Але ж, коли подумати, то саме у Львові воно й могло виникнути, бо ж не в Донецьку і не в Чернігові, і не в Херсоні — східноукраїнських містах, в яких на нинішній день не залишилося жодної української школи!

Мовна проблема на Україні… Товариство української мови на Україні… Суцільні парадокси, але ж — факт.

З яких джерел — не знаю: з підвалів міщанської бездуховності чи з глибин середньовічного русотяпства спливло шовіністичне гасло, яке в часи застою вельми активно реалізувалося, — про неперспективність української мови. Марно ми витрачали енергію, щоб довести невігласам абсурдність такого твердження, нагадуючи про великих речників великої нації в літературі, мистецтві, культурі; нам витикали науку. Що ж, відповідали ми й на це. Якщо вже хтось так дуже хоче відібрати право на частку нашої національної гордості за великих радянських вчених В. І. Вернадського, С. П. Корольова, А. М. Люльку та інших, то ми можемо назвати чимало імен галицько-українських корифеїв науки, серед яких хоча б — професор Празької політехніки Іван Пу-люй, котрий випередив Вільяма Рентгена у відкритті невидимих променів, або ректор Кардового університету біохімік Іван Горбачевський — творець синтезу сечової кислоти, а ще лінгвіст професор Іван Зілинський або професор географії Степан Рудницький — їх багато. Ми обурювалися, переконували, проте на кожному кроці стикалися з гіркою істиною: українська мова з кожним днем ставала й справді все менш перспективною, її методично витісняли з науки, вищих навчальних закладів, діловодства, документації, партійних і радянських установ.

Чи можна назвати більш кричуще порушення ленінської національної політики, як те, що у всіх українських технічних і медичних вузах, технікумах, СПТУ, ба навіть на курсах кочегарів у Львові лекції читаються виключно російською мовою, що немає українських технічних підручників, спеціальних наукових журналів, монографій, що зникла з ужитку українська наукова термінологія — і все це виправдовується лише тим, що випускники технічних і медичних вузів дістають призначення на роботу в різні кінці Союзу і що в групах навчаються іноземні студенти та студенти з братніх республік?

Наївніших і разом з тим зухваліших аргументів не приду* маєш. Уявім собі тільки на хвилинку, що якийсь іноземний студент у вузі маленької Словаччини не захотів вивчати словацької мови, і через те викладачі перейшли на мову чеську. Смішно, правда? А на великій Україні це можливе. Чому ж п’ятдесятимільйонна Україна повинна випрошувати відкриття українських шкіл? Чому міністерство вищої освіти не здогадається відкрити курси вивчення української мови для іноземців, чому, зрештою, не створює з них окремі групи, якщо їм українська мова вже так. не по зубах?

Отак-то, на наш сором і ганьбу, українська мова стала нині неперспективною. Бо й справді, навіщо її вивчати в садочках, школах, коли вона ніде не знадобиться після закінчення школи, коли її функції звузилися до двох сфер: художньої літератури і — на Західній Україні — до побуту. Цим-то і втішаються деякі галицькі псевдопатріоти, мовляв, у нас мовної проблеми не існує.

Нація може втратити хліб, людей, територію і все це згодом спроможна собі повернути. Та коли втрачає мову — перестає жити.

Нещодавно мені пощастило бути присутнім на концерті знаменитого Кубанського ансамблю. Слухав я прекрасні українські пісні в неповторному виконанні козацьких нащадків, батьків яких виморив голодний сталінський мор у 1933 році, і вони забули рідну мову.

Тривогою стискалося моє серце: а що, коли й ми, корінні українці, станемо згодом етнографічним раритетом, потрібним тільки сцені і смакунам від музики, які, слухаючи пісні живого колись народу, пускатимуть у концертних залах сентиментальну сльозу?

Така тривога має підстави. І не тільки суспільно об’єктивні, а й національно суб’єктивні. Маю на увазі національний нігілізм.

У «Литературной газете» за 1 березня 1989 року мені довелося прочитати страшну у своєму блюзнірстві заяву одного перекотиполя — кандидата медичних наук Ю. Н. Гур’єва, який атестує себе українцем за звичаями, росіянином за мовою, іжорцем за походженням, інтернаціоналістом (у ста-лінсько-брежнєвському розумінні) за переконаннями:

«Родной язык моих предков ижорский. Да, я признаю, что у него нет будущего: через одно-два поколения он станет мертвым. Но мы не плачемся в жилетку, потому что понимаем: пользуясь своим языком, не сможем достичь сколь-либо значительных высот, каких достигаем, используя русский. Мы своим языком жертвуем добровольно ради собственного же общественного развития. Язык никогда не был и не будет главным индексом нации».

Більш цинічних заяв мені ще не доводилося чути, та міг би я залишити цю яничарську платформу на совісті самого Гур’єва, якби вона не проникала, мов метастази, в свідомість і моїх землячків і не ставала злочинною ідеологією.

Прикладів можна навести чимало. На окружних передвиборних зборах у Львові виборець — якийсь В. Оріщин із Червонограда — зневажливо кинув у мою адресу як письменникові і голові львівської ради Товариства української мови сентенцію: «А нам, роботягам, усе одно — ковбаса чи колбаса, тільки щоб вона була», і цей споживацький «афоризм» був зустрінутий оплесками Частини шлункомисля-чих виборців.

А от донецький «колбасник» А. Ляшок вигукнув у присутності Генерального секретаря фразу, яка прославила Ляшка на всю республіку: «Якби українська мова допомагала видобувати вугілля, то, може б, ми нею й балакали!»

Та що там Оріщин чи Ляшок! Недавно в республіканській пресі щедро була роздрукована стаття українських академіків «Революційна перебудова — кровна справа народу», спрямована не тільки проти ідеї створення Народного руху за перебудову, а взагалі проти української культури: «Вимоги загального переведення середніх спеціальних і вищих навчальних закладів республіки на українську мову навчання, — пишуть вони у статті,—.йдуть врозріз з елементарним демократизмом. Адже йдеться про майже два десятки мільйонів російськомовного населення республіки». Слава вам, українські академіки! Ви, явно перебільшили число російськомовного населення на Україні, геть чисто забули про щонайменше тридцять п’ять мільйонів українців!

А от колишній ідеолог міста Львова А. І. Мартишок, виступаючи в обласній газеті з філіпікою проти Товариства української мови, висловив побоювання, що Товариство, виборюючи привілеї для української мови (вдумайтеся: не права, а привілеї української мови на Україні!), загрожує цим самим неукраїнському населенню.

Хто і чим загрожує,— питаємо в А. І. Мартинюка, — російсько-, польсько-, молдавсько- чи угорськомовних шкіл на Україні цілком достатньо. Чому ж не болить Мартинюка те, що українці, які проживають поза межами УРСР, — у Казахстані, на Кубані й Далекому Сході — не мають жодної української школи, жодної української бібліотеки, жодної української газети?

Отакий-то. «гур’євський інтернаціоналізм» загрожує українській мові не звідкись збоку, а таки від своїх зманкурчених синів.

Не намагаюся згущувати фарб, але ж буквально на кожному кроці натрапляємо на кричущі факти. Здавалося б, вони нібито локальні, проте згадаймо: такі і подібні криком болю пролунали з уст народних депутатів на З’їзді — очевидно, суть вони в межах Союзу глобальні.

Взяти хоча б кіно. Навіть якщо вже й вийде фільм українською мовою, то у Львові його не побачиш. У Палаці піонерів заняття ведуться не рідною для дітей мовою. Польське консульство у Львові (українського консульства у Польщі немає) листується з українськими культурними організаціями і діячами мовою російською. В одному селі на Львівщині учителька російської мови приносить у клас скарбничку і за кожне українське слово, вимовлене учнями на уроці, штрафує п’ятьма копійками. Яке гуманне покарання! А Маркіянові Шашкевичу в німецькій школі за подібне колись давали п’ять різок і вішали, мов корові, табличку на шию…

А ось у грудні 1989 року у СКТБ ВО «Львівприлад» завідуючий сектором Ю. Мельник мав необережність написати розрахунок трудомісткості українською мовою. Сповнений праведного гніву за порушення відвічних соціалістичних устоїв (читай — сталінсько-брежнєвських) начальник СКТБ Ю. Волков покарав Мельника позбавленням квартальної премії. На профспілковій конференції з приводу скарги потерпілого Волков сказав ось таке: «Зто беспрецедентный случ’ай в нашей истории, когда документ создается на нерусском языке. Когда Индия была колонией Англии, там царил английский язык, и в колониях Франции разговаривали по-французски».

Ось вам віз і перевіз! І це діялось не колись там, а нині!..

Ми розуміємо: престиж мови не відновити одним розпорядженням, потрібна копітка робота. Потрібен закон про мову, який заблокував би антиперебудовні сили, що чинять опір відродженню мови, і поступово ліквідував би наслідки попередніх указів, починаючи від валуевського[11] і кінчаючи розпорядженням львівського чиновника, який у 1988 році звелів ліквідувати останню українську етикетку на банці з варенням.

Необхідно поставити на сторожі української мови конституційний закон, який зобов’язав би всіх сущих у республіці громадян вивчати цю мову і вміти нею користуватися поруч з мовою російською. Сьогодні багато говорять про двомовність українців. Не розумію цього терміну. Людина може мати тільки одну рідну матір і тільки одну рідну мову. Але людина здатна і повинна знати дві і більше мов. Я за багатомовність, яка б починалася із знання мови рідної. Інакше так звана двомовність обертається одномовністю.

Хочу поговорити також на теми літературні.

Почав я працювати в українській літературі в доволі зрілому віці: перша книжечка моїх новел побачила світ, коли мені сповнилося двадцять дев’ять років.

Як я вже згадував, мене виключили з Львівського університету під час студентської чистки з приводу вбивства Я. Гадана. Тяжкі то були для мене часи: в кінці шістдесятих років я перелив ті свої переживання в повісті «Спрага», за яку був уперше добре битий і яка й донині ^не побачила світ окремою книжкою. Та мені ще пощастило: я не був репресований, мене послали «на перевиховання» в ряди Радянської Армії, де я — в азербайджанському місті Гянджі (Кіроваба-ді) — прослужив цілих чотири роки.

Тяжко тужив я тоді за втраченими літами (за той час не один мій ровесник видав книжку й зажив гучної слави), проте, коли дивлюся нині з висоти віку на той період мого життя, бачу, що служба в армії виплатилась мені подвійно: я уник вимушеного вихваляння тирана всіх часів і народів, до того ж знайомство з азербайджанським краєм пригодилося мені в роботі над романом «Четвертий вимір», за який я отримав Державну премію УРСР ім. Т. Г. Шевченка.

Письменницької каліграфії я навчився за часів хрущовської відлиги, а з історичною романістикою, яка стала головною справою мого творчого життя, тяжко перебивався в період застою і «застілля».

Кожен з нас добре пам’ятає ті часи… Ми, українські письменники, мусили вислуховувати на парадних з’їздах, як, наприклад, невіглас — дутий «герой соціалістичної праці» Ярослав Чиж повчає Олеся Гончара: що і коли треба писати; потім нас, навчених, заводили в банкетний зал, де вгиналися столи від дефіцитних наїдків і напоїв, і ми вислуховували високопарні тости про нечуваний розквіт української літератури, далі ми напихали свої животи й жували під акомпанемент кращих наших співаків і музикантів, які стояли в банкетному залі на підвищенні і, немов кріпосні актори, звеселяли нас, — і це тоді, коли один виконував графоманські соцзамовлення видуманого адміністрацією «народу», інший «наступав на горло власній пісні», а хтось писав «у шухляду», щоб аж нині видобути свої творіння на світло денне і віддати їх справжньому народові — часто із трагічним запізненням.

У моїй душі ніколи не зарубцюється рана, завдана отруйним жалом офіційної нігілістичної критики. Двадцять років тому я в першому своєму історичному романі «Мальви» порушив проблему національного відступництва, яке у слов’янському світі має назву «яничарство», а у східному — з високої руки Чінгіза Айтматова — зовсім недавно стало називатися «манкурством». Мій роман зачепив за живе тих, кому яничарство було духовно властиве, проте жоден критик, не признаючись до цієї духовної властивості, безпредметно називав роман ідейно хибним, а за критиками повторювали цей «кримінал» навіть ті, хто роману не читав. Траплялося це, до речі, з багатьма письменниками.

Не дуже дивуюся доморощеним погромникам типу М. Равлюка, які кожного, хто декламував свою любов до України, навперебій звинувачували в націоналізмі, та ніяк не збагну, яку мету переслідував відомий московський критик В. Оскоцький, котрий протягом чи не десятка років у своїх статтях методично знущався над моїм романом, приклеюючи до нього найкримінальнішї ярлики, й причинився до того, що упродовж ^п’ятнадцяти років роман не видавався, автору ж доводилося дуже сутужно.

Нині, коли роман «Мальви», вийшов «із підпілля», витримав п’ять видань у Росії й на Україні, коли й роман «із шухляди» «Журавлиний крик» — про часи зруйнування Запорізької Січі —побачив світ, я б не нагадував тут імені Оскоцького — найпекучіший біль минув. Та ось недавно в «Огоньке» в рубриці «слово читателя» В. Оскоцький з благородним гнівом накинувся на Н. Г. Єгоричева за якісь його прогріхи: «Правда истории, которой ныне клянутся все, кому не лень, не будет правдивой до тех пор, пока каждый из нас не подкрепит ее бескомпромиссный авторитет самокритичным признанием собственных заблуждений, ошибок и прогрешений».

Сміливі і правдиві слова. Треба тільки, щоб і В. Оскоцький сам ударився в груди і проказав слова молитви: «От них же первым есьм аз».

Хай не осудить мене читач, що в кінці статті я заговорив про себе. Своє найкраще знаєш, своє найдужче болить. Та не з почуття помсти і не з озлоблення ділюся своїм давнім і не зовсім загоєним болем, а з перестороги: хай подібне не повториться ніколи. Бо навіть я не приватний факт. Цькування письменників у часи застою було правилом: згадаймо тяжкі дні Валерія Шевчука, Ліни Костенко, Івана Білика, Сергія Плачинди, Романа Андріяшика, Володимира Дрозда, Івана Чендея — у їхніх шухлядах ще й донині лежать невидані й потрібні читачеві твори. А скільки не написано!

Хай подібне перестане й животіти! Бо ж іще дихає і чекає слушного часу жало нігілістичної сколопендри, якій верне від усього, що національне, рідне, природне, традиційне. Ще зблискує вряди-годи оскал криловської свині під дубом, яка готова вкусити ту руку, що продукує духовну поживу для людей. Усе це так чітко проявилося на окружних передвиборних зборах 1989 року, де відсівали здебільшого письменників і вчителів: ми бачили той оскал, ту зневагу з боку пристосуванця, який ложно зачисляє себе до робітничого класу. Бюрократія, вихована Брежнєвим і Сусловим, якій не до шмиги перебудова, всіма силами і нині намагається вбити клин між інтелігенцією й народом, який ту ж інтелігенцію виховав. Гірка пам’ять цькувань письменників і вчених за Сталіна і Брежнєва, не краща й доля народного вчителя, якого мав право зневажати кожен, кому лише не ліньки, ятрять серця людей. Тож скажемо сьогодні: наша інтелігенція — багатостраждальне дитя народу, його захисник. Приниження гідності інтелігента завжди було чорносотенною акцією. Хай же всохне та рука, яка піднімається на вчителя й поета! На сьогоднішній день в моєму доробку нараховується десять історичних романів, якими я намагався заповнити білі плями в нашій історії. Чому я вибрав для себе цей жанр — такий важкий і невдячний?

Українська історична романістика стала сьогодні однією з найширших магістралей, якою доходять до читача скарби національної духовної спадщини. Коли в Росії за часів застою з’явилися мужні провісники перебудови — письменники, яким вдавалося і яким можна було сказати хоч трохи правди про їхню сучасність, то в нашій республіці піонерами духовного оновлення могли стати здебільшого реставратори — історичні романісти, які у своїй творчості піднялися на захист пам’яті й моралі, і які спроектували історичний народний досвід на проблеми сучасності, часто вдаючись до езопівської мови. Згадаймо твори Ліни Костенко, Павла Загребельного, Романа Федоріва, Володимира Малика, Ніни Бічуї, Валерія Шевчука.

Тому сьогодні, в час посухи на наукову історіографію, потрібен сумлінно досліджений, мислячий історичний роман, який не обманював би завжди віруючого читача. Ромац із власною історичною концепцією, з болем за історію народу, з вірою в його історичне майбутнє, з кривавою сльозою за кривди, із святковою втіхою за його звитяги.

А чи є в нас такий роман? Тільки частково. Хай нині ми вже розширили коло наших зацікавлень до сфер, дещо віддалених від Переяславської ради, та чи то вся вже українська історія охоплена історичною романістикою? Далеко не вся. Кому пощастило прочитати хоча б один твір про часи Дмитра Вишневецького, Петра Дорошенка, Івана Мазепи, Кирила Розумовського? Нікому! Таких романів ще немає. Нема, зрештою, і сучасних наукових досліджень з цих періодів історії. А якщо так, то я щойно був надто великим оптимістом, коли сказав, що ми можемо пишатися сучасним розвитком української історичної романістики. І все ж таки підстави для оптимізму є.

Позавчора нам ще твердили, що Шаміль — зрадник свого народу. Те саме мусувалося про Мазепу, замовчувалася трагедія і подвиг останнього кошового Запорізької Січі Петра Калнишевського, а зруйнування Січі проголошувалося прогресивним актом. Вчора ще виливалися ковші бруду на ім’я світової слави вченого Михайла Грушевського, називали його неуком і розсварювали з Іваном Франком. Ще донедавна за читання трилогії «Лепкого «Мазепа» студентів виключали з вузів. Родоначальником українського буржуазного націоналізму вважався Микола Костомаров, незважаючи на те, що за його часів буржуазії ще не існувало.

Буквально на наших очах організовані або й неіснуючі на світі божому шахтарі, доярки, сталевари паплюжили академіка Сахарова, обзивали його відщепенцем, а видатного українського письменника Олеся Гончара за роман «Собор» обливали брудною лайкою.

І все це неуцтво і хамство розвіялося, мов їдкий дим.

То чому ж не повинні ми вірити, що відійдуть у небуття яничари й манкурти, які зневажають свою мову й культуру, чому не повинні сподіватися, що запрограмована в головах окремих людей ще в тридцятих роках нехіть до інтелігенції не витісниться потягом до взаєморозуміння й поваги?

Така вимога часу і демократичного майбутнього, яке ми сьогодні виборюємо — для себе і для майбутніх поколінь.

СЕРГІЙ СОКУРОВ

Наша мета — взаємність

Нині на Україні ш’ироко знана ініціативна група російськомовних львів’ян, які сміливо, з усвідомленням своєї правоти і відповідальності перед співвітчизниками стали на шлях нового мислення у вирішенні міжнаціональних проблем. Організаційно ініціатива втілилась в російськомовне культурне товариство під егідою Українського фонду культури. Члени товариства, враховуючи середовище проживання і творчу атмосферу національного піднесення основного населення республіки, назвали себе «Друзями російської та української культур імені О. Пушкіна». До них — з першого ж кроку руху — належу і я.

Але не тільки Новий Час зібрав нас разом. Є внутрішні спонуки: любов до того народу, серед якого живеш; до його мови, фольклору, традицій, історії, літератури, образотворчого мистецтва, музики… Правда, щоб любити, треба знати — осягати розумом і серцем інший, споріднений, світ, а для цього у більшості переселенців з інших регіонів країни не було ні можливості внаслідок бідності шкільних програм і анти гуманної національної політики минулих десятиліть, ні (на жаль) бажання із-за традиційного світогляду «старшого брата», що грунтувався на неправильному і шкідливому для нього ж почутті зверхнього ставлення до всього «навколовеликоруського».

Професор МДУ М. Всеволодова у статті «Поговоримо однаковими мовами» (Правда. 1989. 6 марта) пише: «Так, звичайно, Радянський Союз — наш спільний дім… але не якась комуналка… Нерідко без дзвінка і стуку, не витерши ніг об килимок біля порога, входимо, в’їжджаємо в квартири наших сусідів по дому і поводимось там без належної шанобливості до господарів».

Перетворити союзну комуналку в будинок з ізольованими, але не зачиненими на замок дверима, навчитися поважати в сусідові рівну собі особистість і в той же час зберегти свою самобутність, свою мову при будь-яких умовах існування — в цьому бачать своє головне завдання російськомовні друзі України.

Можливо, наш львівський досвід був корисний не тільки громадянам України (ось уже російськомовні естонці просять нас про методичну допомогу). Правда, досить бідний поки що наш теоретичний багаж. Одну надію маємо: в нашому багажі може бути прихована потенційна сила, здатна пробудити творчу думку, покликати до життя оригінальне суспільне явище там, де в цьому існує потреба. Тому я дозволю собі перерахувати в хронологічному порядку лише основоположні документи — статті «Українська мова і ми» (Ленінська молодь. 1987. З жовт.; ^Ковтень. 1988. № 1; Вечірній Київ. 1988. 4листоп.), «Без голосних лозунгів» (Літературна Україна. 1987. № 49; Вечірній Київ. 1988. 4 листоп.), з яких почалось товариство, «Звернення до російськомовного населення УРСР» (Літературна Україна. 1988. № 24; Львовская правда. 1988. 16 лип.; інші львівські газети, стаття «Радість прилучення» (Вільна Україна. 1989. 9лют.). Остання — це перероблена для газети доповідь засновника товариства на Установчих зборах організації. Завершить добірку огляд діяльності товариства за перший рік існування цієї самодіяльної організації.

Кожен з нас став у її ряди з певних побуджень. Про себе я розповім у першому розділі.

1. У НАШ ДІМ ПРИХОДИТЬ ТАРАС

Давно, ще на початку мого дитинства, промайнув у мене перед очима портрет «дядька» — з широким обличчям, довгими вусами і чіпким поглядом з-під великого чола. В отчому домі. Відомо ж: дитячий спогад — запам’ятовується надовго. Так от, пам’ятаю портрет на прямокутному жовтуватому картоні, гасову лампу і темний куток хати — мого першого житла на світі. Потім, уже школярем, я знайшов цей портрет у папці з маминими малюнками. Та темна хата залишилась за Уралом. Тепер ми жили в кам’яному будинку прикарпатського містечка, що на березі Дністра. Повсюдно звучала «не наша», але зрозуміла для нас мова, і в єдиній російській школі ми з другого класу почали опановувати українську мову.

«Дядько», намальований олівцем, був і в моїй «Читанці». Тільки підручник я одержав новий, а в кутку жовтого картону стояла дата: 1928 р. Поета звали Тарас Шевченко. Його вірші запам’ятовувались легко:

Реве та стогне Дніпр широкий,

Сердитий вітер завива…

Тоді я не замислювався, чому в нашій російській сім’ї, що не з власної волі мандрувала просторами Азії та Європи, втрачала багато що з речей домашнього вжитку, двадцять літ зберігався портрет народного співця України. Кобзаря. Пророка.

Таємниця відкрилась після 1956 року.

Мамина розповідь змусила мене повернутися в 1928 рік, до Харкова. Я наче бачу «ту вулицю» — запорошений широкий шлях від міської тюрми до залізничного вокзалу. По ній нескінченним потоком рухається колона «ворогів народу». І серед них — батько Ольги Фролової, моєї мами — вчений агроном, чаяновець, інтелігент землі Російської.

І стоять (до сих пір стоять) на узбіччях «тієї» дороги дружини, матері, діти приречених. І самі приречені — з останніми гостинцями у руках. Цей день, коли вченого агронома бідної у ту пору на агрономів країни, відлученого від обманутої землі, тягла нечиста сила по першому колі пекла, став для дівчини-підлітка Днем Відкриття Біблії. Адже Біблія — це Книга з великої літери. «Кобзар», який до цього відкривався у домі Фролових лише для того, щоб діти вивчили урок, раптом виявився Книгою-втішальницею. Але Тарас Шевченко не тільки втішав. Він давав надію, як і кожен титан, що зумів відчути мислимий і немислимий біль мільйонів («і мертвих, і живих, і ненароджених») і гідно його зніс сам, не втративши при цьому високого духу.

У ті дні з-під вмілого олівця Олі Фролової увійшов у світ ще один Тарас Шевченко. її Шевченко.

Інтернаціональне виховання. Можна денно і нощно втовкмачувати: «всі люди — брати, всі люди — брати» і не пробити в сірій речовині мозку броньований шар упередження до ближнього, що розмовляє іншою мовою. А можна звикнути, як це сталося зі мною, до людини з іншого роду, сприйняти його як рідного. І почути, розкривши Книгу, звук його голосу. І дізнатись, що Він не випадково живе у нас. І Він поміг моїй мамі, і мені: дідусь наш повернувся. Один із сотень тисяч, з мільйонів, зігнаних тиранською камарильєю у в’язниці, концтабори, на поселення. Як би там не було, а в нашому домі не давали волі тим, хто «глибокодумно» розмірковував про «примітивну» українську мову, котра, мовляв, вийшла із зіпсованої російської і не має майбутнього. Так, і серед інтелігентів-міщан є лінгвісти. Я відчув біль людини, яку дехто дозволяв собі передражнювати; мені було соромно, коли деякі переселенці зі сходу називали місцевих жителів «бандерівцями». Бувало, і в бійку вступав за ображеного товариша.

Утім, і «москаля» не терпів з деяких вуст. На Тараса Григоровича не посилайтесь. Він інше мав на увазі. Не російську мову. Нас не буде, а мова у віках пребуде. Але чи пребуде? Щодо російської, то й українець підтверджує: буде вічно. І зітхає. Зітхає над долею своєї мови. Бо надії мало — чи не половина його земляків забули чи забувають свою милу, рідну мову, мову прадідів. І я мимовільно ставлю себе на місце сусіда, і страх його передається мені: не буде мови — не буде й народу. Пустка. Руїни храму.

Сиджу поруч нього, сусіда. Його біль — на генному рівні. Мій — від Портрета, намальованого мамою. Від Книги. Від шкільних учителів, викладачів другої — після рідної — мови мого дитинства. Від моїх вірних друзів по технікуму, університету, геологічних експедиціях. Чую, сусід хоче щось сказати. Дивлюсь на нього запитливо. І він ледь чутно починає: «Занедбана мова наша…» Почув це перехожий, що благополучно пережив і волюнтаризм, і застій, і з обличчям інквізитора з давньоминулої епохи, загримованим під маску перебудови, цідить крізь зуби: «Націоналіс-с-ст!» І сусід злякано замовкає.

Нічому мене життя не навчило. І чого я встряв у суперечку з перехожим? Став переконувати його, що старе, традиційне мислення щодо вирішення національного питання зародилось ще у часи імперії. Що горе-політик прагнув завжди оголосити націоналізмом будь-яке слово на захист духовних цінностей свого народу. Заражені цієї фантазією і деякі письменники, пророкуючи «золотий вік» людства, коли всі земляки заговорять однією мовою. То було б жахливо! А поки що сучасники наших фантастів із числа духовних соратників ідеолога Суслова вже нині в радісному азарті зажмурюються від того, як уздрять перед своїми розплющеними очима вже взавтра знівельований радянський народ, що співає одні і ті ж пісні під одну (їх власну) дудку.

Не довго слухав мене перехожий. Плюнув під ноги: «Сепаратисти! Зрадники! Та мова ваша хохляцька розквітла… за роки… під мудрим…» Як їх переконати? Отих «патріотів» та «інтернаціоналістів»? Може, взятися за перо? Так і з’явилися статті «Українська мова і ми», «Без голосних лозунгів». А намальований портрет Кобзаря у маминому виконанні я витяг із заповітної папки. Тепер він висить у рамці на стіні. Часи міняються. І ми разом з ними.

2. УКРАЇНСЬКА МОВА І МИ

Це незвичайне відчуття заполонило мене на вулицях Москви. Щасливий, збуджений зустріччю із столицею, плив я у натовпі, але раптом відчув, що мені чогось бракує, якоїсь важливої складової мого звичного буття. І здогадався: я не чую навколо себе української мови, яка супроводжувала мене майже все моє свідоме життя…

Щоб комусь не заманулося звинувачувати мене в «-ізмі», ставлю читача до відома: своїх предків знаю поіменно з XVIII століття, і всі вони розмовляли російською мовою. Усе краще, що є в мені, так мені здається, я одержав від них разом з генами, і найголовніше — любов до рідної мови. Справжнє почуття передбачає повагу його носія до такого ж почуття і в іншій людині. Тобі також стане якось незручно, коли, наприклад, почуєш від хлопця таку ось фразу: «Сьогодні я дежурю в лікарні, но освобожусь скоро». Чи коли з телеекрану той чи інший адміністратор на запитання кореспондента по-українськи вперто вживає «Хведор» або «фест» з полтавським акцентом. Так і хочеться сказати в телеекран: «Ваше високоадміністраторство, згадайте бодай одне з правил етикету, раз ви вже нехтуєте рідну мову, не навчившись як слід російської».

У середині п’ятдесятих я навчався у Дрогобицькому нафтовому технікумі. Нас, які прийшли з російських шкіл, у групі геологів була більшість. Однак ми як належне сприйняли викладання українською мовою таких важливих предметів, як вища математика, електротехніка, геофізика, буріння та ін. Повірте, я нічого не втратив як спеціаліст, а набув… Посудіть, врешті, самі: згодом, вступаючи до Львівського університету, я добровільно писав «твір», а не «сочинение», не турбуючись про оцінку. Знання другої мови допомогло мені вчитися, допомагає працювати і жити.

Іноді мені кажуть: навіщо витрачати час і сили на вивчення української мови, адже нас і так розуміють по-ро-сійськи? І ми розуміємо. Згоден, але є ж і етичний бік спілкування. Є і політичний. Бо хіба ж ми, росіяни, які проживають на Україні, не збіднюємо добровільно свій інтелектуальний багаж, відмовляючись від мови (а через неї — і від культури) близького нам народу?

Що ж стосується політичного боку проблеми, то він полягає ось у чому. Якщо я десятиліттями живу в Прикарпатті і не можу зв’язати докупи двох слів мовою того народу, серед якого я — національна меншість, то скільки б не звучало офіційних гасел про братерство народів, ставлення до мене буде аж ніяк не братерським, в кращому випадку — байдужим. І якщо я при цьому дозволю собі зневажливо відгукнутися про мову людей, що мене оточують, принижуватиму їх історію, культуру, то стану для них чужинцем. Тим самим я, патріот (таким себе вважаю), зроблю погану послугу радянському патріотизмові.

Однак у байдужості до української культури та мови було б несправедливо дорікати лише переселенцям з інших республік СРСР.

Пригадую, привела мати сина до першого класу російської школи. «Він же й слова по-російськи не знає!» — подивився на неї здивовано директор. «Нічого, нехай вчиться панської мови», — наполягала мати… І нині нерідко буває, коли батько чи чмати з прізвищем на «енко» ведуть свого нащадка через ціле місто до російської школи, маючи на оці «перспективність». Чесно скажу: не вірю я у любов до російської мови таких ось моїх «братів» та «сестер», не бажаю, аби мій народ збільшував свою чисельність за їх рахунок. Вони пристосуванці. Батьківщина для них — усюди!

А от — місто. П’ятсот років тому в ньому народився видатний учений, гордість українського народу. Нинішнім «батькам міста», чиї предки лежать на цвинтарях довколишніх сіл, здається і діла нема до славного земляка. Громадськість мовчить — натомість, слід було б проявити цивільну відвагу (так, здається, казали колись у Галичині), кричати на повен голос. А поки що пам’ятника ректорові Болонського університету в місті немає. За кордоном, мабуть, і не знають, що він був українцем. Отак-то, земляки Юрія-Котермака Дрогобича!

А ось святе для усіх східних слов’ян ім’я — Дмитро Боброк. Це його полк завдав разючого удару туменам Мамая в Куликовській битві. Хто із львів’ян знає, що легендарний полководець, перший воєвода московський, — їх земляк, уродженець містечка Бібрка? Кого з українських письменників привабило яскраве і трагічне життя його? Чому немає пам’ятника Боброкові у його рідному містечку та й у Львові?

Найлегше образити людину, образивши її мову. Найлегше заприязнитися з людиною, сприйнявши її мову. Нехай громадськість на місцях сама вирішує, яким чином підтримувати на належному рівні престиж мови, яка переважає в даній місцевості. Вирішує мудро і тверезо, без зневажливих покивувань, з урахуваннях потреб і прав національних меншостей. Поширення російської мови на сусідів не слід розглядати тільки як мовну агресію — це процес доволі складний і має глибокі історичні корені. Кожен народ, кожна нація, не відмовляючись від російської мови, повинен мати всі умови для всебічного розвитку власної мови. Справа за якістю шкільної та вищої освіти, філології як науки, мистецтва і, як мені здається, перш за все — письменницької праці. Чим менше буде на полицях кон’юнктурних книг, створених на посередньому рівні, тим сильніше буде проявлятися зацікавлення рідною мовою.

Українська мова стала для мене об’єктивною реальністю, яка розширила мій духовний світ, збагатила його новими барвами і наповнила новими звуками. Одна з двох написаних мною повістей, чимало оповідань, нариси і статті опубліковані українською мовою. Для більшості моїх редакторів, рецензентів, критиків рідна мова — українська. На геологічних стежках, в установах, де я працюю, у художній і середній школах, де вчиться моя дочка, — .всюди звучить українська мова. І я бажаю: нехай звучить вона завжди!

3. БЕЗ ГОЛОСНИХ ЛОЗУНГІВ

У жовтні 1987 року в львівській газеті «Ленінська молодь» була опублікована моя стаття «Українська мова і ми…»

Після її публікації редакція газети отримала понад дві сотні листів від читачів. Відгуки в основному позитивні. Але що мене найбільше втішило — це реакція моїх співвітчизників. У всіх листах, написаних по-російськи і підписаних російськими прізвищами, підтримують позицію автора. Втомились люди від марнослів’я, егоїзму, хамства. Хочеться звільнити десятиліттями зашнуровану душу, міцно потиснути довірливо простягнуту руку.

І все ж у приватних розмовах деякі читачі запитують: а що змусило вас, росіянина, стати на захист української мови?

Відповідаю. Мої рідні, школа, сімейні перекази, об’єктивна реальність, нарешті, навчили мене гордості, що я належу до російської нації. Я не хочу іншої батьківщини, іншої мови. Але ж моя батьківщина — не тільки Росія, я — громадянин СРСР. І бажаю, щоб вона вічно пребувала у своїх історичних межах. Але ми вступили в епоху, коли в умовах демократизації фактор добровільності відіграватиме все більш значну роль в існуванні союзу наших народів. І єдність ця буде в значно більшій мірі залежати від того, наскільки щиро і впевнено скаже кожен: «Я голосую за Союз тому, що у ньому, як ніде, забезпечується вільне існування і вільний розвиток моєї рідної мови та культури».

Головна помилка росіян, що живуть на Україні, багатьох українців полягає в тому, що можна висловити запитанням: «А чи потрібна взагалі українська мова?»

Не будемо принижувати себе розмірковуваннями. Перефразуємо філософа: українська мова існує, значить потрібна.

Але й стояти гордо також не можна. Треба з чогось починати. Мені, наприклад, бачиться товариство на зразок «Товариства друзів української культури», що об’єднувало б російськомовних громадян УРСР, які силами літераторів, істориків, мовознавців, художників, музикантів, учених ведуть просвітницьку роботу серед тих, хто здатний і має бажання сприймати прекрасне, але із шкільної та вузівської програми знають лише, що Іван Франко — Великий Каменяр, а Микола 'Костомаров — буржуазний націоналіст. Потрібна колективна добра воля усіх, для кого культура — найцінніше надбання. А хіба ми не багаті тим, що культура — багатоголоса? Якби вона заговорила однією мовою, увібралась в однакові шати і т. д., то ми стали б бідними духовно. Тому практично розпочнемо з пошуків однодумців, зберемо збори організаційної групи, приймемо звернення до російськомовного населення УРСР.

4. ЗВЕРНЕННЯ ДО РОСІЙСЬКОМОВНОГО НАСЕЛЕННЯ УРСР

Ми — російськомовні громадяни УРСР, що стали після XXVII з’їзду партії на шлях нового мислення в міжнаціональних стосунках.

Ми занепокоєні долею Батьківщини, яка значною мірою залежатиме від того, наскільки доброзичливими будуть стосунки в російсько-українському гуртожитку.

У нових історичних умовах, що визначаються демократизацією суспільного життя країни, наше ставлення до культури братнього українського народу, його прагнень і цінностей, його історичної пам’яті та національної гордості викличе, ми переконані, рівноцінну хвилю у відповідь.

Репресії ЗО—40-х років, грім фанфар періоду волюнтаризму, процес животіння в часи застою посилили неуцтво у всьому, що стосується внеску України в спільнослов’янську загальнолюдську культуру. Цим неуцтвом заражені як росіяни, представники інших народів, що проживають в УРСР, так і значна частина самих українців. Воно спричинилось до зневажливого ставлення до національних цінностей багатомільйонного народу, живить націоналізм і великодержавний шовінізм. На території УРСР стало сумною традицією вважати українську мову другосортною, користуватися плодами української культури, не цікавлячись, з якого вона дерева. У російських школах українську мову вчать абияк, поширилась практика звільнення дітей від цієї дисципліни, не приділяють їй належної уваги і у вузах.

Занепокоєні таким становищем, ми, для кого українська мова не є рідною, об’єднуємося в культурний рух «Друзі українського мистецтва і літератури»[12], щоб просвітницькою діяльністю серед неукраїнців сприяти культурному піднесенню братнього народу, а отже, — зміцненню дружби з українським народом.

На наших очах повторюється Український Ренесанс, що почався після встановлення Радянської влади на Україні. Його життєдайна сила викличе до життя твори художньої літератури світового значення, відгукнеться в музиці, живописі, прикладному мистецтві. Щоб бути «с веком наравне», слід визнати рівноправну двомовність об’єктивною реальністю.

Це визнання жодною мірою не применшує значення російської мови, російської літератури. Навпаки російське слово, висловлена ним наукова чи художня думка набувають додаткової енергії від того довір’я, яке відчуває наш супутник на спільному історичному шляху. Тому сьогодні, в час повернення до ленінських принципів у національній політиці, коли радянська людина стала духовно вільна, ми, не боячись звинувачень в культурному експансіонізмі, будемо пропагувати в українському середовищі російське мистецтво і літературу.

Ми розуміємо: визнати рівноправну двомовність без ламання стереотипів непросто. Потрібні зусилля щирих прихильників української культури. Ми обираємо (форму організованого руху як найбільш ефективну. Учасники руху зобов’язуються брати активну участь у культурному житті міст і сіл УРСР; популяризувати серед російськомовних громадян республіки досягнення української художньої і наукової думки, повсюдно виступати опонентами виразників націоналістичних і шовіністичних ідей.

Приклад громадянина УРСР, рідною мовою якого не є українська, людини, що за переконанням бере участь в культурному житті братнього народу, пізнає його культуру, послужить консолідації історичної єдності народів СРСР.

Наше переконання в правильності обраного шляху живить і почуття обов’язку перед українським народом, який віддав руській державності, її літературі, науці, мистецтву чимало кращих своїх синів і дочок. Повернути бодай частину цього боргу ми, для кого Україна стала другою батьківщиною, можемо нашою щирою вдячністю до братнього народу, участю в його культурному будівництві, визнанням взаємовпливу як фактора прогресу народів.

Справжні друзі українського мистецтва і літератури переконані, що їх діяльність буде сприяти зміцненню Радянської державності, демократії, міжнаціональної дружби, піде на благо російського народу. Наш девіз: «Дві мови — одна доля»…

5. РАДІСТЬ ПРИЛУЧЕННЯ

Ініціатива російськомовних мешканців Львова стала відома завдяки публікації у журналі «Жовтень», газетах «Літературна Україна» і «Молодь України» і в інших регіонах республіки. Через передплатників «Советской культуры», інших газет про неї дізналися і за кордоном.

Листи, листи. їх сотні. Із штемпелями Києва, Москви, Таллінна, Сімферополя, Детройта… «Лайливих» тільки два, один з них — без підпису, тобто анонімний.

В інших — підтримка культурного руху, слова вдячності від українців, бажання, висловлене по-російськи, взяти участь у кампанії за справжнє ленінське мислення у вирішенні наці* ональних питань. Херсонець М. Боянжу, поет, відмінник народної освіти, написав: «Вважаю, що участь в українському культурному відродженні виповнить моє життя новим змістом, новою глибиною і радістю прилучення до великої благородної справи». «Справою потрібною і дуже своєчасною^ називають організацію руху подружжя пенсіонерів зі Львова, в минулому — артисти, а С. Бортников, волинський літера* тор, підтримуючи ідею організації руху, підкреслює, що «давно практично допомагаю втілювати цю ідею в життя».

Ми, російськомовні громадяни УРСР, вважаємо своїм моральним обов’язком бути разом із своїми братами по історії, мові, культурі в їх національному розвої, залишаючись водночас колективним громадським представником російської культури на Україні. В умовах демократизації, ми переконані, альтернативи цьому немає.

Звичайно, знайдуться люди, які побачать у такій позиції «потурання» націоналістичним і водночас децентровим тен-денціям. Вони бачать єдність соціалістичної держави у злитті культур, у позбавленій національних особливостей надкуль-турі, носії якої користуються однією мовою, а до мови предків ставляться в кращому випадку як до екзотики.

Можна, звичайно, стати в позу, чуючи від таких людей: «Робити вам нічого!», «Краще своєю мовою займіться» тощо, Але краще пропустити ці висловлювання повз вуха. Більшість із нас — жертви міщанського світогляду. Він широко розповсюджений у суспільствах, якими правлять тирани «батьки народів» через родову аристократію або номенклй-турну еліту, де влада наднародна демагогічно іменується народною, а одвічні закони моралі тлумачаться, як забажається правителям, причому в рамках розподілу благ. Добре, що було, та загуло… Тож давайте доброзичливо поглянемо на сусіда, який послугується іншою мовою.

Той, хто стоїть на позиціях великодержавницьких, схильний будь-яке слово на захист національної культури трактувати як націоналізм. У державному масштабі, коли суспільство «цементувалось» сталінською жорстокістю чи сусловськи-ми маніпуляціями, імперія могла ще якось існувати, але в умовах демократизації суспільства повинні бути інші підходи. Кожен народ має право на свій вибір культурного розвитку, якщо це не суперечить Конституції СРСР. Адже історія людства довела: найбільш згуртованим є колектив, члени якого вільні у своєму виборі.

Ми, прихильники нового мислення в національній політиці, переконані: активна участь російськомовних громадян союзної республіки в культурному житті її основного населення сприяють взаєморозумінню, справжній дружбі — без голосних лозунгів.

Чи не видаємо ми бажане за дійсне? Якщо відкинути небажані настрої радикалів, що є цілком природно на початковому етапі демократизації, культурне пожвавлення в області, розпочате Львівським відділенням Українського фонду культури, Товариством української мови імені Т. Г. Шевченка, іншими самодіяльними організаціями і підтримана товариством, створило клімат довір’я і доброти. Веду мову не тільки про свої відчуття. Зі мною згодні сотні співбесідників і авторів листів, українців і росіян, представників інших національностей. Діяльність названих об’єднань більш надійно гарантує здоровий громадський клімат, аніж певні заходи, що випливають з однобокого тлумачення положень та інструкцій.

Переважна більшість людей — чесні люди, патріоти своєї великої (і малої) Батьківщини. Патріоти, оскільки не байдужі до тієї економічної, культурної і моральної невлаштованості, які бачать навколо себе. Бачать і не мовчать. Вони повинні мати більше прав, їм слід більше довіряти. Причому в першу чергу слід позбавитися превентивного — «як би чого не сталося!»

Ми чекаємо на довір’я не тільки «зверху». Ай — «збоку», бо чуються іноді голоси: «А наскільки щирими є російськомовні львів’яни, які ратують за українське культурне відродження?»

Міркуємо так: нещирості, нехай і замасковані, вистачає для гарних слів. Та й то — не надовго. Звичайно, бувають люди хвилинних настроїв, схильні до швидкого розчарування. Але через якийсь час вони відкриються — будні праці потребують волі, зусиль, наполегливості. Свят без чорнової подвижницької роботи не буває.

Будні і свята почались одразу після 24 вересня 1989 року, коли відбулися Установчі збори нового самодіяльного руху в системі Українського фонду культури. Львівська газета «Ленінська молодь» уже інформувала читачів про ці збори, тому лише коротко переловім план роботи руху, розроблений радою.

У першу чергу увагу російськомовної громадськості Львова привертатимемо до імен та подій вітчизняної історії, пов’язаних водночас з культурами обидвох народів — українського та російського. Ведемо мову про великого актора М. Щепкіна, 200-річчя якого товариство уже відзначило в Будинку актора із залученням відомих діячів сценічного мистецтва; Д. Боброка— героя поля Куликовського (його дні будуть проводитися у вересні кожного року в його рідному місті під Львовом). 1989 рік минув під знаком двох геніїв — Т. Шевченка і О. Пушкіна. Просвітницька діяльність активістів російськомовного руху полягатиме в організації вечорниць у російських школах і вечорів російської культури в школах з українською мовою навчання. Усього в планах — понад три десятки різноманітних заходів.

У своїй діяльності розраховуємо на допомогу інших самодіяльних об’єднань міста і області, зокрема Товариства української мови імені Т. Г. Шевченка, очолюваного відомим українським письменником Р. Іваничуком.

Вважаю за потрібне відзначити, що не мені самому належить ідея створення російськомовного руху на підтримку українського культурного будівництва. Серед нас, засновників руху, є історики, літератори, філологи, журналісти. Думаю, що разом з діячами мистецтва, представниками інженерно-технічної інтелігенції, робітниками, студентами, учнями ми зуміємо розробити програму руху в залежності від умов у різних регіонах України.

Враховуючи, що багато хто має нехіть до організованої праці, яка асоціюється з нудними зборами з байдужим одноголоссям, членськими внесками, небажаним «навантаженням», а також орієнтуючись на масовість, установчі збори вирішили оголосити організацію відкритою для всіх бажаючих. Це, на наш погляд, більш демократично і менш інерційно. Керівна сила — не виборний орган, а ідея, яка об’єднує. Для основної маси товариства участь у заходах не є обов’язковою, а бажаною. Водночас у товаристві природнім чином утвориться авангард, який добровільно зобов’язується брати участь у заходах згідно з планом, схваленим загальними зборами, залучити до цих заходів усіх, хто підтримує організацію, згоден з її цілями і завданнями.

За рік існування змінився склад організації. Спочатку ми покладали надії на учнів та студентів. Виходили з того, що юність менш схильна до вчинків за розрахунком, що властиві для неї «души прекрасные порывы» забезпечать приплив свіжих сил, чесних виконавців, генераторів ідей. Однак, мусимо визнати, така громадянська епідемія, як байдужість, охопила доволі широко і молоде покоління. Водночас на наш заклик відгукнулось чимало людей із життєвим досвідом, з усталеними поглядами. Отже, за рік існування ми помітно подорослішали, стали більш відповідальними.

Нині, коли ми перебуваємо на початковій стадії шляху, коли в інших містах України наші прихильники ще не організовані для самостійної роботи, Львівська рада товариства згодна взяти на себе функції республіканського координаційного органу. Згодом, очевидно, сформуються автономні обласні чи й міські ради, кожна із своїм незалежним координатором, що орієнтуватимуться на специфічні умови регіону. З часом можна буде обговорити і ідею республіканської ради. Головне, щоб люди прилучилися — і серцем, і душею — до іномовного слова, до іншої, хоча й не чужої, культури.

СЕРГІЙ ЛИЛИК

Зунр: біла пляма в історії України

Одним з найменш вивчених та дискусійних питань історії України є питання, пов’язані з виникненням Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР) 1918–1919 років, її впливом на історичну долю і національну самосвідомість українського народу. Протягом багатьох років існування ЗУНР замовчували або ж подавали виключно в негативному світлі. Марно шукати статтю про ЗУНР у Великій Радянській Енциклопедії. «Західноукраїнська Народна Республіка» — маріонеткова держава, створена українськими буржуазними націоналістами в листопаді 1918 року на території Східної Галичини під час розпаду Австро-Угорської імперії. Президентом (…) ЗУНР був запеклий буржуазний націоналіст Є. Петрушевич. Внутрішню політику «уряд» ЗУНР проводив в інтересах капіталістів і поміщиків, борючись проти революційного руху… Внаслідок зрадницької політики ЗУНР та активного втручання міжнародного імперіалізму Східну Галичину в липні 1919 року окупували війська буржуазно-поміщицької Польщі» — так писав у Радянській енциклопедії історії України провідний ідеолог республіки часів застою В. Ю. Маланчук[13].

Нині, в умовах бурхливого розвитку на західноукраїнських землях процесів демократичного і національного відродження, інтерес до ЗУНР спалахнув- з новою силою. 29 жовтня 1989 року з ініціативи неформальних організацій та з участю представників партійних і радянських органів м. «Львова відбувся масовий мітинг, на якому вперше за радянської влади громадськість відкрито відзначила річницю створення ЗУНР, вшанувала пам’ять її захисників.

Що ж являли собою західноукраїнські землі на початку XX століття, які передумови виникнення і діяльності ЗУНР?

Під поняттям «Західна Україна» до 1918 року розуміли Східну Галичину, Північну Буковину та Закарпатську Україну. При цьому Східна Галичина, разом з етнічно польською так званою Західною Галичиною, і Північна Буковина, разом з переважно румунською Південною Буковиною, творили окремі коронні краї у складі Австрії, а Закарпаттю входило до складу Угорщини. Рівень її соціально-еконс мічного розвитку та політичне становище багато в чом було схожим. Західноукраїнські землі з їх нерозвинуток промисловістю були аграрними, сировинними придатками більш розвинутих провінцій Австро-Угорської імперії, а українська більшість населення зазнавала у тих чи інших формах національного гніту. Водночас політична система Австро-Угорщини була більш сприятливою для розвитку громадських суспільно-політичних ініціатив, національного та культурного життя українського народу, аніж система сусідньої Російської імперії.

У сільському господарстві Західної України було зайнято понад три чверті населення. На одному соціальному полюсі — поміщицьке землеволодіння, представлене у Східній Галичині переважно поміщиками-поляками, на Буковині — румунами і поляками, на Закарпатті — мадярами. На початку XX століття помітну групу становили великі землевласники-євреї, значно меншу — поміїцики-українці.

Наприклад, у Східній Галичині в 1912 році на табулярну (тобто велику привілейовану) власність ('припадало 37,8 % адміністративної території краю, у тому числі на приватну табулярну власність — 28,8 %[14].  Виділялося близько 50 олігархічних кланів, що об’єднували представників одного роду, кожен з яких володів понад 5000 га землі.

Земельні магнати краю діяли у фінансово-промисловій сфері, як правило, в партнерстві з іноземним капіталом (контролював більшість банків, нафтову та деякі інші найбільш прибуткові галузі промисловості) і досить численною місцевою єврейською буржуазією. Тісний зв’язок поміщицького класу з австрійськими властями забезпечував першому вагомі політичні привілеї. Так, кожен поміщик на території свого маєтку (так званого двірського обшару) мав усю повноту адміністративної та поліцейської влади, а вибори до крайового сейму проводилися по куріальній системі, що давало значну перевагу курії великих землевласників.

У політичному відношенні безпосередніми виразниками інтересів земельних магнатів були різні фракції консервативних угруповань «подоляків» і. «станьчиків», але вже з початком XX століття поміщики Східної Галичини взяли під свій контроль і регіональну структуру табору польської національної демократії. З 1904 року головою крайової організації Національно-демократичної партії став латифундист Я. Павліковський, керівними діячами були поміщики граф А. Скарбек, С. Гломбінський, С. Грабський; близьке до ендеків Національне об’єднання очолював Т. Ценський.

На іншому соціальному полюсі знаходилася маса переважно українського за національністю селянства. Про його економічне та соціальне розшарування свідчить те, що в 1902 році в Східній Галичині 42,6 % усіх селянських господарств володіли ділянками землі розміром до 2 га, 37,2 % — від 2 до 5 га, 14,4 % — від 5 до 10 га, 4,4 % — від 10 до 50 га[15]. Близько 4/5 селян були малоземельними і безземельними. Але й середняцькі господарства (5—10 га землі) страждали від монополії земельних магнатів на ліси, пасовища, луки, що породжувало такі напівкріпосницькі пережитки, як кабальна оренда, відробітки за дрова, за лужок для випасу худоби тощо.

Водночас кінець XIX — початок XX століть — це період відчутного росту соціальної активності українського селянства. Економічною основою даного феномену став бурхливий ріст української кооперації. У Східній Галичині з 1907 року діяв «Маслосоюз», що вже через чотири роки об’єднував 79 молочарень. «Народна торгівля» у цей же період, об’єднуючи 93 кооперативні торгівельні спілки, мала 18 власних крамниць і підтримувала стосунки з 831 іншою крамницею. Функції центральної ощадної каси для всіх видів кооперації виконував Крайовий кредитовий союз [16]. Масовою організацією напередодні першої світової війни стало товариство «Сільський Господар», діяльність якого вийшла за межі офіційно проголошеної мети — підносити рівень сільськогосподарського виробництва та захищати інтереси хліборобів. У 1914 році товариство мало вже 1511 гуртків по селах.

На Буковині у 1913 році до «Селянської Каси» належало 149 кредитових кооперативів, що налічували 18 876 членів. На Закарпатті у 1916 році діяло 346 кооперативів, у тому числі 208 кредитових (53 000 членів). Усі вони входили до мадярського Крайового центрального кредитного товариства. Перелік цей можна було б продовжувати. І хоч у цілому позиції української кооперації все ще були відносно скромними, її виникнення і діяльність свідчили про початки соціально-економічного відродження селянства.

В політичному відношенні інтереси українського населення краю представляли кілька політичних партій різної соціальної орієнтації. У Східній Галичині найбільш впливовою була створена у 1899 році частиною радикалів і колишніх народовців Українська національно-демократична партія (УНДП), що об’єднувала буржуазні елементи, значний прошарок інтелігенції, духовенства і селянства. Фактично під егідою УНДП діяла більшість культурно-просвітницьких та господарських організацій. Значною мірою під впливом аграрного страйку 1902 року партія включила в свою програму соціально-економічні питання й загально-демократичні вимоги; одним з авторів економічної частини програми УНДП був І. Франко[17].

Ще у 1890 році при помітному впливі М. Драгоманова була створена Русько-Українська радикальна партія (РУРП), що розгорнула на селі широку поступову пропаганду; активну участь у діяльності партії брав у той час 1. Франко. Після розколу в 1899 році вплив партії ослаб, проте вона продовжувала функціонувати, орієнтуючись переважно на середнє та малоземельне селянство.

На лівому фланзі українського політичного життя знаходилася Українська соціал-демократична партія (УСДП), що організаційно оформилася у 1899 році. УСДП вела роботу серед сільськогосподарського пролетаріату, відносно нечисленних груп українського робітництва в містах та серед інтелігенції. Партія відстоювала принцип організаційної самостійності українського соціалістичного та профспілкового руху від Польської соціал-демократичної партії Галичини, що в національному питанні займала шовіністичні позиції, виступаючи за відродження Речі Посполитої в кордонах 1772 року.

У 1895 році радикальна партія включила до своїх програмних положень вимогу державно-адміністративного поділу Галичини на дві частини — українську та польську. До 1918 року питання національно-державної автономії українських земель у складі Австро-Угорщини стало головним політичним домаганням українських політичних партій, в тому числі і соціал-демократів.

У середовищі галицьких радикалів вперше була висунута і обгрунтована ідея державної незалежності всієї України[18]. З.часом ця ідея оволоділа свідомістю широких верств галицьких українців, які боролися проти польського засилля, за демократизацію виборчого права, вільний розвиток української мови і культури тощо.

З кінця XIX століття у Галичині створюються українські молодіжні спортивні та пожежні товариства — «Сокіл», <Січ», «Пласт». З часом вони об’єдналися у дві організації — «Український Січовий Союз» та «Сокіл-Батько», що діяли під егідою відповідно радикалів та УНДП. Незадовго до початку війни діяч радикальної партії К. Трильовський добився затвердження статуту організації під назвою «Січові Стрільці». Незабаром гуртки українських студентів утворили ще одну подібну воєнізовану організацію[19].

На Буковині розклад політичних сил в українському суспільстві був у цілому аналогічним. Теж діяли місцеві УНДП та РУРП; відносно найсильнішою також була УНДП, що мала 5 депутатів у австрійському парламенті. Як у Східній Галичині, так і на Буковині на початку XX століття помітний вплив зберігали так звані москвофіли, що висували концепцію єдиної російської (руської) нації, орієнтувалися на підтримку Російської імперії, вважали, що український національний рух не має права на існування.

На Закарпатті українські політичні партії до першої світової війни організаційно не оформилися, ті чи інші групи вели політичну роботу серед селянства під час виборчих кампаній.

Таким чином, на західноукраїнських землях існували глибокі соціально-політичні і національні суперечності. Найбільш вагомі позиції в складі панівного блоку займав консервативний, переважно неукраїнський за національністю, поміщицький клас, пов’язаний з іноземним капіталом та місцевою єврейською буржуазією. Існування магнатського землеволодіння гальмувало суспільний поступ в цілому, сприяло збереженню національного гніту.

З протилежного боку — українська більшість селянства, що почало пробуджуватися до активного соціально-економічного, політичного та культурного життя. В умовах політичної гегемонії в українському національно-суспільному русі буржуазних верств та прокапіталістично зорієнтованих груп інтелігенції, духовенства і селянства необхідність вирішення головної суперечності західноукраїнського суспільства — між поміщиками й селянством — ставила на порядок денний завдання здійснення національної, буржуазно-демократичної революції.

З початком першої світової війни всі українські політичні партії Східної Галичини та Буковини підтримали дії Австро-Угорської імперії.

1 серпня 1914 року в Львові з представників трьох основних політичних партій була створена Головна Українська Рада (ГУР), яка вже 3 серпня видала маніфест з закликом до всього українського народу об’єднатися у боротьбі проти російського самодержавства та на захист Австро-Угорщини як держави, де українське громадсько-політичне і національне життя має можливості. розвитку. ГУР поставила собі за мету, по-перше, сприяти відокремленню Наддніпрянської України від Російської імперії, а по-друге, не відриваючись від Австрії, визволити Східну Галичину з-під польсько-шляхетського панування. Для реалізації першого завдання 4 серпня 1914 року з наддніпрянських емігрантів різної політичної орієнтації було утворено Союз Визволення України (СВУ), в діяльності якого брали участь також представники західноукраїнських партій. 6 серпня на основі існуючих громадських стрілецьких організацій була створена єдина Бойова управа Українських Січових Стрільців (УСС). З часом у складі австрійської армії з добровольців сформувалась бригада УСС, яка брала участь у боях з російськими військами.

У 1914–1917 роках територія Східної Галичини та Буковини стала театром інтенсивних бойових дій. Окрім прямих військових втрат, внаслідок політики терору російської адміністрації на чолі з намісником Галичини графом Бобрин-ським почалось руйнування українського суспільно-культурного життя, переслідування української мови. Міністр закордонних справ Росії Сазонов відверто заявив у лютому 1915 року в Державній думі, що однією з причин війни з центральними державами був ворожий Росії український рух, який повстав у Галичині на німецькі кошти[20]. Особливо негативну роль стосовно українського суспільства відіграли у цей час москвофіли. Пізніше запанував терор австро-угорської жандармерії, який був теж спрямований в першу чергу проти українського селянства. Усього в Галичині було розстріляно, повішано, закатовано близько 60 тисяч чоловік.

Перемога Лютневої і Жовтневої революції в Росії, проголошення та діяльність Української Народної Республіки (УНР) на Наддніпрянщині, поразки австро-угорських та німецьких військ на фронтах, гіркий досвід військового часу — всі ці різнопланові фактори стимулювали висунення на порядок денний українського питання. 25 березня 1918 року українські депутати австрійського парламенту скликали у Львові з’їзд так званих мужів довір’я від усіх галицьких політичних партій і груп. З’їзд ухвалив створити з українських земель Галичини і Буковини окремий державний організм при гарантії прав національних меншостей — поляків, євреїв, німців. Крім того, на міжпартійній основі було утворено так звану Безпартійну бойову організацію національної оборони.

Внутрішні реформи Австро-Угорської імперії затягувалися, що лише поглиблювало кризу держави. В цих умовах президія українського парламентського представництва скликала 18 жовтня 1918 року до Львова членів української конституанти — послів до парламенту та сеймів від Східної Галичини та Буковини, представників українського єпископату, вповноважених делегатів від українських політичних партій. Нікого не було від Закарпаття, проте газета «Діло» повідомляла про лист від групи відомих представників українського суспільства цього краю, які висловили підтримку конституанті і заявили про бажання вислати своїх делегатів для участі в її роботі[21].

На засіданні було вирішено з огляду на близький розпад Австро-Угорщини уконституювати Українську Національну Раду як повноважне представництво українського народу і проголосити українську державу на території Східної Галичини, Північної Буковини,і Закарпаття. 19 жовтня 1918 року українські національні збори в приміщенні Народного Дому в Львові обнародували ці постанови.

У свою чергу, 28 жовтня 1918 року в Кракові відбулося засідання польських послів від Галичини, на якому було утворено так звану Польську ліквідаційну комісію — орган, що мав перейняти владу від австрійської адміністрації на території як Західної, так і Східної Галичини. Це свідчило про намір польських панівних класів зберегти на західноукраїнських землях попередню систему соціального і національного гніту. Після тривалих дебатів Українська Національна Рада у Львові вирішила негайно взяти у свої руки державну владу на території української частини Галичини, Буковини і Закарпаття.

Практичну підготовку до цього акту здійснював таємний Центральний Військовий Комітет, що виник на початку жовтня з українських старшин (офіцерів) австро-угор-ської армії. У порозумінні з політичним керівництвом Комітет проводив організаційну роботу серед галицьких військових частин та УСС, які на той час перебували на Буковині, створив мережу своїх секцій у повітах. У останніх днях жовтня 1918 року в розпорядженні Комітету у Львові знаходилося близько 1400 стрільців, в тому числі 60 старшин^1. Після відмови австрійського намісника краю графа Гуйна передати владу мирним шляхом саме ці сили під командуванням сотника Дмитра Вітовського в ніч з 31 жовтня на 1 листопада роззброїли в місті неукраїнських військовослужбовців і захопили основні урядові будинки, казарми, арсенали. Усе відбулося без кровопролиття, і зранку на вежі львівської ратуші майорів національний прапор. Дії Центрального Військового Комітету зустріли повну підтримку української частини населення міста і мешканців околиць. Уже вдень до Львова прибули підкріплення: близько тисячі повсталих робітників і селян з Винників, стільки ж — із Щирця.

Є підстави погодитися з твердженням доктора історичних наук О. Ю. Карпенка, що події 1 листопада стали народною, буржуазно-демократичною революцією. У зв’язку з переважно аграрним характером краю найбільш масовим учасником революції стало селянство, а внаслідок переважно польського характеру великого землеволодіння ця боротьба набула національно-визвольної спрямованості[22] [23].

Взяття влади Українською Центральною Радою захопило зненацька нелегальні польські військово-політичні організації. А сил у них було чимало. Під егідою ендеції діяла Польська Команда Військова (ПКВ) на чолі з капітаном Ч. Мон-чинським, що наприкінці жовтня мала у Львові понад 500 бойовиків. Від трьох до чотирьох сотень членів налічувало регіональне відділення Польської Військової Організації (ПОВ) — нелегального військово-політичного формування, що діяло під керівництвом Ю. Пілсудського. Крім того, кілька десятків членів налічували дві групи легіонерів (з волонтерських частин, створених на початку світової війни у складі австрійської армії з галицьких поляків), що орієнтувалися на генералів В. Сікорського та С. Гал-лера[24]. Слід додати, що в складі цих конспіративних формувань знаходилися майже виключно досвідчені офіцери колишньої австрійської армії, а підтримка їх земельними магнатами забезпечувала фінансову базу.

Порозумівшись між собою, польські організації під командуванням керівника ПКВ капітана Ч. Мончинського вже опівдні 1 листопада вчинили заколот, і незабаром збільшили кількість своїх сил до 4 тисяч осіб. Почалися бої за Львів, що тривали три тижні.

На решті території Східної Галичини перехід влади до Української Національної Ради відбувся практично без перешкод. Виняток становили західні прикордонні повіти, де польські загони при підтримці.з Кракова захопили міста Перемишль і Ярослав. 4 листопада українські війська відбили Перемишль, але 11 листопада втратили його знову. На Лемківщині українські війська змогли закріпитися лише в околицях Балигорода, де протримались до кінця січня 1919 року.

У цих складних військово-політичних обставинах 13 листопада Українська Національна Рада прийняла Тимчасовий Основний закон про державну самостійність українських земель колишньої Австро-Угорської монархії. У Артикулі І закону декларувалось: «Держава, проголошена на підставі права самовизначення народів Українською Національною Радою у Львові дня 19 жовтня 1918 р., обнимаючи весь простір бувшої Австро-Угорської монархії, заселений переважно українцями, має назву Західно-Українська Народна Республіка». Артикул II визначав кордони: «Простір Західно-Української Народної Республіки покривається з українською суцільною етнографічною областю в межах бувшої Австро-Угорської монархії,— то є з українською частиною бувших австрійських коронних країв Галичини з Володимерією і Буковини та з українськими частями бувших угорських столиць (комітатів): Спиш, Шариш, Зек-лин, Уг, Берег, Угоча і Марамарош — як вона означена на етнографічній карті Австрійської монархії Карла Черні-га». Артикул IV фіксував, що до часу скликання Установих зборів уся влада належить Українській Національній Раді і Державному Секретаріатові. Артикул V встановив державну символіку: «Гербом Західно-Української Народної Республіки є Золотий Лев на синім полі, обернений у свою праву сторону. Державний прапор є синьо-жовтий. Державна печать має довкола гербу напис: «Західно-Українська Народна Республіка»[25].

Того ж дня, 13 листопада, був визначений склад державного секретаріату (тобто уряду), що наступного дня склав присягу. До складу уряду ввійшли: К Левицький (президент Ради державних секретарів і секретар скарбових справ), Л. Цегельський (внутрішні справи), Дм. Вітовський (військо), І. Мирон (шляхи), Я- Литвинович (торгівля та промисловість), О. Пісецький (пошта і телеграф), О. Барвінський (освіта і віросповідання), Г. Голубович (судівництво), С. Баран (земельні справи), І. Макух (громадські роботи), А. Чернецький (праця й суспільна опіка), І. Куровець (суспільне здоров’я), В. Панейко (закордонні справи). Щодо партійної приналежності державний секретаріат був коаліційний з перевагою членів УНДП. Дм. Вітовський та І. Макух належали до радикальної партії, А. Чернецький — до соціал-демократичної, О. Барвінський — до християнсько-суспільної партії (невелике угруповання клерикального напрямку). Згодом до складу державного секретаріату ввійшов відомий український підприємець С. Федак як голова харчового управління.

Таким чином, у листопаді 1918 року західноукраїнська державність стала фактом. У проголошених кордонах ЗУНР займала територію близько 70 тисяч квадратних кілометрів; 71 % населення, згідно з оцінками, становили українці, 14 % — поляки, 13 % —євреї[26]. Проте фактично влада державного секретаріату поширювалася лише на більшу частину Східної Галичини. З самого початку ЗУНР опинилася у надзвичайно складних військово-політичних та міжнародних умовах, що істотно впливало і на внутрішньополітичний курс держави.

Розглянемо спочатку військово-політичний аспект її історії.

Польський заколот 1 листопада 1918 року означав початок кровопролитної польсько-української війни. Через кілька днів до Львова прибули підрозділи УСС, але це суттєво не відбилось на співвідношенні сил. Становище змінилося 20 листопада, коли до польської сторони з Перемишля прибуло залізницею солідне підкріплення: 140 офіцерів та 1228 солдатів під командуванням підполковника Токаржев-ського. Сталося це значною мірою внаслідок грубих прора-хунків українського командування: навіть залізнична колія не була заблокована.

Підкріплення дозволили польським військам перейти в наступ і до вечора 21 листопада через Снопків та Погулянку дійти до залізничної зупинки Личаків. Українські війська у ніч з 21 на 22 листопада відступили зі Львова і зайняли позиції на його околицях; державний секретаріат змушений був у цих умовах також залишити місто.

Окрім загонів Токаржевського і генерала Рої на територію Східної Галичини вдерлися ще дві групи польських військ, що прибули з корінної Польщі. Одна з них 20 листопада захопила місто Хирів, друга — 27 листопада повітовий центр Рава-Руську. Таким чином, утворився українсько-польський фронт з цими містами і водночас залізничними вузлами на флангах та виступом на схід через Городок до Львова, що приблизно на цій лінії тримався до лютого 1919 року. Польське командування прагнуло закріпитися на львівському напрямку і підготувати умови для окупації всього краю. Безпосереднє керівництво військами здійснювало «Командування Схід» на чолі з генералом Т. Розвадовським — першим начальником генерального штабу відновлених польських збройних сил і водночас близьким до ендеції представником відомого магнатського роду, що володів маєтностями на території Бережанського, Калуського, Львівського, Підга-ецького, Скалатського і Тернопільського повітів Східної Галичини[27].

Метою українського командування було витіснити інтервентів за межі української етнографічної території й забезпечити захист державних кордонів. Для виконання цих завдань уряд ЗУНР приступив до організації регулярної Галиць-кої Армії (ГА, в літературі переважно називається Українська Галицька Армія — УГА). 15 листопада територія Східної Галичини була поділена на три військові області (Львівська, Станіславська, Тернопільська), кожна з яких складається з чотирьох військових округ по 3–8 повітів у кожній. Якщо до кінця 1918 року українські війська діяли групами щонайбільше по 3–5 куренів (батальйонів) піхоти, то з початком 1919 року було утворено три армійські корпуси по чотири бригади у кожному. Бригада у свою чергу складалася з чотирьох куренів піхоти, артилерійського полку, сотень кінноти, саперів та інших підрозділів. Усіх бригад, отже, було дванадцять: 1-ша бригада УСС, 2-га коломийська, 3-тя бережанська, 4-та золочівська, 5-та сокальська, 6-та равська, 7-ма львівська, 8-ма самбірська, 9-та угнівська, 10-та (без власної назви), 11-та стрийська, 12-та гірська. У травні 1919 року бригади реорганізували: в їх складі утворили два піхотні полки та три курені в кожному. В червні того ж року був сформований IV і почалося формування V корпусів. Проте в липні, після переходу через річку Збруч, внаслідок нестачі поповнення корпуси ці (IV і V) ліквідували.

Вищим штабом ГА стала з 1 листопада Українська Генеральна Команда, перейменована 8 листопада 1918 року в Начальну Команду. Начальними комендантами (командувачами) ГА були: Дм. Вітовський (з 1 листопада 1918 року), полковник Коссак (з 5 листопада), полковник Стефанів (з 9 листопада), генерал Омелянович-Павленко (з 10 грудня), генерал Греков (з 9 червня 1919 року)», генерал Тарнав-ський (з 5 липня), генерал Микитка (з 7 листопада), виконуючий обов’язки полковник Шаманек (з 6 лютого 1920 року), полковник Вітошинський (з кінця лютого), Порайко (галицький комуніст, член КП(б)У, командував ЧУГА протягом березня 1920 року). Начальники штабу ГА: полковник Маринович (з 2 листопада 1918 року), полковник Коссак (з 4 листопада), отаман Горук (з 5 листопада), полковник Мішковський (з 10 грудня), полковник Курманович (з 13 лютого 1919 року), полковник Штіпшіц-Тернова (з 9 червня), полковник Шаманек (з 5 липня), генерал Ціріц (з 7 листопада), полковник Шаманек (з б лютого 1920 року), полковник Іванов (начальник штабу ЧУГА з 27 лютого до кінця березня 1920 року).

Рядовий склад ГА здебільшого становили досвідчені солдати колишньої австро-угорської армії, що пройшли фронтами першої світової війни. Не вистачало українських старшин, особливо на вищих штабних посадах, і до ГА приймали як офіцерів-австрійців (генерал Ціріц, полковник Шаманек, Штіпшіц-Тернова та інші), так і офіцерів-укра-їнців колишньої царської армії (генерали Омелянович-Павленко, Греков та інші). Зброя була переважно з австрійських арсеналів, пізніше — і російського виробництва. Точних даних про чисельність ГА немає, оскільки не збереглися її архіви. За приблизними оцінками, загальна чисельність ГА на 18 листопада 1918 року становила близько 50 тисяч чоловік, у тому числі до 25 тисяч багнетів та шабель при 40 гарматах. У січні 1919 року — близько 70 тисяч чоловік та 60 гармат, а влітку того ж року ГА налічувала до 100 тисяч чоловік, маючи на озброєнні 160 гармат, 550 кулеметів, 20 літаків.

Однак буржуазно-поміщицька Польща збільшувала свої збройні сили значно швидшими темпами. Мало значення те, що економічний і людський потенціал корінної Польщі у багато разів перевищував ресурси Східної Галичини. Але вирішальне значення мала військово-економічна підтримка Польщі державами Антанти, тоді як ЗУНР зовнішньої підтримки була практично позбавлена. Хоч у листопаді — грудні активність ГА була вища, проте загарбники досягли значних успіхів — захопили 10–11 повітів ЗУНР, утримували Львів та Перемишль. 5 січня 1919 року польські війська на галицькому фронті були підпорядковані безпосередньо головному командуванню у Варшаві, яке, користуючись перемир’ям на фронті з чехами та низькою активністю німецьких військ у Познаньщині, кинуло сюди більшість своїх сил. 8 січня почався польський наступ.

Він був відбитий, але безуспішними виявилися також два наступи українських військ на Львів (27 грудня 1918 року — 2 січня 1919 та 11 січня 1919 року). В січні ГА спробувала звільнити Закарпаття від угорських та румунських військ, оскільки, згідно з прокламацією Української Національної Ради від 19 жовтня 1918 року й Тимчасовим Основним законом про державну самостійність українських земель колишньої австро-угорської держави, цей край об’єднувався з Східною Галичиною та Північною Буковиною в одну державу. Було сформовано дві оперативні групи, що рушили з Коломиї та Станіслава. Коломийська група 7 січня 1919 року зайняла Ясінне, разом з закарпатськими добровольцями розбила угорські війська під Раховом і звільнила місто Сигіт. Але вже 17 січня ця група була атакована одночасно угорськими і румунськими військами і змушена з втратами пробиватися назад у Східну Галичину. Станіславська група дійшла до Мукачева, але теж була відкинута назад переважаючими силами угорських військ.

У лютому, враховуючи досвід попередніх боїв, Начальна Команда ГА розробила план нового наступу, що передбачав опанування силами III корпусу залізничної колії на відтинку Городок — Судова Вишня з метою повного оточення Львова. Операція (дістала назву Вовчухівської) розвивалася успішно: 15 лютого українські війська звільнили села Доли-няни, Вовчухи, Бар, Довгомостиська, а 20 лютого повністю перервали зв’язок між Львовом та Перемишлем.

Проте дальший розвиток наступу був перерваний місією Антанти на чолі з французьким генералом Бертельмі, яка в ультимативній формі поставила вимогу припинити бойові дії, укласти українсько-польське перемир’я і передати спірні питання на розгляд Паризької мирної конференції. Крім того, в процесі переговорів про перемир’я місія Антанти визначила його лінію (так звану лінію Бертельмі), що, по суті, було вимогою до уряду ЗУНР без опору віддати окупантам важливі райони краю включно з околицями Львова, Дрогобичем та Бориславом.

Припинення вогню тривало з 25 лютого, але вже 2 березня, з уваги на абсолютно неприйнятну позицію на переговорах польської сторони та антантської місії, українські війська поновили наступ. Польський гарнізон у Львові знаходився напередодні капітуляції, однак, поки відбувалися переговори, польське головне командування змогло організувати і перекинути нові сили з Конгресів™ та Познаньщини, які 12 березня почали успішний контрнаступ і деблокували окупований Львів.

У квітні ситуація на українсько-польському фронті різко погіршилася у зв’язку з прибуттям з Франції дивізій генерала Галлера, що кардинально змінило співвідношення сил. 19–20 квітня 1919 року польські інтервенти перейшли у наступ під Львовом, а у другій половині травня ГА змушена була розпочати загальний відступ. Становище ЗУНР ускладнилося також втручанням Румунії, на вимогу якої українським військам довелося залишити територію між Дністром та залізничною колією Нижнів — Ворохта.

Командування ГА віддало наказ військам зосередитися в трикутнику річок Збруч і Дністер та залізничної колії Гусяти н — Чортків — Товсте — Заліщики. Це дозволило на певний час відірватися від наступаючих польських дивізій, забезпечити ГА короткий перепочинок, реорганізувати її та поповнити зброєю і амуніцією, отриманими від уряду УНР. 8 червня ГА з свого плацдарму несподівано для ворога перейшла у наступ, того ж дня прорвала польський фронт і звільнила місто Чортків. І корпус успішно наступав на Бу-чач, 15 червня здобув Тернопіль і повернув на Бережани. II корпус дійшов до Микулинців, а III — лівим берегом Дністра просунувся до Монастириськ і 16–19 червня здобув перемогу під Перемишлянами.

Успіхи ГА викликали ентузіазм серед населення, насамперед українського селянства, дали змогу сформувати IV корпус і почати формування V. Але відсутність надійних і стабільних джерел постачання озброєння не дозволили скористатися народним піднесенням в повній мірі: з 90 тисяч добровольців до війська прийняли лише 15 тисяч, а решту через нестачу гвинтівок і амуніції розпустили по домівках.

Польське командування перекидало на галицький фронт нові сили, забезпечені Антантою всім необхідним. 28 червня 1919 року польські війська прорвали фронт ГА під Перемишлянами та Янчином, і почався другий, на цей раз останній, відхід українських військ у трикутник річок Збруч і Дністер. У зв’язку з неможливістю далі тримати фронт проти переважаючих сил польської армії 16–18 липня 1919 року за рішення уряду ЗУНР корпуси ГА перейшли річку Збруч й вступили на Наддністрянщину; на той час у їх складі було близько 50 тисяч стрільців і старшин, в тому числі 18–19 тисяч багнетів і шабель, 158 гармат, 546 кулеметів[28]. Буржуазно-поміщицька Польща повністю окупувала

Східну Галичину, проте до кінця існування ГА та уряду ЗУНР було ще далеко.

Як зазначалося, на внутрішню політику ЗУНР і перебіг військових подій значною мірою впливало міжнародне становище. Взагалі зовнішньополітична діяльність державного секретаріату зводилася до двох головних площин: 1) стосунки з наддніпрянською Українською Народною Республікою, 2) визнання іншими державами, передусім Антантою.

Головною метою уряду ЗУНР було досягнення державного об’єднання з УНР, що розглядалося, по-перше, як втілення в життя віковічного прагнення українського народу до державної єдності, а по-друге, як засіб для спільного протистояння експансії буржуазно-поміщицької Польщі на українські землі. Це було і в інтересах УНР, тим більше, що Директорія розраховувала на допомогу галицьких сил у вирішенні власнйх специфічних військово-політичних і державних проблем.

На початку листопада 1918 року Українська Національна Рада у Львові прийняла відповідні політичні рішення, і 1 грудня, коли в Києві ще існувала влада гетьманату, у Фастові повноважні представники державного секретаріату ЗУНР уклали попередній договір з Директорією про державну єдність. З січня 1919 року Українська Національна Рада проголосила у Станіславі акт злуки (державного об’єднання) ЗУНР і УНР; 22 січня на Софіївській площі у Києві прилюдно і в присутності представників інших країн делегати ЗУНР обмінялися відповідними грамотами з керівництвом УНР. Було проголошено, що «однині во єдино зливаються століттями одірвані одна від одної частини єдиної України, Західно-Українська Народна Республіка (Галичина, Буковина й Угорська Русь) і Наддніпрянська Велика Україна»[29]. ЗУНР перейменовувалася у Західну область Української Народної Республіки (ЗОУНР), єдиним державним гербом став «тризуб» замість ухваленого раініше для ЗУНР золотого лева на блакитному полі. В той же час злиття урядів, армій, законодавчих органів УНР та ЗУНР відкладалося до скликання установчих зборів об’єднаної України, як це й передбачалося ухвалою Української Національної Ради від 3 січня.

Таким чином, акт 22 січня став виразом єдності українських земель в міжнародно-правовому і морально-політичному відношенні. Проте фактичне державне об’єднання так і не відбулося. Існування окремих урядів і армій цілком закономірно породжувало розходження з тих чи інших конкретних питань, оскільки Східна Галичина і Наддніпрянщина мали свої відмінності в рівнях розвитку політичної культури, національної самосвідомості, історичного досвіду тощо. Тому перед загрозою військової катастрофи восени 1919 і в 1920 році уряди та військове командування ЗУНР і УНР дбали, цілком природньо, передусім, про свої регіональні інтереси.

Все ж таки у військово-політичному аспекті акт злуки забезпечив ЗУНР тил, певну координацію зусиль на фронті (армія УНР також вела бойові дії з польськими інтервентами на Волині) та на міжнародній арені, можливість отримувати певну допомогу озброєнням, амуніцією, спорядженням, військовими спеціалістами. Але у зв’язку з хиткістю військового, політичного, міжнародного становища самої УНР ця допомога не мала для ЗУНР вирішального значення.

Найважливішим — як для ЗУНР, так і для УНР — було завдання: добитися визнання на міжнародній арені. З формального боку справи начебто виглядали непогано. ЗУНР встановила дипломатичні відносини з Австрією, Німеччиною, Чехословаччиною, Угорщиною, Югославією, Італією, Ватіканом, США, Канадою, Бразіліею. Однак слід було ще добитися реального визнання ЗУНР на Паризькій мирній конференції, вердикт якої мав вирішальний вплив на формування кордонів версальської Європи. А (там, передусім, домінували інтереси Великобританії та Франції. Міжнародно-правове становище ЗУНР ускладнювалося і тим, що Австрія за Сен-Жерменським договором усі свої права на Галичину передала раді країн Антанти.

Цілком очевидно, що про справедливе ставлення великих європейських держав до ЗУНР і України взагалі говорити не доводиться. Можна погодитися з твердженням В. Винни-ченка, що Антанта на той час робила ставку на дві сили: російську контрреволюцію (Колчак, Денікін) та новостворе-ну буржуазно-поміщицьку Польщу. Якщо в громадянській війні в Росії перемагають білогвардійці, тоді відновлюється «єдина і неділима» Російська імперія з Наддніпрянщиною у своєму складі, а Галичина становить для неї винагороду за участь в імперіалістичній війні. Якщо ні — тоді буржуазно-поміщицька Польща отримає Східну Галичину як заохочення до ролі жандарма Східної Європи та союзника Франції проти Німеччини Про ігнорування інтересів ЗУНР та УНР свідчить той факт, що Антанта без них узгоджувала питання про анексію Закарпаття Чехословаччиною, Буковини та Бессарабії Румунією, обминала українську проблему у взаємовідносинах з Колчаком тощо*.

Крім того, Антанта намагалася максимально використати українські та польські війська проти Червоної Армії. Власне, роль місії генерала Бертельмі і полягала в тому, щоб, досягнувши перемир’я на українсько-польському фронті в Галичині у лютому-березні 1919 року, спрямувати сили обох сторін на боротьбу проти радянських військ.

Слід відзначити, що на загальний настрій Паризької конференції вплинули також широка антиукраїнська пропаганда польського уряду. Зокрема, ГА звинувачувалася у неіснуючих масових військових злочинах проти цивільного польського населення, державний секретаріат ЗУНР — у «більшовизмі», а український народ — у відсутності національної свідомості, схильності до анархії тощо.

У цих умовах апеляції дипломатії ЗУНР до Паризької мирної конференції, до урядів Великобританії, Франції та інших держав не могли мати якихось реальних наслідків. Приклади — вже згадувана місія на чолі з генералом Бертельмі, пізніше місія генерала Боти, виразні симпатії яких були на стороні польських" інтервентів. 17 квітня 1919 року голові дипломатичної делегації ЗУНР в Парижі В. Панейку вдалося отримати запевнення прем’єр-міністра Польщі І. Падеревського, що сформована у Франції польська армія генерала Галлєра не буде використана у Східній Галичині та на Волині проти українських військ. Однак уже 19 квітня під Львовом дивізії Галлєра перейшли у наступ проти ГА.

25 червня 1919 року, коли останній наступ ГА вже зупинився, Найвища рада Антанти офіційно уповноважила Польщу зайняти східну Галичину по річку Збруч при допомозі армії Галлєра. При цьому було зроблено застереження, що Польща повинна шанувати право державного самовизначення населення краю і може запроваджувати свою цивільну адміністрацію тільки після відповідної угоди з державами Антанти. Але окупанти дані завваги свідомо ігнорували.

Весною 1919 року уряд ЗУНР одержав реальну можливість радикально змінити міжнародне і внутрішньополітичне становище Східної Галичини та всіх західноукраїнських земель шляхом союзу з Радянською Україною. Це був час, коли Червона Армія зайняла Київ і просувалася на захід у напрямку до річки Збруч, а в Угорщині існувала Радянська республіка. В умовах, що склалися, уряд УРСР природньо був зацікавлений у якнайшвидкішій ліквідації сил Директорії і у встановленні прямого зв’язку з угорською революцією. Крім того, поєднання зусиль військ Червоної Армії та ГА відкривало реальну перспективу загального наступу проти польських військ на Україні і в Білорусії.

Офіційні пропозиції про укладення угоди державний секретаріат ЗУНР отримував у 1919 році двічі: 7 березня та 9 травня. Зокрема умови другої пропозиції були такі: 1) уряд ЗУНР пориває відносини з Дирекцією УНР і відкликає усіх галичан з її військ; 2) прилюдно оголошує про це і про свій союз з Радянською Україною; 3) укладає з радянським урядом союз проти Польщі та Румунії; 4) ГА підпорядковується командуванню Червоної Армії; 5) у галицькі частини радянський уряд призначає своїх політичних комісарів; 6) радянський уряд не втручається у внутрішні справи Східної Галичини[30].

У зв’язку з внутрішньополітичним становищем Східної Галичини, враховуючи ультимативну форму пропонованого військово-політичного союзу (контроль радянського уряду над ГА), прийняття даних пропозицій означало ліквідацію ЗУНР і включення краю в склад Радянської України. Про те, що йшлося саме про ліквідацію ЗУНР і перетворення західноукраїнських земель у плацдарм для боротьби за європейську пролетарську революцію, свідчил(и заяви керівників РКП(б) та КП(б)У, публікації преси. Так, 26 березня 1919 року Л. Пятаков помістив у «Правді» передову статтю під назвою «Західні перспективи», у якій писав: «Та не встигла ще Червона Армія молодої Української радянської республіки підійти до Галичини, як там, за кордонами Галичини, вже пронісся перший сильний революційний шквал… Буржуазна галицька рада вибита з Станіслава і прем’єр Голубович заарештований робітниками, селянами і солдатами. Не вирішуючи заздалегідь питання про форми існування УРСР і Галичини, не підлягає сумніву одне: радянське повстання в Галичині дає можливість встановити неперервний зв’язок з Радянською Угорщиною… Галицьке повстання, у всякому випадку, встановлює шлях: Москва— Київ — Станіслав — Будапешт, й тим самим пробиває Угорщині віддушину, а для нас шлях у Європу. Ми, комуністи України, писали неодноразово: шлях на Захід лежить через Україну» [31].

Звичайно, твердження про радянське повстання у Станіславі і арешт Голубовича було дезінформацією. Однак весною і влітку 1919 року, в час, коли уряд ЗУНР отримує нові пропозиції про союз, «Правда» продовжує друкувати подібні повідомлення. Наприклад, 29 квітня вона сповіщає: «З Кам’янець-Подільського повідомляють, що Український Галицький уряд Петрошевського (?!) скинуто, і що на його місці утворилась ліво-соціал-демократична коаліція з комуністами, яка проголосила владу Рад»[32]. Чергове повідомлення— 8 липня: «Політичному відділу дивізії, яка оперує на Галицько-Волинському фронті, повідомили таке про становище в Галичині: настрій мас тут цілком очевидно схиляється на сторону Радянської влади. З нетерпінням чекають Червоних військ. У Бродах проголошена Радянська влада і сформовано революційний комітет… За загальним переконанням, досить з нашого боку невеликих зусиль, і Галичина стане Радянською» [33].

Питання про можливі наслідки включення в 1919 році Східної Галичини до складу Радянської України стало предметом гострих дискусій. Так, доктор історичних наук С. А. Макарчук вважає, що після відновлення Радянської влади на Україні існування ЗУНР набрало відносно реакційного характеру[34]. Учасник буремних подій того часу, вже згадуваний В. Винниченко писав у 1920 році, що уряд ЗУНР повинен був прийняти умови союзу і свідомо само-ліквідуватися, щоб надати українській радянській державності національно-український характер, але при гарантованій відмові КП(б)У від так званої «п’ятаковщини»[35].

П’ятаковщина, за В. Винниченком, означала не що інше, як реалізацію політики військового комунізму стосовно України, зокрема вилучення без відшкодування частини національного продукту: зерна, вугілля, сталі. Подібна політика диктувала й висунення відповідних кадрів, позбавлених української національної свідомості. Чи була готова РКП(б) у 1919 році заради союзу із ЗУНР піти на зміну своєї політики в національному питанні, враховуючи її зв’язок з військовим комунізмом?

Саме в березні того ж року відбувся VIII з’їзд партії, на якому бурхливі дебати викликала ленінська теза про право націй на самовизначення. Ось витяг із виступу М. Томського: «Я думаю, в цьому залі не знайдеться жодної людини, яка б сказала, що самовизначення націй, національний рух є нормальним і бажаним»[36]. У заключному слові В. Ленін право націй на самовизначення захистив ще раз, однак зазначив: «Далі мені слід зупинитися на питанні про самовизначення націй. Це питання в нашій критиці отримало роздуте значення. Тут виявилася слабкість нашої критики, що таке питання, по суті, займаюче в загальному будівництві програми, в загальній сумі програмних вимог менш як другорядне значення — це питання отримало в нашій критиці значення спеціальне» [37]…

Очевидно, взаємовідносини ЗУНР і Радянської України в 1919 році вимагають подальших грунтовних і неупередже-них досліджень. У всякому разі державний секретаріат ЗУНР на радянські пропозиції не відповів.

Відсутність у ЗУНР стабільного міжнародного становища розв’язувала руки польським інтервентам, дозволяла їм практично без перешкод нарощувати зусилля на фронті. У той же час ЗУНР відчувала нестачу в озброєнні (не мала звідки його поповнювати), можливості її в організації дипломатичного тиску на буржуазно-поміщицьку Польщу з боку інших країн були обмежені. Фактично жодна європейська держава не виявила реального зацікавлення в існуванні західноукраїнської республіки. Хиткість міжнародних позицій робила уряд ЗУНР значною мірою залежним від Антанти, що негативно впливало на мобілізації^ національних сил проти зовнішньої агресії, а також-на внутрішньополітичну ситуацію.

Розглянемо основні напрямки і результати внутрішньої політики ЗУНР.

Програмна декларація Української Національної Ради була опублікована 5 листопада 1918 року в Львові. У ній проголошувалося створення демократичної держави, де не буде національного поневолення та соціального гніту, де буде забезпечена рівність усіх перед законом, вибори, всіх ступенів здійснюватимуться на основі загального, рівного, безпосереднього, таємного і пропорційного, виборчого права, а керівною силою будуть робітники і селяни. Зразу ж по досягненню військово-політичної стабільності передбачалося скликання парламенту, який повинен прийняти справедливу земельну реформу, згідно з якою поміщицькі землі перейшли б у власність малоземельних та безземельних селян. Проголошувалось також встановлення 8-годинного робочого дня, гарантії соціального забезпечення тощо.

Однак до реалізації проголошеної програми було ще далеко. І тут слід мати на увазі кілька обставин. По-перше, до складу Української Національної Ради ввійшла значна частина українських послів до австрійського парламенту, галицького та буковинського сеймів, обраних ще до першої світової війни. Українське суспільство з того часу значною мірою радикалізувалося, і розкладка політичних сил в Українській Національній Раді чи в державному секретаріаті далеко не повністю відображала реальний рівень політичної самосвідомості народу, внаслідок чого прагнення останнього часто випереджували дії поміркованого державного керівництва.

По-друге, керівники українських політичних партій Галичини формувалися в період відносно мирного і поступового розвитку капіталізму, в умовах упертої, тривалої боротьби із засиллям польських земельних магнатів та урядовців, при постійних апеляціях до центральної австрійської влади. Просування уперед здійснювалося невеликими кроками, за посередництвом тривалих переговорів, звернень, компромісів. Досвіду державного керівництва галицькі політичні лідери не мали, не кажучи вже про досвід глибоких політичних та економічних перетворень, спеціальних маневрів тощо. Проте саме такий досвід був вкрай необхідний керівництву ЗУНР у 1918–1919 роках.

По-третє, у своїй внутрішній політиці Українська Національна Рада постійно змушена була зважати на зовнішній чинник, особливо на те, яке враження її дії викличуть в урядів країн Антанти. Крім того, втілення в життя положень програмної декларації стримувалось і цілком об’єктивними факторами, передусім самим фактом продовження інтенсивних воєнних дій, розрухою, браком відповідних фахівців та матеріальних ресурсів.

3 2 січня 1919 року державний секретаріат ЗУНР знаходився у Станіславі. Тут уконституювалася доповнена Українська Національна Рада: до її складу ввійшли також делегати повітів і міст, обрані 22–26 листопада 1918 року. Тепер цей вищий законодавчий орган державної влади налічував 150 осіб, серед яких було більшість представників середнього і заможного селянства, світської інтелігенції і духовенства. Якщо мати на увазі партійну приналежність, то, окрім членів УНДП, РУРП та УСДП, до складу уряду входила ще й селянсько-радикальна група під керівництвом К. Трильовського, що відокремилась від радикалів. Частина членів Української Національної Ради була безпартійною або належала до більш дрібних партійних формацій.

4 січня 1919 року був прийнятий закон про Виділ Української Національної Ради з функціями колективного президента держави. До складу Виділу увійшли: Президент Ради Є. Петрушевич (націонал-демократ), Л. Бачинський (радикал), С. Вітик (соціал-демократ), А. Горбачевський (націонал-демократ), Г. Дувіряк (радикал), М. Новаків-ський (безпартійний), Т. Окуневський (націонал-демократ), А. Шмігельський (радикал), О. Юрик (націонал-демократ). Обрано було також Президію Української Національної Ради у складі Є. Петрушевича і чотирьох його заступників — Л. Бачинського, С. Вітика, О. Поповича і А. Шмігельського.

Виділ призначив новий склад державного секретаріату, який діяв до кінця 1919 року. Прем’єр-міністром, державним секретарем фінансів, торгівлі і промисловості став С. Голу-бович (націонал-демократ), державним секретарем закордонних справ — В. Панейко (націонал-демократ; з часом його послідовно замінювали Л. Цегельський та М. Лозин-ський), внутрішніми справами керував І. Макух (радикал), військовими справами — Дм. Вітовський (радикал; після його загибелі — В. Курманович), будівництвом — О. Бура-чинський (націонал-демократ), земельними справами — М. Мартинець (безпартійний, радник дирекції домен і лісів), освітою і віросповіданням А. Артимович (безпартійний, директор гімназії), міністром шляхів, пошт і телеграфу — І. Ми-рон (безпартійний, залізничний інженер), громадських робіт— М. Козаневич (безпартійний, гірничий інженер).

Реорганізація Української Національної Ради та державного секретаріату не прискорили реалізації головних перетворень. Щоправда, 15 лютого 1919 року було прийнято важливий закон про державну мову (нею проголошувалася українська мова при праві національних меншостей зноситися з урядом і адміністрацією на місцях своїми рідними мовами), однак земельна реформа відкладалася надалі. Хоча в час зростання соціально-політичної активності трудящих, передусім селянства, постала настійна потреба вирішити аграрне питання шляхом розподілу поміщицької землі. В цілому ряді повітів (Богородчанському, Борщів-ському, Бродівському, Збаразькому, Косівському, Пече-ніжинському, Яворівському та інших) селяни самі вдалися до розподілу землі. Власті ЗУНР не обійшлися без репресій, що породжувало додаткову напруженість і навіть селянські заворушення, як це мало місце у селі Гнилиці Збаразького повіту[38].

Водночас проявляється тенденція до виникнення Рад як форми організації народної ініціативи «знизу» та зародків революційної влади. За підрахунками кандидата історичних наук М. Р. «Литвина, наприкінці 1918—у першій половині 1919 року під керівництвом комуністів та лівих соціал-демократів у 19 населених пунктах Східної Галичини-було створено 26 Рад, у тому числі 14 — робітничих депутатів, 5 — стрілецьких, 4 — селянських депутатів. Керівництво ЗУНР до даної форми народної ініціативи поставилося негативно, хоча в ряді випадків проявляло толерантність.

Кульмінацією самостійної політичної активності робітничого класу стало Дрогобицьке повстання 14–15 квітня 1919 року. Соціальне нетерпіння пролетаріату посилювалося важкими матеріальними умовами, фактами корупції місцевої адміністрації, наявністю у місті значної групи старшин ГА, які ухилялися від перебування на фронті тощо. Слід також врахувати і зовнішні фактори — революцію в Угорщині, наближення Червоної Армії до річки Збруч.

Підготовку до повстання здійснювала місцева організація під назвою «Соціалісти-Комуністи», що виникла наприкінці листопада 1918 року[39]. Організація відхилила пропозицію голови повітової Національної Ради соціал-демократа С. Вітика делегувати своїх представників до її складу. Вона у своїх діях опиралася на озброєну міліцію (ополчення), що була сформована під час взяття влади у австрійської адміністрації. Усього в повстанні взяло участь близько 500 чоловік, у тому числі й представники підрозділів гарнізону. 14 квітня Дрогобицька Рада робітничих, селянських і стрілецьких депутатів проголосила себе органом державної влади, надіславши привітання радянським урядам України та Угорщини. Наступного дня повсталі здалися силам урядових військ, які були зняті з фронту і перекинуті із Стрия.

Очевидно, можна погодитися з твердженням доктора історичних наук С. А. Макарчука, що дії уряду ЗУНР випливали з логіки політичної боротьби: республіка знаходилася у критичному стані і не могла спокійно сприйняти проголошення в тилу влади, яка в тих умовах їй протистояла [40]. Водночас Дрогобицьке повстання засвідчило, що затягування вирішення основних загальнодемократичних завдань, особливо в умовах невдач на фронті, вело до формування у галицькому суспільстві тих сил, які готові були боротися за негайну соціалістичну альтернативу.

У політичному плані соціалістичну перспективу спочатку представляла Інтернаціональна революційна соціал-демократія (ІРСД) — партія, що виникла в 1915 році на базі лівої течії УСДП і знаходилася на марксистських інтернаціоналістських позиціях. Сама ІРСД була нечисельна, однак з її рядів вийшло багато провідних діячів майбутньої Комуністичної партії Західної України — Й. Крілик (Васильків), М. Баб’юк (Ірчан), Р. Кузьма (Туринський), М. Теслюк (Ернест) та інші. Оцінюючи революцію у Східній Галичині як національно-демократичну за характером, ІРСД позитивно ставилась до ЗУНР та УНР.

Велику політичну роль відіграли колишні галицькі військовополонені, що в 1917–1918 роках поверталися додому з Росії; декого з них ЦК КП(б)У послав до Східної Галичини для партійної роботи. У лютому 1919 року в Станіславі відбулася підпільна конференція галицьких комуністичних організацій і груп, на якій організаційно оформилася Комуністична партія Східної Галичини (КСПГ), ЦК якої очолив К. Саврич (Максимович). У краї проявляли активність також групи, що орієнтувалися на наддніпрянську Українську комуністичну партію (боротьбістів).

Лише 14 квітня 1919 року Українська Національна Рада прийняла закон, що визначив основи аграрної реформи — наділення землею малоземельного та безземельного, селянства на правах приватної власності. У зв’язку з цим проголошувалася експропріація й перехід у земельний фонд ЗУНР для подальшого розподілу земель поміщиків, монастирів, єпископів, церков, приватних фундацій і установ, а також тих земель, що не обробляються власними силами, та інших маєтностей, що перевищують необхідний для однієї сім’ї розмір. Останнє означало, що під дію закону частково підпадало землеволодіння заможного селянства, яке використовувало найману робочу силу. Поміщицькі, всі церковні та лихварські землі підлягали експропріації в цілому, а для куркульських господарств земельні комісії повітів і громад мали встановити певну верхню межу. У власність сільських громад' переходили водні ресурси місцевого значення, а також пасовища і полонини, користування якими в минулому було сервітутним правом. Ліси, води й земельні надра ставали власністю держави.

Першочерговість в отриманні земельних наділів встановлювалася для інвалідів війни, сиріт і вдів; позбавлялися права на землю дезертири з ГА та особи, що скоїли злочини проти української держави та її збройних сил. Положення про експропріацію великої земельної власності вступали в силу одразу після прийняття закону, однак окремі його статті застерігали проти здійснення поділу землі до закінчення військових дій і встановлювали адміністративні покарання за її самочинне захоплення. Ряд важливих питань, таких, як величина наділу, земля з викупом чи без, проблема іпотечних заборгованостей тощо, викликали значні партійно-політичні суперечки, і їх вирішення покладалося на майбутній сейм.

Таким чином, закон від 14 квітня 1919 року визначив основи земельної реформи. Звичайно, це було революційним актом, проте втілити його в життя уряд ЗУНР не встиг через польський наступ.

15 квітня 1919 року вийшов також закон про сейм як законодавчий орган ЗУНР. Передбачалися вибори 226 послів, у тому числі 160 українців, 33 поляків, 26 євреїв і 6 німців, створення національних виборчих округів, активне виборче право після досягнення 20 років і пасивне — після досягнення 28 років. Цей закон забезпечував пропорційне представництво усіх національних груп і відповідне відображення в сеймі рівня політичної свідомості мас, однак не був реалізований з тих же причин, що й закон про аграрну реформу.

Таким чином, внаслідок різних обставин внутрішня політика ЗУНР характеризувалася непослідовністю в реалізації проголошених завдань, що стимулювало соціально-політичне розмежування в суспільстві і негативно впливало на обороноздатність в умовах війни.

Окупація Східної Галичини буржуазно-поміщицькою Польщею означала кривавий терор проти українського народу. Вже з 21 листопада 1918 року інтервенти почали репресії проти української інтелігенції, що залишилася у Львові; невдовзі широкого розмаху набули арешти і запроторення до концтаборів (проіснували для українців до 1922 року) за звинуваченням у непокорі, шпигунстві, саботажі, виконанні наказів властей ЗУНР тощо. Жертвами терору булй передусім селяни та робітники; спрямовувалися у концентраційні табори також полонені стрільці ГА.

Згідно з даними Міжнародного Червоного Хреста, такі табори були створені у Стшалкові, Вадовіце, Домбе, Модліні, Ланьцуті, Дембліні — на корінних польських землях, у Пику-личах під Перемишлем, у Львові, Тернополі, Чорткові — на території окупованої Східної Галичини, у Бресті та інших місцевостях. Умови ув’язнення не відповідали жодним міжнародним (та й людським) нормам, і знесилених людей викошували інфекційні хвороби, переважно тиф чи чорна віспа. Всього окупанти кинули до концентраційних таборів близько 100 тисяч галичан, більшість з яких там загинула. Лише у так званих «бугшопах», місцях ув’язнення у Бресті, померло 27 тисяч галичан[41]. Фактично з боку окупаційних властей це був акт геноциду по відношенню до українського народу.

Агонія ГА продовжувалася близько року. В липні—серпні 1919 року галицькі корпуси спільно з військами Директорії взяли участь у боях проти Червоної Армії і ЗО серпня навіть тимчасово зайняли Київ. Проте невдовзі ГА опинилася у скрутному становищі, ведучи боротьбу вже на два фронти: проти червоних військ та проти денікінців, що наступали з півдня і південного сходу. Шансів на утвердження влади Директорії на Наддніпрянщині та повернення з її допомогою у Галичину не лишилося, до того ж С. Петлюра почав переговори з польським урядом про союз, який міг бути укладений лише після визнання де-факто польської окупації Східної Галичини. В умовах наближення військової катастрофи командування ГА підписало у листопаді 1919 року угоду з білогвардійцями і тим самим змогло врятувати свої частини від повного розгрому. Згідно з угодою, ГА визнавала зверхність денікінського командування, зберігаючи при цьому власне командування, організацію, мову, статут, військове майно й у політичному відношенні підпорядковуючись уряду ЗУНР. Окремо зазначалося, що ГА не буде воювати на фронті проти військ Директорії і зосередиться в районі Козятин — Вінниця—Ільниці—Оратово — Погребище — Козятин. Протягом кількох наступних місяців активної участі в бойових діях галицькі війська не брали.

Після поразки Денікіна, 14–16 лютого 1920 року, внаслідок переговорів між представниками радянського командування і ГА, остання у повному складі перейшла на бік Червоної Армії. Перехід цей значною мірою був підготовлений попередньою роботою в галицьких частинах революційних комітетів. Умови нового союзу були приблизно такими ж, що й союзу з Денікіним: галицькі війська залишалися окремим військовим утворенням. У той же час вони отримали нову назву — Червона Українська Галицька Армія (ЧУГА) і були переформовані: на базі знекровлених трьох корпусів створено три бригади із структурою на зразок Червоної Армії[42].

Проте і цей союз виявився нетривким. З одного боку, галицьке офіцерство в своїй масі навряд чи могло щиро сприйняти політику радянської влади, а остання, з свого боку, не виявила належного політичного такту і витримки. На початку березня було призначено нове командування: замість полковника Вітошинського командувачем ЧУГА став більшовик Порайко; змінилися також командири, починаючи з курінного рівня і вище. Наприкінці березня В. Порайко разом з Польовим штабом ЧУГА був усунутий від керівництва і відкликаний до Києва, а галицькі бригади розділено і підпорядковано різним дивізіям 12-ї і 14-ї армій.

24 квітня 1920 року, після контакту з петлюрівськими частинами, 2-га і 3-тя бригади ЧУГА переходять на бік петлюрівців, які на цей час перебували в союзі з окупантами Східної Галичини — буржуазно-поміщицькою Польщею. Більшу частину цих галицьких військ польське командування роззброїло і інтернувало, інші влилися в склад петлюрівської 6-ї Херсонської дивізії і пізніше, після переходу останньої до Галичини, під командуванням генерала Кравса (Краузе) пробилися до Чехословаччини. 1-шу бригаду ЧУГА польські війська під час свого наступу на Київ розбили наприкінці квітня в районі Козятина.

Уряд ЗУНР проіснував дещо довше. Ще в червні 1919 року Українська Національна Рада передала всю повноту виконавчої влади диктаторові в особі свого голови Є. Петру-шевича. Після переходу на Наддніпрянщину Є. Петрушевич та державний секретаріат перебували при ГА, а в листопаді виїхали до Відня (Австрія). У грудні Є. Петрушевич скликав там нараду, на якій було засуджено союз С. Петлюри з польським урядом та його фактичну відмову від Східної Галичини, де-факто скасовано акт злуки від 22 січня 1919 року. У липні 1920 року був сформований новий склад — тепер уже еміграційного уряду ЗУНР, що діяв до березня 1923 року. Як відомо, 15 березня 1923 року конференція послів Великобританії, Франції, Італії та Японії прийняла остаточне рішення закріпити Східну Галичину в складі польської держави, і після виголошення протесту уряд ЗУНР самоліквідувався. Слід відзначити, що рішення послів розв’язувало руки окупаційній владі для широкого наступу на культуру, національні та соціальні права українського населення Східної Галичини.

Поразка національно-демократичної революції змусила політично активні сили українського галицького суспільства шукати нових шляхів розв’язання пекучих проблем національного і соціального життя, що привело до формування полярних ідейно-політичних тенденцій.

Перша з них знайшла свій вияв у орієнтації на Радянську Україну в складі СРСР та на боротьбу за переростання буржуазно-демократичної революції в соціалістичну. Персо-ніфікатором цієї тенденції були насамперед КПСГ та її наступниця — КПЗУ. Практичний досвід здобувався у період діяльності Галревкому та існування радянської влади на території 18 повітів Східної Галичини, в створенні нових галицьких військових підрозділів у складі Червоної Армії, під час наступної соціально-класової боротьби. Неп у СРСР в цілому та політика українізації в УРСР сприяли зміцненню прорадянських симпатій у різних верствах галицького суспільства, зокрема значною мірою спричинилися до переходу у 1922–1923 роках УСДП на революційні позиції. У 1923 році визнав радянську владу на Україні і Є. Петруше-вич. На його заклик до СРСР виїхали кілька сот колишніх старшин ГА з числа тих, що знаходилися в Чехословаччині; всі вони в роки сталінського терору були репресовані.

Свої висновки з досвіду ЗУНР зробило пробуржуазне крило українського національного руху. У 1920 році рішенням старшинської ради Корпусу січових стрільців (з’єднання, сформованого переважно з колишніх військовополо-нених-галичан у складі збройних сил УНР) була створена Українська Військова Організація (УВО) на чолі з полковником Є. Коновальцем. Пізніше, у 1929 році, на базі УВО утворилась Організація Українських Націоналістів (ОУН). Керівництво УВО — ОУН для досягнення національних завдань вважало можливим застосовувати будь-які методи, в тому числі індивідуальний і масовий терор.

Чи мала ЗУНР історичні шанси вистояти?

Сьогодні, простежуючи розвиток у 1918–1919 роках військово-політичної ситуації, позицій усіх зацікавлених урядів, співвідношення сил супротивних сторін тощо, можна, мабуть, досить впевнено сказати: ні, таких шансів практично не було. Міжнародна ситуація в цілому виявилася несприятлива, а власних ресурсів було замало для відсічі інтервентам. Чи означає це, що боротьба українського суспільства Східної Галичини за національну державність була даремною? Ні в якому разі!

Досвід ЗУНР, незважаючи на короткочасність, мав небувалий вплив на формування національної свідомості українського, народу, увійшов в його історичну пам’ять. Це був період, коли українці Східної Галичини вперше за багато століть стали не лише об’єктом, а й суб’єктом історії, тобто її творцем. Деякі аспекти досвіду ЗУНР зберігають актуальність в наші дні. Український національний рух зміг добитися створення ЗУНР завдяки тому, що всі політичні сили, незважаючи на різну ідейну і політичну орієнтацію, згуртувалися для вирішення невідкладних завдань. У складних військово-політичних обставинах ЗУНР стала також прикладом національної толерантності, гарантуючи права національних меншостей — поляків, євреїв, німців.

У роки сталінської деспотії, часи брежнєвсько-сусловської стагнації могили стрільців Галицької Армії були переважно знищені, плитами з цих могил мостили дороги. Всіх, хто приходив віддати шану полеглим за національне відродження, переслідували, накидаючи ярлики з відомими «ізмами». Нині, коли процес самоусвідомлення українського народу набуває все ширшого розмаху, на відновлених і відреставрованих могилах стрільців відбуваються масові мітинги пам’яті. Народ не забув своїх героїв.

АНАТОЛЬ КОТОВСЬКИЙ

Коли на землю отчу посунула чума

За нашу волю — чуєте, брати? —

За нашу правду, — сестри, озовіться!

М. Рильський. Лист до українців в Америці

Наприкінці XIX і на початку XX століть внаслідок жорстокого соціального і національного гніту десятки тисяч українців виїхали на чужину, переважно в країни Північної та Південної Америки. Це були в основному малоземельні селяни (безземельні і робітники траплялися рідше, бо вони не могли оплатити за переїзд пароплавом), які тікали за океан у надії знайти кращу долю, шматок хліба. Саме безземелля і безробіття, голод і злидні, національний гніт були причиною масового виїзду жителів Західної України за кордон, де емігранти сподівалися знайти заробітки, землю і ща£тя бодай для своїх дітей.

Тисячі українців опинилися в Аргентіні. Українськими піонерами на аргентінській землі вважаються галицькі родини Іллі Дутки, Федора Письменного, Тимофія Винника, Тимофія Мусія та інших, які прибули до Аргентіни в червні 1897 року. Іммігрантів поселили у провінції Місьонес, на околицях містечка Апостолес. Згодом потік українців з Галичини до Аргентіни збільшився. А з 1903 року сюди стали прибувати українські іммігранти з Росії, серед яких були і політичні втікачі, переслідувані царською владою.

Десь із 1925 року почалася друга хвиля масової еміграції до Аргентіни з Галичини, Волині, Буковини, Бессарабії та Закарпаття. Вона тривала з невеликою перервою до 1939 року. Вважають, що українська еміграція в Аргентіні становила напередодні другої світової війни приблизно 120 тисяч чоловік.

Українці розсіялися по всіх провінціях: одні осіли на землі, інші прилаштувалися в містах, найбільше в промисловому Буенос-Айресі. Де б вони не опинилися — усюди зустрічалися з великими труднощами. Незнання мови, брак певної виробничої спеціальності змушували їх у перші роки погоджуватися на найважчі, як правило, низькооплачувані роботи. До того ж масове безробіття і голодування, безконечні мандри з провінції в провінцію, з міста в місто у пошуках праці й хліба принесла велика економічна криза, що охопила країну в 1929–1933 роках. Застій був і в сільському господарстві. І дуже скоро розвіювалися в приїжджих ілюзії про «заморське щастя», «рай на американській землі». Багато хто прагнув повернутися додому, в рідний край, та порожніми були кишені, а пішки океан не перейти. Отож іммігранти були змушені миритися з гіркою недолею. Горе та нестатки гуртували, єднали їх між собою, внаслідок чого і виникли в столиці та багатьох провінціях культосвітні товариства (клуби), народні бібліотеки. При них створювалися драмгуртки, хорові і танцювальні ансамблі, курси рідної мови, гуртки розповсюджувачів преси і т. ін. Члени цих осередків уже мали де збиратися, поговорити рідною мовою, почитати або взяти додому книгу чи газету. Таких осередків перед війною було в країні до трьох десятків, і об’єднували вони тисячі українців.

Минав час, і українські поселенці дедалі більше переконувалися, що в будь-якій країні, де панує капітал, існує експлуатація, безправ’я, голодування, є тільки один вихід: боротьба. Тому тисячі українців вступили у професійні спілки і разом з аргентінськими трудящими боролися проти визискувачів, захищаючи свої життєві інтереси. Більш свідомі вступали в члени Компартії Аргентіни.

Тепер українські іммігранти все уважніше стежили за розвитком життя в СРСР, зокрема щиро раділи, коли в 1939 році українські землі з’єдналися воєдино. З’явилася надія повернутися на батьківщину.

Та ці сподівання були перерваній нападом гітлерівської Німеччини на Радянський Союз. Нацистська агресія сколихнула майже всіх українців Аргентіни, пробудила братерське почуття солідарності навіть у тих, хто ще недавно був нейтралом. Невдовзі розгорнувся масовий всеаргентін-ський рух солідарності з радянським народом. У країні повсюдно виникали комітети допомоги СРСР, і в їх організації значну роль відіграла українська прогресивна імміграція. Про це дещо написано самими учасниками цього руху, частково відображено й у вітчизняній літературі.

Однак цього недостатньо. Тема заслуговує детальнішого вивчення та глибшого висвітлення. Доцільно зауважити, що в ряді матеріалів зарубіжних українців та вітчизняних дослідників є істотні недоліки: поверхові описи, перекручення фактів, дат, прізвищ. Мабуть, настав час поставити все на своє місце.

Автору цих рядків довелося проживати в Аргентіні в 1929–1955 роках, брати участь у 40-х та 50-х роках в українському прогресивному русі, в тому числі в русі солідарності і допомоги радянському народові в роки Великої Вітчизняної війни. У пропонованій праці використано різні літературні першоджерела, документи, розповіді живих учасників, власні записи і спостереження.

* * *

Зимовий день 22 червня 1941 року був напрочуд погожий і теплий. Пригадується, з ранку до вечора мені довелося просидіти удома за переписуванням ролей для водевіля «Циган-ка-красуня», який готувалися ставити в клубі.

Коли вже сутеніло, пішов до клубу, прихопивши з собою переписані тексти, щоб, як було домовлено з режисером, роздати їх аматорам. І тут побачив незвичайну картину. Десятки людей — чоловіки й жінки, влаштувашись на лавах, стільчиках, просто навпочіпки, спухали радіо.

«Моторизовані війська з блискавичною швидкістю просуваються вперед», — вловив слова диктора.

— Що це?! — запитую впівголоса.

— Війна!

— Німецькі фашисти напали на Радянський Со^юз.

Почуте було, мов грім з ясного неба.

Уже цілий день гітлерівські полчища топтали радянську землю, палили міста і села, уже цілий день лилася кров ні в чому не винних людей, а ми в сельві нічого про це не знали. Страшну звістку, що буквально приголомшила нас, привезла з містечка Обера вчителька Емілія Марніні-Масарело, яка їздила туди за покупками. Тепер вона крутила ручку приймача, щоб почути все нові і нові повідомлення. Інформація не радувала…

З перших днів Великої Вітчизняної війни, до нас, у сельву провінції Місьонес, доходили дуже суперечливі чутки про події на радянсько-німецькому фронті. Серед іммігрантів українського походження ніхто не мав радіоприймача (він був лише в учительки Емілії, яка квартирува-лася в цьому ж будинку, де містився наш культосвітній клуб), тому інформацію ми діставали тільки з газет. Однак буржуазна періодика переважно солідаризувалася з арген-тінським урядом, що явно підтримував агресивну політику держав «осі», і тому підтакувала геббельсівській пропаганді, на всі лади вихваляючи «новий порядок» в Європі. Продажні писаки пророкували «швидкий кінець більшовиків», навіть називали дату фашистського параду в Москві. Тому за правдою ми зверталися до видань аргентінських комуністів — щоденника «Ла Ора» й тижневика «Оріентасьон», української прогресивної газети «Світло», що виходила в Буенос-Айресі.

Щовечора та й у вихідні в нашому клубі збиралося багато людей. Коли приходили свіжі газети, читали вголос зведення Радінформбюро, багато разів перечитували виступ В. М. Молотова в перший день війни, а згодом і липневу промову Й. В. Сталіна.

Згадки про звитяги Червоної Армії в роки громадянської війни і повідомлення про героїчний опір радянських військ гітлерівським агресорам вселяли в нас віру в те, що фашисти будуть розгромлені. Але минали дні, а вісті з Радянської країни надходили все тривожніші.

Незабаром з газети «Світло» ми дізналися про першу після 22 червня жертву фашизму па аргентінській землі — підступне вбивство активіста українського культосвітнього товариства «Будучність» в Буенос-Айресі, члена Компартії Аргентіни Олександра Наумчика (він походив із с. Битень Ковельського району Волинської області, прибув до Аргентіни в 1937 році). Поліцейська куля обірвала життя 23-літнього юнака, коли він розклеював листівки, віддруковані аргентінськими комуністами, в яких засуджувався напад фашистської Німеччини на СРСР.

Згодом, через кілька років, один з активістів «Будуч-ності» Трохим Онищук розповідав:

«В ніч з 21 на 22 червня сорок першого ми влаштували вечір відпочинку. В «Чехословацькому салоні», що в приміському районі столиці Валентін Альсіна, зібралися сотні членів нашого товариства. Після концерту почалися танці. Вже за північ старші, розійшлися, молоді продовжували забавлятися. Було десь після третьої ранку, як до мене підійшов схвильований Олександр Наумчик.

— Трохим, біда! Гітлер напав на наших. Війна!

Почуту десь по радіо звістку про агресію на нашу Батьківщину приніс у салон один з наших активістів. Замовкла музика, припинилося гуляння, всі немов оніміли, якщо хтось і говорив, то впівголоса. Спочатку думали, що це, може, вигадка. Але в салон продовжували приходити все нові люди, які ще кілька годин тому, переглянувши концертні номери, пішли, було, додому спати. Та звістка про війну пішла вже по хатах: сусід будив сусіда, знайомий біг до знайомого. І всі поспішали до нас, до гурту, щоб порадитися, як бути, що робити. До світанку салон наповнювався людьми, мов вулик бджолами, ніхто й не думав розходитися.

Вирішили провідати редакції різних газет і висловити рішучий протест проти агресії гітлерівців. Уранці я, Наумчик і ще кілька чоловік подалися до редакції робітничої газети «Ла Ора». їхали трамваєм, далі приєдналися до колони аргентінців. Крокували разом, взявшись за руки, і дружно вигукували антифашистські лозунги, щоб привернути увагу громадськості до коричневої небезпеки, що загрожувала всьому світові. Близько редакції нас перестріли поліцаї, пропонуючи розійтися. Сміливці з голови колони намагалися прорватися до редакції, та поліцаї почали бити їх кийками. Вони захопили і мене, Наумчикові якось удалося вирватися. Потримали нас на поліцейській діляниці кілька годин і випустили».

В той же день О. Наумчик разом з іншими товаришами поїхав у порт. Ось що писав український активіст Петро Завіруха:

«22 червня, наколи гітлеризм напав на Радянський Союз, Наумчик бере активну участь у демонстрації перед радянським пароплавом «Тбилиси», де зістає арештований того ж дня. По кількаденнім арешті виходить на волю і зістає вбитий фашистським наймитом»[43].

Похорон комуніста, українського патріота, вірного сина своєї Вітчизни перетворився у багатотисячну маніфестацію трудящих пролетарського передмістя столиці, і це було своєрідним рішучим протестом проти гітлерівської агресії та вилазок місцевих фашистів. Похоронний кортеж розтягнувся на кілька кварталів. Чоловіки, змінюючи один одного, несли на плечах труну. А шлях був неблизький — з Валентш Альсіна, місця загибелі юнака, до Саранді, де його мали поховати, — майже десять кілометрів. Побачивши процесію, власники магазинів і приватних установ на знак солідарності опускали на вітринах залізні штори.

На причалі, біля радянського пароплава «Тбилиси», кожного дня відбувались антифашистські маніфестації та мітинги. Тут виступив з промовою один з керівників і засновників Компартії Аргентіни Родольфо Гіольді. Він, зокрема, закликав розвивати масовий рух солідарності і допомоги радянському народові, який став жертвою кривавого нацизму.

Через тиждень після початку Великої Вітчизняної війни, в неділю, 29 червня 1941 року, відбулися збори представників українських прогресивних культосвітніх організацій столиці та її приміських районів, скликані з ініціативи працівників редакції газети «Світло» та правління Товариства імені Т. Шевченка. Збори, в яких взяло участь більше тридцяти чоловік, відкрив голова цього Товариства Роман Демко. Відтак виступили директор і редактор газети «Світло» Василь Сенчина і Семен Вальчук, активісти Василь Мисливець, Йосип Ткачук, Володимир Війтович, Василь Огурок та інші. Всі були одностайної думки: створити український центральний орган допомоги Радянському Союзові. Після детального обговорення обрали Комітет допомоги Батьківщині, який очолив робітник комуніст Роман Демко. Оскільки уряд президента Кастільо продовжував підтримувати дипломатичні відносини з Берліном, вирішили, на всяк випадок, не ставити під удар Товариство імені Т. Шевченка. Тому Комітет допомоги Батьківщині розмістили в однокімнатній квартирі його голови Романа Демка, а приміщення Товариства комітетники використовували для зустрічей з представниками інших організацій, де також створювалися органи допомоги.

Комітет допомоги Батьківщині звернувся до українців Аргентіни, Уругваю, Бразілії та Парагваю з патріотичною відозвою (організаціям та окремим активістам розіслали листівками), опублікованою у газеті «Світло». Відозва привертала увагу до небезпеки, що нависла над Радянською Батьківщиною, і закликала українських поселенців всюди на місцях організовувати комітети допомоги і розпочати збір коштів, які можна буде переказати у фонд допомоги СРСР. У ній говорилося: «Українці! На нашу Батьківщину напав німецький фашизм! Наш патріотичний обов’язок — допомагати всіма силами нашим братам, щоб вони могли з подвоєною силою захищати священну землю нашої Вітчизни»[44].

Публікація відозви мала широкий резонанс. «До. редакції приходили люди, питали, як діяти, щоб допомогти братам. Пропонували формувати загони добровольців і добиватися відправки їх на фронт для боротьби з німецькими загарбниками…»[45]

Невеличкий колектив редакції газети «Світло» розумів, що тепер треба працювати ще наполегливіше, щоб організувати читачів, усіх прогресивних українців на захист Радянської Вітчизни. У кожному номері друкувалися повідомлення про створення комітетів та збирання пожертв у фонд допомоги Батьківщині. Буквально через два тижні почав діяти комітет допомоги при Товаристві імені Т. Шевченка, якому присвоїли ім’я радянського державного і партійного' діяча Г. Петровського. Невдовзі виникли комітети допомоги в столиці та на околиці в Парке-Патрісіос, Норте, Матаде-рос, Олівос, Док-Суді, Валентін Альсіна та ін.

Розгортався допомоговий рух і в провінціях. Мені запам’яталося, як почав діяти комітет при нашому культосвітньому клубі на колонії Гуарані провінції Місьонес, якому згодом присвоїли ім’я Маршала Радянського Союзу С. Тимошенка. Оформили ми з десяток підписних листів, роздали їх активістам і взялися за роботу.

Оскільки наші краяни жили в сельві на далекій відстані один від одного, то я став об’їжджати їх верхи на коні. За день відвідував більше двадцяти господарств. Одні давали гроші з великим бажанням, інші, боячись відкрито солідаризуватися з Радянським Союзом, щоб не наразитися на переслідування, застерігали: «Ось гроші, але прізвищ наших не пишіть». Нарешті, були й такі, хто ставився до збору коштів скептично, вважаючи, що ця допомога не дійде до СРСР, що на ній наживуться навіть ті, хто збирає гроші. І тут доводилося довго роз’яснювати, переконувати. На жаль, впливали ці розмови не на кожного, але бесіди про характер цієї війни, про радянський лад, соціалістичний спосіб життя не пропадали безслідно, наштовхували людей на роздуми, висновки. Одне слово, допомоговий рух сприяв пропаганді комуністичних ідей, гуртував наших друзів, виявляв недругів.

Справжніми ініціаторами, організаторами масового допомого вого руху були аргентінські комуністи, які вважали своїм обов’язком боротися зз остаточну ліквідацію фашизму, де б він не проявлявся. На початку липня 1941 року Виконком ЦК Компартії Аргентіни обнародував звернення, в якому говорилося: «Херонімо Арнедо Альварес, Родольфо Гіольді, Вікторіо Кодовілья, Хосе Петер, Хосе Белокі, Педро Чіаранті, Флоріндо Моретті та інші члени Виконкому внесли зі своєї зарплати 275 песо у фонд допомоги Радянському Союзу. Виконком вирішив звернутися до всіх членів ЦК партії, членів провінційних, районних, міських комітетів, до всіх комуністів, із закликом посилити роботу по швидшому створенню Руху допомоги і солідарності з Радянським Союзом і зі всіма народами, які борються проти фашизму…

У цей історичний момент, коли вирішується доля людства, коли створюється всесвітній великий фронт країн, народів та урядів з метою розчавити варварський, кривавий фашизм… однією з найголовніших турбот кожного робі гника, кожного послідовного демократа, кожної чесної людини е надання допомоги Радянському Союзу в досягненні перемоги в цій розбійницькій війні, яка була нав’язана йому, а також іншим народам, що борються за остаточне знищення коричневої чуми»1.

11 липня 1941 року газета «Ла Ора» опублікувала велику статтю одного з керівників Компартії Аргентіни, її засновника Вікторіо Кодовілы «За активну солідарність з Радянським Союзом». Підкреслюючи, що аргентінські комуністи прагнуть створити єдиний фронт солідарності зі всіма народами, які стали жертвою гітлерівської агресії, він наголосив: «Ми виступаємо за організацію допомоги насамперед СРСР… Бо саме проти нього, його народу спрямований основний удар фашистських агресорів».

Оскільки значна частина населення країни поки що індиферентно ставилася до руху солідарності з радянським народом, бо війна йшла десь далеко, і багато хто вважав, що вона не зачіпає його інтереси, В. Кодовілья говорив, що така позиція — наслідок ще недостатньої роз’яснювальної роботи комуністів у масах. Потрібно в народі «пробудити всезагальну ненависть до фашистського звіра, — наголошував він. — Ненависть, яка повинна служити стимулом у боротьбі проти катів народу і їх слуг, де б вони не знаходилися… Ненависть до агресорів, любов, почуття солідарності, матеріальна допомога героїчним захисникам Одеси, Києва, Ленінграда — всім, хто бореться на радянському фронті, здійснюючи легендарні подвиги, які ввійдуть у славну епопею історії країн і народів…»[46] [47].

Невдовзі аргентінські комуністи нелегально зібралися на свій X з’їзд. Вони висунули лозунг: «Всі ті, хто виступає за перемогу СРСР та його союзників, — наші друзі. Хто проти, відкрито чи таємно — наші вороги».

Саме при активній участі комуністів повсюдно створювалися комітети допомоги: робітничі і селянські, жіночі і молодіжні, а також іноземців, які проживали в країні. Пізніше ці комітети об’єдналися в Демократичну конференцію допомоги вільним народам (ДКДВН). Добровільні пожертвування йшли у відповідні фонди за бажанням самих жертводавців: для СРСР, Англії, Франції, Міжнародного Червоного Хреста. її очолили видатні політичні та громадські діячі, вчені, серед них — Аугусто Бунхе, Еміліо Тройсе, депутати конгресу Хуліо Гонсалес Ірміні, Лоренсо Станчіна,

Мануель Пінто. Впливові особи стояли і біля керівництва до-помогової масової жіночої організації «Хунта перемоги», її президентом обрали представницю аристократії Анну Шлі-пер де Мартінес-Герреро, разом з нею діяла популярна в народі громадська діячка, письменниця й журналістка, правнучка національного героя Аргентіни в роки визвольної війни проти іспанського колоніалізму генерала X. де Сан-Мартіна Марія Роса Олівер (пізніше вона була удостоєна Золотої медалі Миру та Міжнародної Ленінської премії «За зміцнення миру між народами»).

Отже, участь видатних діячів у керівництві органами допомоги в якійсь мірі сковувала розв’язність реакційних кіл, зокрема поліцейських громил, яким, певна річ, не до душі була широка солідарність мас з радянським народом. Солідарність, яка, незважаючи на різні труднощі, переслідування, провокації росла, ширилася з кожним днем.

Небувалу радість, почуття солідарності з рідним народом викликало в українських патріотів Аргентіни повідомлення у пресі про відправлення ДКДВН першої партії дарунків радянським людям, серед яких — 10 тисяч покривал, 500 курток, 120 светрів, 12,4 тонни мила[48]. На 20 жовтня 1941 року — в тому місяці відправлялася в СРСР друга партія подарунків — внесок українців у фонд допомоги становив 8 тисяч песо. Звичайно, це була мізерна сума, але треба зважити, в яких злиденних умовах жили українські поселенці.

Через три місяці після початку Великої Вітчизняної війни в тих місцях столиці та в багатьох провінціях, де компактніше жили українці, майже повсюдно виникли комітети, чи групи допомоги СРСР. Щоб координувати їхню діяльність, щоденно займатися організаторською та роз’яснювальною роботою у досить складних обставинах тодішнього часу, потрібен був активний централізований орган. З цим завданням вже не міг справлятися комітет на чолі з Р. Демком, члени якого не були готовими працювати масштабніше.

28 вересня 1941 року відбулася розширена конференція активістів допомогового руху, на якій обрано новий склад центрального органу з дев’яти чоловік, — Український демократичний комітет допомоги Радянському Союзові (УДКДРС). Його очолили члени Компартії Аргентіни: Василь Мисливець — голова, Володимир Добрянський — секретар, Роман Демко — скарбник. УДКДРС увійшов до складу ДКДВН, яка вже набула статусу легальної громадської організації. Для свого осідку комітет винайняв двокімнатне приміщення в будинку по вул. Бульнес, 752. Особливо людно бувало тут у вечірні години: комітетники засідали, зустрічалися з активістами, розглядали кореспонденцію з провінцій, готували на неї розгорнуті відповіді. Звідси налагоджувалися і підтримувалися зв’язки з поселенцями найвіддаленіших закутків країни. Матеріальна допомога радянським братам і сестрам, які стали жертвами німецького фашизму, ставала кровною справою усіх чесних українців Аргентіни.

Фонд допомоги складався з добровільних пожертв, щомісячних внесків членів допомогових комітетів (за бажанням самого члена: від 20 сентаво до 5 песо на місяць), прибутків від вистав, концертів, кіносеансів, різних обідів тощо.

Довіку не забуду той день, коли я вперше у своєму житті побачив кінофільм. Було це так. Допомоговий комітет департаменту Обера домовився з власниками кінотеатру «Рекс», що сорок процентів виручки від проданих нашими активістами квитків піде у фонд допомоги СРСР. Нашим обов’язком було організувати якомога більше глядачів. На один сеанс поїхав і я. Пам’ятаю, цілий день працював у полі, а під вечір скочив на коня, промчав двадцять кілометрів та мерщій у кінотеатр. Фільм називався «Чапаєв».

В одному з номерів газети «Світло» було надруковано допис «Ми спішимо дати чоботи червоноармійцям» секретаря Комітету допомоги В. Ковшара з колонії Лас-Бреньяс провінції Чако. Оскільки в українських поселенців саме тоді не було грошей, бо ще не продали зібрану бавовну, та й збут на неї був поганий, то активісти комітету вирішили приймати пожертви на допомогу Батьківщині «білим» врожаєм. Вони найняли вантажну машину й об’їхали господарства всіх співвітчизників своєї колонії. Кожен жертвував по мішку бавовни (приблизна вартість пари чобіт). Комітет таким чином зібрав і продав 3265 кілограмів бавовни, гроші були переказані в УДКДРС, за які там закупили 100 пар чобіт червоноармійцям[49].

Навіть родинні свята — весілля, звіздини, іменини — не обходилися без збирання пожертв рідному народові. В замітці «Примірне весілля» дописувач з провінції Формо-са В. Ковальчук повідомляв: «У нас, на колонії Естаніслао-дель-Кампо, відбулося весілля в Трохима Дмитрука, котрий віддавав свою доньку Анюту за В. Бондарука. Гості зложили традиційним порядком 85 песо, з котрих 70 було призначено на допомогу Радянському Союзові, а 15 — у пресфонд газети «Світло».

Про досить курйозний факт розповів на сторінках газети колоніст провінції Мендоса А. Шмігель. В один з лютневих днів 1943 року, писав він, з десяток українських поселенців колонії Сан-Педро зійшлися на обід, програний у заклад вчителем місцевої школи X. Легісамоном. Півроку тому, коли почалася Сталінградська битва, Легісамон пророкував перед українською громадою цієї колонії капітуляцію Червоної Армії. Та активіст допомогового комітету М, Пашко-вець категорично заперечив: «Червона Армія ніколи не капітулює перед німецькими фашистами, бо вона знає, за що бореться, і вона не має наміру загарбувати чужі землі». Суперники побилися об заклад на смачний обід. І ось коли під Сталінградом капітулювали німецькі фашисти на чолі з Паулюсом, поселенці, які були свідками цієї розмови і закладу, зібралися одного дня на обід. Учитель Легісамон звернувся до них з такими словами: «Я програв обід, а Гітлер більше— війну»… Присутні зібрали для оборонців Сталінграда 30 песо.

Незвичайний лист опублікували аргентінські комуністи в новорічному номері свого щоденника «Ла Ора». Його помістили на першій сторінці під заголовком: «Да лос грасіас а нуестро пуебло» («Подяка нашому народові»). У написаному від руки по-російськи листі-факсиміле говорилось: «Всем аргентинским организациям, оказывающим помощь советскому народу. От имени зкипажа т/х «Мичурин» виражаю благодарность за все ваши подарки, которые вы погрузили на «Мичурин». Можете быть уверены, что ваша помощь придет в срок в Советский Союз. Капитан т/х «Мичурин» В. Шишов. 31-ХІІ-41».

Повідомлення про відвантаження в Буенос-Айресі третьої в 1941 році партії подарунків радянському народові викликало нову хвилю ентузіазму в українських патріотів, фінансовий внесок яких у фонд допомоги становив за півріччя більше 21 тисячі песо. Комітети допомоги стали справді масовими організаціями, при них виникали й активно діяли жіночі й молодіжні секції. Особливої похвали заслуговують жінки. Вони брали активну участь у зборі пожертв, охоче влаштовували по вихідних, переважно у приватних домівках, обіди чи вечері з прибутком у фонд допомоги. У вільний час українки в’язали з вовняних ниток светри, шарфи, шкарпетки, рукавиці для червоноармійців. Тільки за 1942 рік жінки комітету допомоги імені І. Конєва (при Товаристві імені М. Лисенка) виготовили 100 светрів. Так, активістка комітету допомоги імені Г. Петровського Катерина Ястрем-ська в тому ж році вив’язала з куплених нею ниток 10 светрів, сім шарфів і сім пар шкарпеток.

Цікава історія одного з таких шарфів. У серпні 1973 року делегати аргентінських комуністів зібралися на свій XIV з’їзд, який уперше за 27 років відбувся у легальних умовах. Тоді ж уперше в історії компартії на з’їзді була присутня делегація КПРС. У перерві між засіданнями делегати гомоніли в кулуарах. Групу аргентінських товаришів зацікавила розповідь одного з членів делегації КПРС. Він розповів про те, як йому, молодому офіцерові-арти-леристові, вручили в сувору зиму на Калінінському фронті дарунок — теплий вовняний шарф, вив’язаний руками незнайомої йому жінки з Аргентіни. Цей шарф, говорив він, зігрівав його тіло й душу, пробуджував почуття вдячності патріотці з далекої країни. Розповідь артилериста слухав і відомий аргентінський поет-комуніст Рауль Гонсалес Туньон. Невдовзі газети аргентінських комуністів «Нуестра палабра» надрукувала його поему в прозі «Історія одного шарфа»[50].

На деяких підприємствах Буенос-Айреса знайшов поширення патріотичний почин — понаднормова робота протягом однієї години. На це охоче погоджувалися підприємці, вони були зацікавлені в додатковій продукції. Оплату за понаднормову годину робітники добровільно віддавали в допомоговий фонд СРСР.

Сумлінну працю передовиків допомогового руху відзначали теплими словами в газеті «Світло», на масових зборах.

У першій половині 1942 року «Світло» розпочало виходити два рази на тиждень: у вівторок — на чотирьох, а в п’ятницю — на восьми сторінках. У кожному номері за п’ятницю публікувалася «Сторінка Українського демократичного комітету допомоги Радянському Союзові». Тут вміщувалися інформації про діяльність допомогових комітетів, листи активістів, прізвища жертводавців та суми їх внесків.

У річницю віроломного нападу на СРСР газета закликала українських поселенців посилити допомогу рідній Вітчизні. Вона писала: «Всі до праці 22 червня! Зарплату того дня жертвуймо на допомогу СРСР. Клич наш такий: до 7-го листопада хай буде в наших комітетах допомоги 10 тисяч членів!».

26 червня в «Світлі» було вміщене за підписом скарбника УДКДРС Р. Демка повідомлення під таким заголовком:

«10 липня буде відсилатися 4-й транспорт. Всі гроші треба прислати до 5 липня!

Аргентінська демократична конфедерація вирішила підготувати свій четвертий транспорт для відправки в СРСР на день 10 липня. Український демократичний комітет допомоги Радянському Союзові, який входить до Конфедерації, звертається до всіх українських комітетів, груп і поодиноких осіб з проханням надіслати до 5-го липня всі наявні гроші. Ще лишилося два тижні… Всі ми повинні подвоїти свої зусилля для того, щоб українська імміграція зайняла гідне і почесне місце в 4-му транспорті, який відійде до СРСР 10-го липня від народу Аргентіни. До діла, товариші!»

На цей заклик відгукнулися люди з усіх українських поселень країни. За зібрані гроші УДКДРС закупив і передав ДКДВН велику кількість медикаментів, ковдр, вовняний одяг, вив’язаний жінками, і 150 тонн шоколаду. Подарунки були відправлені радянським пароплавом «Маяковский». Невдовзі з Москви надійшли підтвердження про одержання цих і попередніх вантажів, і в листопаді 1942 року тижневик «Орієнтасьон» опублікував телеграму голови Виконавчого Комітету Союзу Товариства Червоного Хреста і Червоного Півмісяця СРСР С. Колесникова. Він щиро дякував народові Аргентіни за солідарність, допомогу Радянському Союзові. Всі дарунки, підкреслювалось в телеграмі, були розподілені за побажанням самих жертводавців: 158 тонн шоколаду роздані бійцям Червоної Армії, медикаменти та ковдри передані у військові госпіталі, одяг і взуття розподілені між населенням, яке постраждало від війни[51].

Слідом за «Маяковским» в буенос-айреському порту пришвартувався радянський танкер «Сахалин», який ‘мав вантажити харчову олію. Була домовленість, що він забере і дарунки, які не зміг повезти попередній пароплав. Поки моряки чистили та ремонтували своє судно, до них щодня приходили численні друзі.

Якось я зустрівся в Буенос-Айресі з українцем Трушем, який працював в одній поміщицькій садибі, що поблизу містечка Сарате. Батрак був одружений з аргентінкою і мав багато дітей. Його також зацікавив радянський танкер. Якось приїхавши в столицю, Труш зайшов до моряків. Вони працювали, отож були в робочому одязі. Та батрак побачив-таки між ними людину в костюмі й при галстуку?

— Хто це? — запитав він одного моряка.

— О-о, то великий наш професор, він виліковує від усіх хвороб, які тільки є на світі.

Батрак Труш довго приглядався до цього чоловіка, потім насмілився підійти.

— Пане… чи як там у вас, товаришу професоре, вислухайте мене…

— Ніякий я не професор, а просто корабельний лікар. Просто хлопці жартома величають мене професором.

Батрак розповів лікареві про своє горе: багато років хворіє його дружина, діти — також, але на лікування, яке в Аргентіні дуже дороге, в нього немає грошей. Наступного дня Труш прибув на пароплав з усім своїм, як жартували моряки, сімейним екіпажем. Лікар усіх уважно оглянув, видав безкоштовно ліки. Після цього батрак ще два рази привозив на медогляд дружину і дітей. Там, на кораблі, він зустрічав таких же, як і сам, злиденних краян, що також зверталися до «професора» за медичною допомогою…

— Дружина і донині здорова, дітвора міцна повиростала, — не міг нахвалитися мені Труш. — Дуже я вдячний лікареві…

Десь наприкінці вересня «Сахалин» готувався вийти в море. Його трюми, крім закупленої харчової олії, вмістили сотні тонн різних дарунків від народу Аргентіни, в тому числі від українців — м’ясні консерви, ковдри, різний одяг. Однак цього разу його шлях до рідних берегів був досить складним[52].

Капітану «Сахалину» стало відомо, що в Карібському морі нишпорять німецькі підводні човни. До речі, вже тоді гітлерівці мали в Буеном-Айресі добре вишколену агентуру. Тепер вона поповнилася за рахунок членів екіпажу затопленого наприкінці 1939 року в уругвайських водах німецького броненосця «Граф Шпее». Аргентінський уряд надав його уцілілим членам притулок: спочатку вони були начебто інтерновані, але вже незабаром опинились на волі. Звісно, портова служба цікавилася датою відплиття танкера. Цілком можливо, на прохання гітлерівців.

Розуміючи це, капітан «Сахалина» оголосив, що їхатиме вздовж узбережжя Південної Америки аж до Панамського каналу — тобто тим маршрутом, яким користувалися радянські судна з початку війни. Насправді ж танкер, знявшись з якора вночі, взяв курс у протилежний напрямок — до Вогненної Землі, щоб вийти в Тихий океан. Уже в морі його наздогнали югославські моряки, які, перейшовши на сторону очолюваної Тіто народно-визвольної армії, затрималися в аргентінських водах (їм не дозволяли зайти в буенос-айреський порт). Югослави повантажили на танкер до сотні ящиків різного добра в дар радянському народові.

…Лише через три місяці «Сахалин» благополучно дістався до Владивостока.

* * *

Велике значення для розширення солідарності з СРСР мав слов’янський рух, який зародився в країнах Латинської Америки на початку Великої Вітчизняної війни. Як тільки на континент надійшла звістка про створення в Москві Всеслов’янського комітету, як повсюдно стали виникати комітети, що згодом сконсолідувалися в об’єднанні під назвою «Слов’янська єдність». Найбільше таких об’єднань було в Аргентіні. Координував їхні дії центральний керівний орган. Саме з його ініціативи було скликано Перший слов’янський конгрес в Аргентіні. Він мав відкритися у серпні 1942 року. З’їхалися сотні делегатів. Але профашистська влада не дала дозволу на проведення конгресу, зіславшись на те, що слов’янський рух має явно прокомуністичний характер і спрямований на підтримку Москви.

Проте ідея скликання слов’янського форуму, яка визріла в надрах самих мас, незважаючи на різні перешкоди, все-таки знайшла своє втілення. У квітні 1943 року в Монтевідео відбувся Перший конгрес слов’ян Латинської Америки. Найчисельнішим — 260 делегатів — було там представництво з Аргентіни, серед них — 70 українських посланців. Рішення конгресу стали важливим імпульсом у зміцненні єдності слов’ян континенту, в пожвавленні діяльності кожної організації на місці для мобілізації своїх співвітчизників на збільшення допомоги СРСР та іншим народам, що боролися проти фашистів.

Помітні зрушення після конгресу відбулися в українських прогресивних організаціях в Аргентіні: в Буенос-Айресі була скликана конференція представників культосвітніх товариств та допомогових комітетів. На ній обговорювалося питання об’єднання в Федерацію всіх українських осередків країни. Учасники конференції обрали «Комітет за єдність українців Аргентіни». Його очолив громадський діяч і публіцист Панас Губарчук. Комітет підготував Звернення до українців, текст якого у вигляді брошури розіслали всім організаціям та окремим активістам для обговорення.

Новинки з’явилися і в роботі допомогових комітетів. За ініціативою активістів у столиці було обладнано ряд шевських майстерень, куди щодня після роботи приходили майстри, щоб шити для червоноармійців черевики й чоботи. Виготовлене у такий спосіб взуття обходилося втричі дешевше від купленого в магазинах.

Все більшого розмаху набирало індивідуальне пожертвування різних речей.

«Одного разу до осідку УДКДРС зайшла жінка, на жаль, призабув її прізвище, — розповідав якось В. Мисливець. — Вона принесла власні золоті прикраси — кульчики, обручки, браслети — й просила переслати їх на Батьківщину. Часто з місцевих комітетів нам передавали подаровані патріотами у фонд допомоги золоті речі».

Невимовну гордість, віру в незламну силу радянського народу, його Червону Армію викликала в українців, як і в усіх прогресивних людей світу, Сталінградська епопея. Ще коли в місті над Волгою клекотіли смертельні бої, УДКДРС започаткував на честь героїчних захисників Сталінграда фінансову кампанію на 200 тисяч песо.

«Кампанія на Сталінград буде виконана!.. — писав голова УДКДРС Василь Мисливець. — Але довершимо її тоді, якщо кожен з нас усвідомить собі як слід і другим пояснить, що тепер немає нейтральних, що ми переживаємо воєнний час, і тому темп нашої праці повинен бути стосовний до подій».

Були випущені спеціальні картки «Оборона Сталінграда», на якій жертводавець записував суму дарованих грошей і своє прізвище. В газеті «Світло» постійно велася рубрика «Дамо 200 000 оборонцям Сталінграда!» Під нею щотижня повідомлялося, скільки песо вже зібрано. Наприклад, у «Світлі» від 21 травня 1943 року сповіщалося: «Внесено 60 031 78 — бракує 139 968 22».

Нову хвилю патріотичного ентузіазму збудила в українських патріотів телеграма Голови Президії Верховної Ради Української РСР Михайла Гречухи, в якій він від імені українського народу дякував українцям Аргентіни за солідарність, за подарунки… Ця телеграма підбадьорила активістів допомогового руху, вона ще раз засвідчила, що кожен зібраний для рідних братів і сестер сентаво потрапляє за призначенням. Комітети допомоги стихійно висунули лозунг: Сталінградську кампанію виконати до кінця року!

Але 4 червня 1943 року в Аргентіні стався державний переворот. Владу захопили вишколені в Берліні вищі офіцери, яких у народі презирливо називали «горилами». В країні були закриті всі прогресивні інституції, запанували насилля й терор, тюрми, концентраційні табори заповнилися демократами, яких там утримували без суду й слідства. Словом, військові відверто взяли курс на фашизацію країни.

Було заборонено і функціонування українських прогресивних організацій, зокрема газети «Світло», заарештували керівників УДКДРС. Сотні активістів допомогового руху Буенос-Айреса та різних провінцій потрапили за грати. Так, Івана Панасюка відправили у в’язницю Невкен, Івана

Ткачука, Якова Дація, Івана Черешню заслали в концтабір острова Мартін Гарсія.

Що ж устигли зробити українці Аргентіни за ці неповні два роки в справі допомоги рідному народові?

На день державного перевороту УДКДРС об’єднував 52 місцеві комітети, з 7 липня 1941 до 4 червня 1943 року ними було зібрано майже 150 тисяч песо[53]. Це тільки грішми. Додаймо сюди готовий одяг, взуття, золоті прикраси, безплатно виготовлені в лабораторіях медикаменти тощо. Всі ці речі не входили до фінансового звіту, а облікувалися окремо. Це видно, наприклад, із річного звіту комітету допомоги в колонії Суека провінції Місьонес: «Комітетом було переказано до УДКДРС в Буенос-Айресі готівкою 1346 песо… Також переслано одягу вартістю 450 песо» [54]. Ось чому український громадянський діяч і журналіст Михайло Рудик з повним правом констатував, що УДКДРС було «загально зібрано допомоги близько 230 тисяч песо»[55]. Щоб зрозуміло було читачеві, мало це чи багато, варто сказати, що пара шкіряних чобіт на той час коштувала 11 песо.

Авторові цих рядків достеменно відомо, що в районі Обера провінції Місьонес 9 українських комітетів — у колоніях Гуарані, Альберді, Лос-Елечос, Бахо-Трончо, Кампо-Рамон, Кампо-Вєра, Кампо-Гранде, Кампо-Рока і Сексьон-Кінта — до державного перевороту входили до ДКДВН. Ці осередки зібрали і здали у фонд допомоги близько 10 тисяч песо.

Отже, загальний внесок українців Аргентіни на допомогу Батьківщині становив до 4 червня 1943 року щонайменше 250 тисяч песо.

* * *

Після державного перевороту в житті української трудової імміграції почався новий етап. Вийшовши з-під арешту, керівники УДКДРС негайно провели своє засідання, на якому було вирішено підпільно продовжувати збір пожертв у фонд допомоги СРСР. З цією метою у жовтні 1943 року відбулася конференція за участю тих закритих владою допомогових осередків, які змогли в умовах переслідувань прислати своїх людей. На конференції було переіменовано УДКДРС в Українську комісію солідарності і допомоги Батьківщині (УКСДБ).

УКСДБ почала налагоджувати зв’язки з активістами на місцях. При цьому потрібна була максимальна обережність, бо при найменшій підозрі людей заарештовували. Саме арешти були причиною того, що за півтора року кілька разів доводилося кооптувати до комісії нових товаришів. Найскладнішим виявилося налагодження зв’язків з поселенцями на провінції. Тому УКСДБ вирішила послати свого уповноваженого в провінцію Чако, де до перевороту військових активно діяли українські організації. З повною валізою до-помогових матеріалів у дорогу вирушив досвідчений організатор В. Мисливець. Та не встиг посланець зорієнтуватися на місці в складній обстановці, як був викритий поліцейськими шпигунами і ледве вирвався з їх рук. Невдовзі активісти провінції Чако прислали свого представника до Буенос-Айреса. Йому вдалося влаштувати справи у столиці, однак в останній момент він був заарештований і зазнав жорстоких тортур.

Але ні переслідування, ні труднощі не залякали українських патріотів провінції Чако. Поступово навіть у таких складних умовах допомоговий рух почав набирати широкого розмаху. Свідченням цього може бути тодішня діяльність комітету в районі Лас-Бреньяс. До 4 червня 1943 року він об’єднував 330 членів і здав у фонд допомоги більше 5 тисяч песо. У період підпілля за півтора року його активісти зібрали ще майже 1600 песо[56].

Проте підпільний допомоговий рух у провінції Чако не залишився непоміченим для місцевої влади. На початку 1945 року майже на всі колонії, заселені українцями, нагрянули жандарми і поліцаї. Почалися обшуки. Більше 50 чоловік погнали на жандармські дільниці, де на допитах зізнання виривали за допомогою «електричної голки». Най-жорстокіше розправилися з молодими активістами допомо-гового руху, членами Компартії Аргентіни Петром Здебом та Романом Пастушком, які загинули в страшних муках. Перший походив з Галичини, другий — із села Пильгани Горо-хівського району Волинської області. Кати відрізали їм вуха, викололи очі, відрубали руки й ноги. До річниці смерті героїв газета «Світло» писала:

«Вороги тут в Аргентіні знають, що ні тортури, ні в’язниці, ні вбивства не могли роз’єднати нашу еміграцію, а навпаки, як допомоговий рух нашій Батьківщині, так і організаційний демократичний рух, не тільки не припинявся, а з кожним днем все зростав» [57].

Поступово УКСДБ налагоджувала контакти з компактні-шими українськими поселеннями країни, й робота повсюдно оживала. Зібрані гроші переправляли в Монтевідео, а вже звідти вони знаходили шлях на Батьківщину. Невдовзі було випущено інформаційний бюлетень під назвою «Гарт», в якому УКСДБ звітувала про свою діяльність і роботу всього розширеного активу. За півтора року підпілля українці Аргентіни зібрали у фонд допомоги СРСР майже 13 тисяч песо[58].

Тим часом війна в Європі наближалася до кінця. Радянські війська нестримно просувалися все ближче до лігва Гітлера, і вже ні в кого не було сумніву, що коричнева чума доживає останні дні. Внаслідок цього послабилися репресії та переслідування і в Аргентіні. Ще тюрми й концтабори були переповнені демократами,\як УКСДБ вирішила вийти з підпілля. В середині квітня 1945 року вона заявила місцевій владі про легалізацію свого осередку в столиці по вул. Коррієнтес, 3423. Вийшов перший номер тижневика «Громадський голос». (Всього було випущено 20 номерів, а з 15 вересня знову почала виходити газета «Світло»).

У четвертому номері «Громадський голос» сповістив про кінець війни. «Повідомлення про беззастережну капітуляцію вермахту викликало велику радість усього аргентінського народу, особливо українських іммігрантів. Лише українські буржуазні націоналісти були дуже приголомшені цією звісткою. Вони вовками дивилися на людей. Де поділась колишня їх зухвалість? Вони вже не бундючилися, як ті індики. Мовчали».

Повсюдно один за одним відновлювали свою роботу українські комітети допомоги. Лише в деяких місцях, у провінціях Місьонес, Чако та інших, жандарми і поліцаї ще чинили різні перешкоди. Але вже ніхто і ніщо не могли стримати наростання руху солідарності з СРСР — могутньою державою, яка завоювала у війні високий авторитет, всесвітнє визнання.

Незважаючи на воєнний стан і заборону проведення зборів, трудящі Аргентіни гідно відзначили День Перемоги. В багатьох містах стихійно відбулися імпровізовані мітинги, маніфестації, народні гуляння. Навіть політв’язні концтабору на острові Мартін Гарсія, серед яких були й українці, організували урочистий мітинг, на якому виступило ряд промовців, а поет-комуніст Рауль Гонсалес Туньон прочитав свій нашвидку написаний вірш, присвячений перемозі СРСР.

На все життя мені запам’яталося, як відзначили свято 9 травня українці колонії Гуарані провінції Місьонес. На мітинг з нагоди перемоги радянського народу у Великій Вітчизняній війні, який нелегально проводила наша первинна парторганізація, зібралося в гайку господарства Тихона Беха більше п’ятдесяти комуністів і безпартійних. Промовці говорили урочисто, з піднесенням, закликаючи присутніх й надалі продовжувати збір пожертв на допомогу СРСР. Потім учасники мітингу немов за командою поскидали сомбреро (під час мітингу усі стояли), і попливла тиха, урочиста мелодія «Інтернаціоналу»…

* * *

Український рух солідарності і допомоги СРСР в Аргентіні в роки Великої Вітчизняної війни був справді масовий. Про це переконливо свідчить і такий факт: із 120 тисяч українського населення цієї країни переважна більшість дорослих поселенців, тобто 50 тисяч чоловік, взяла участь у допомозі. Спільними їх зусиллями було зібрано за період з 7 липня 1941 по 15 жовтня 1948 року грішми та іншими індивідуальними пожертвами 800 тисяч песо. Це була найбільша сума грошей, будь-коли зібрана на гуманні цілі аргентінськими прогресивними українцями. Варто зазначити і те, що за всю історію українського демократичного руху в країні найбільше членів— 10 тисяч — об’єднували якраз комітети допомоги рідній Батьківщині. Нарешті, ще один факт, що свідчить сам за себе: серед національних меншостей країни саме українцям віддавала пальму першості щодо активності й масовості руху солідарності і допомоги СРСР Аргентінська демократична конфедерація допомоги вільним народам.

Визначальну роль в організації масового руху, згуртуванні співвітчизників відіграло те, що біля центрального його керівництва стояли такі авторитетні громадські діячі, досвідчені організатори комуністи Василь Мисливець, Володимир Добрянський, Роман Демко, Іван Барабух, Йосип Ткачук, Михайло Ворона, Володимир Війтович, Анастасія Капраль, Яків Степаненко, Федір'Олексій. Такими ж вмілими організаторами на місцях проявили себе Михайло Влохо-вич, Іван Манзій, Левко Насташинський, Фльор Ткачук, Григорій Брунець, Мирон Левчук, Мина Мельничук, Федір Ваврисюк, Петро Зеленюк, Онуфрій Мельничук та багато-багато інших патріотів.

Допомоговий рух розвивався, міцнів з кожним днем завдяки друкованому слову, що доносила його до поселенців найвіддаленіших закутків Аргентіни та інших південноамериканських країн газета «Світло». Вона виступала орієнтиром й організатором, була другом і порадником, сіяла в серцях читачів любов і солідарність до радянських братів і сестер. І в цьому заслуга її редакторів Семена Вальчука, Панаса Губарчука та директора видавництва Василя Сен-чини.

Коли на землю отчу посунула коричнева чума, тисячі прогресивних аргентінських українців стали в ряди учасників руху солідарності і допомоги СРСР. Патріотів не злякали ні поліцейські переслідування, ні провокації і шантажі доморощених фашистів, ні тюрми, ні тортури. В ім’я синівської любові до Вітчизни-матері віддали своє молоде життя Олександр Наумчик, Петро Здеб, Роман Пастушок. У тяжкі роки фашистського лихоліття на радянській землі українці Аргентіни-були з радянським народом, і тим самим виконали свій патріотичний і громадський обов’язок перед Батьківщиною.

Буенос-Айрес — Рівне

МИКОЛА ОЛЕКСЮК

Наперекір омані

(За неопублiкованими листами Я. Галана)

1

Основні факти з життєпису Ярослава Галана засвоїв уже чи не кожний із нас. Образ цього письменника нами до певної міри зідеалізований. А є ще потреба, як засвідчують неопубліковані листи Галана, сказати про те, яким він був насправді, в усій багатогранності свого життя і таланту.

Прогалину в зображенні Я. Галана як людини повинна б дещо заповнити моя спроба донести до читачів зміст декотрих його листів до актриси Ніни Яківни Камінської, яка в період Великої Вітчизняної війни разом з письменником працювала на радіостанції ім. Т. Г. Шевченка, а після війни — в Київській державній філармонії. «Ви єдина особа, яка листується зі мною. Більше таких милосердних нема», — писав їй Галан зі Львова. А почалося їхнє листування з лютого 1943 року, коли із Куп’янська до Саратова долинули слова: «… вже скоро повернемось на Україну, а там роботи для всіх буде по вуха…

Ми, здається, пережили разом досить багато гарних хвилин… насправді хороших. Викликаю з минулого все пережите з Вами, Ваш голос, гру Ваших рук…»

А далі в листі поезію почуттів Галан змінив на прозу життя: «Я тут трохи влаштувався. Є в мене і шинель генеральська, і чоботи хромові, і валянці білі фетрові, і костюм напіввійськовий. Одним словом, начебто все в порядку. Погано тільки, що надто багато часу витрачено зайво. Навіщо? Й сам не знаю навіщо! Може це тому, що великі простори й доводиться чимало ходити…»

З поверненням до Львова впродовж тривалого часу письменника непокоїла хвороба, мав нервовий розлад, відчував занепокоєння духу. Але працював досить багато, читав, за його зізнанням, «трохи менше й, як завжди, хаотично». Та вже на другій сторінці листа від 28 червня 1946 року йдеться про львівські театри. «…Був кілька разів у місцевих театрах. У Заньковецької[59] бачив «Він прийшов» Прістлея.

П’єса написана так добре, як лише, мабуть, англійці можуть п’єси писати. Тільки ця гра… Чи треба, чи не треба актори вирячують очі, чіпляються меблів, як потопаючий соломинки, роблять розпачливі зусилля, намагаються приховати від глядача очевидний факт, що мають на дві руки забагато. Якщо це актриси, то обов’язково «переживають»: закочують очі, піднімають лікті до самої стелі і перебігають з одного кінця сцени на другий стрибками смертельно пораненої сарни. «Інспектор» в їх виконанні також оригінальний: бажаючи, мабуть, наблизити образ інспектора до дійсності, актор вирішив говорити англійським акцентом. Направді ж говорив типовим акцентом одеського єврея; вважав бідолаха, що цей акцент буде найближчий мові Шекспіра. Так виглядає на практиці наша «блискуча ізоляція».

У цьому ж листі, до речі, є й така фраза: «…потрапивши раптом в хатні умови зперед півроку». Де ж був півроку Талан? Знаємо, що майже шість місяців Талан разом з Юрієм Яновським, Борисом Полевим та іншими відомими літераторами представляв радянську пресу на Нюрнберзькому процесі над гітлерівськими злочинцями війни.

Тож аж звідти — із Нюрнберга — він надсилає листа до Києва Ніні Камінській, цікавиться літературно-театральними новинами, передає привіт Миколі і Ніні Бажанам, з якими був близько знайомий.

Але найважливіше у листі інше: Талан пише, що «…змушений день у день дивитись на ту відьму — Герінга і писати про неї стільки, скільки вчений зоолог не напише за все своє життя. Користуюсь жіночим родом,’ бо це щось, що розсілося, чи, краще кажучи, розлилося по лаві, нагадує скоріше львівську перекупку, ніж рейхсмаршала. І не тільки виглядом, але й манерами.

Зрештою, на це треба подивитись», — тут слова Ярослава Олександровича стають гнівними, йому здається, що він вже звертається не лише до своєї співрозмовниці — Ніни, а до людей світу, до свого народу: «Ця перекупка, бачите, сердиться на нас і вона знімала навушники, коли говорили представники радянського обвинувачення, але під час перерви вона обривала всі гудзики своїм сусідам, розпитуючи їх про що було говорено…»

Є у документальному романі Я. Гримайла «Подвиг письменника» таке місце: «Талан не тільки писав про суд, — до речі, і кількісно і пристрасно, як ніхто інший, — він і сам судив, звинувачував, подавав нові факти злочинів, учинених фашистськими. нелюдками. Більше того, він тут же, в Нюрнберзі, фактично розпочав два нових процеси, вартих суду міжнародного трибуналу. Перший супроти верховодів такого ж, як і фашизм, злочинного та кривавого націоналізму, зокрема, українського з його отаманом Бандерою на чолі. Другий — супроти Ватікану з його вершителем зла папою Пієм XII.

Два процеси! Дійсно так, і він їх блискуче провів. Пішов на подвиг, як Матросов, з відкритим серцем на два доти — бандитизму і мракобісся. І три роки до останнього подиху стояв на смерть, знаючи, що вона й справді загрожує йому».

Письменник постійно перебував у стані виснажливої, упертої, натхненної творчої праці, і, як наслідок: книги: «Що таке унія», «З хрестом чи з ножем», «Годі!», «їх обличчя», «На службі у сатани», «Отець тьми і присні»…

Перерахувавши назви книжок Галана, хочу застерегти читачів: не подумайте, будьте ласкаві, що все легко давалося письменникові, що він не зазнавав прикрощів і перешкод. Досить звернутися до тексту листа Ярослава Олександровича, написаного до Ніни Камінської 16 жовтня 1946 року. Тут є таке свідчення: «Як бачите, я зовсім виходжу з курсу, як публіцист. Майже ніде й нічого мого не друкують (за винятком «Рад. Львова»[60]), чотири останні мої статті (плід 4-х тижнів роботи) забракували, а редакція замовляє вже тільки святкові статті (до всіляких роковин), чого я не вмію робити. Хто його знає, може це й краще, бо змусить мене спробувати своїх скромних сил у літературі. Тільки з чого жити?»

19 червня 1947 року Галан знову шукає співчуття у Н, Камінської: «З сторінок газет прізвище моє зникло зовсім. Це значить, між іншим, що я знову випробовую свої сили в літературі. Включившись в легіон іменних і безіменних графоманів, пробую також написати п’єсу».

І тут доречно буде подати повністю текст одного з листів.

«У мене нічого нового. В нормальний спосіб старію, і, як завжди, хворію то на се, то на те. Марія (дружина письменника. — М. О.) працює в оперному театрі на посаді асистента головного художника (Єршова). Цілий грудень провів у Москві, де вивчав звичаї й обичаї тубільчого Комітету розправи з мистецтвом. В результаті захворів грипом з ускладненнями. Ага, може пригадаєте, що я мав нещастя написати п’єсу. Всесоюзний репертком заявив мені, що зніме з неї заборону, якщо я зніму пісню «Аvе, Магіа“, бо, хоч «зміст її музики аж ніяк не релігійний», то І.), Марія була великомученицею (Sіс)[61], 2..) це пісня західноєвропейського композитора.

Я був змушений піти назустріч цим вимогам і, крім того, змінити заголовок (бо. «НедоспІвана пісня» — сказали мені— не підходить. «Никто не мог понять песни Макарова, так как не он начинал ее, а советский народ. Придаєте, товариш, слйшком большое значение личности, которая у вас получается, к тому же, борцом-одиночкой, а зто недопустимо»).

Збирались грати п’єсу вахтанговці, Рубен Николаєвич Симонов збирався вже розподілити ролі, так втручання пок. Храпченка поклало цьому край («Скользкая тема»). Той же Храпченко знайшов такий вихід з ситуації: підписав зі мною договір на нову п’єсу. Що далі буде — не знаю. Поки що я й надалі працюю під ідейним керівництвом Паламарчука (питаю: де мої й Козланюкові золоті пера, подаровані нам канадцями?!) та Маківчука (як перчанський співредактор). Передайте від мене привіт Ніні Б. Якщо вона пам’ятає мене ще. Вітайте сердечно Маму, Адельгейма й грубіяна Гаккебуша (з подиву гідною одвертістю назвав мене дурнем). До речі, я чув, що його спіткала висока честь — ставитиме «Простите людей». Вітаю, вітаю!»

В одному і тому ж листі натрапляємо і на сатиричні, дошкульні, по-сучасному відверті (правда, не в усьому обгрунтовані, як для читача) думки: «Цікавитесь може, як у нас з критикою? Дякую, все начебто, в порядку. Я, поки що, уцілів і тимчасово ходжу праведником серед місцевої плеяди наклепників, пошляків, опорочувачів, сіячів усілякої гнилі і їм подібних типів. Нічого, можна жити.

До речі, може ви порадите мені, як писати до «Перця», щоб не бути при цьому пошляком і скалозубом? Я бачу, поки що, один лише вихід: повиривати собі зуби».

Хоч яснота Галанових думок вихоплена з виру повоєнного життя, але актуальні ці мислі стосовно й проблем, що нагромаджувались у застійний період суспільного розвитку.

2

Те, що ми знаємо про Галана, є незаперечним. Але нам недостатньо вже цих схематизованих уявлень про нього, бо він був значно складнішим і драматичнішим як людина та письменник, як бунтар і критик, що осмислив не тільки злети і перемоги наші, а й страждав, коли бачив несправедливість, кривду, беззаконня. А роздуми, як твердять філософи, — такий процес, де без заперечення себе вчорашнього через сумніви у собі сьогоднішньому не може відбутися майбутнього, не може народитися мисль.

Насмілюся сказати, що Галан гостро відчував суперечності свого часу, намагався не допускати примирення добра і зла, і через те його життя мало трагічне забарвлення, але зате відзначалося великим динамізмом і збудженістю, цілісним вибором, нестримним творчим поривом.

Цінність листів Ярослава Галана, які зберегла для нащадків мужня жінка Ніна Камінська, полягає якраз у тому, що вони допомагають нам більш відкрито подивитися на самого Галана.

Переважну більшість листів Ярослава Галана до Ніни Камінської складають ті, які написані до неї зі Львова. Чи можна на підставі тих листів зобразити побутові умови, в яких у перші дні повернення жив письменник? Адже про це ми дуже мало знаємо. То був липень 1944 року. Він прокотився гарматним громом над Львовом, повеселілими були вулиці міста, на перехрестях яких регулювальники вказували шлях на захід для бойових машин Радянської Армії. А що робилося в квартирі Галана, що в ній було?

Ярослав Галан як кореспондент газети «Радянська Україна» кожного вечора передавав по телефону в редакцію стислі, але промовисті рядки, написані по гарячих слідах подій. Допізна не припинявся приглушений стукіт друкарської машинки в його — квартирі…

Приміщення, в якому недавно оселився Галан, було ще необжите, бракувало найнеобхідніших речей. Не мав часу зайнятися домашніми справами. Добре, що Петро Козланюк умовив вирушити на «ділову прогулянку» по магазинах. Повернулися з покупками — ковдрою, простирадлом, подушкою. Тапчан придбав згодом за аванс з редакції. А робочий стіл, крісло-гойдалка, кілька стільців і шафа тут були.

Квартира Ярослава Галана завжди була гостинна для всіх. Узимку і влітку 1945 року в письменника часто гостювали артисти Польського драматичного театру ім. Ви-спянського, які згодом виїхали до Катовіц. З цього приводу Галан писав до Камінської: «Не можу й досі примиритись з думкою про те, що театр поїхав. Я не чекав, що це буде такий важкий, такий страшний удар для мене. Так само, мабуть, почуває себе собака, коли дачники виїдуть, а її залишать. Але собака може принаймні вийти з розпачу».

Заходили до Галанової квартири і працівники львівських театрів, письменники та журналісти, робітники й селяни за порадою й допомогою. Письменник та його дружина Марія Олександрівна, з якою він одружився в 1947 році, приймали тут кожного, згадував Козланюк, радо й чим хата багата.

А хата Галана дійсно не була багатою. «…Що ж торкається багатства, — писав Ярослав Олександрович у 1948 році,— то Ви також перебільшуєте: вже багато років у мене не було такої біди, як тепер. Щоб переконатися в цьому, досить подивитися, як злиденно одягнена ходить моя Марія. А в тім, багатством лише дурні пишаються, а Ви мене, сподіваюся, до дурнів не зараховуєте».

Частим гостем Галана був його побратим Петро Козла-нюк.

Галан і Козланюк за чашкою кави жваво обговорювали різні питання життя і творчості. Згадували, як ще недавно обходили порожні поверхи колишнього графського особняка по вулиці Коперника, переданого під клуб львівських літераторів, ділилися враженнями від бурхливого життя визволеного Львова, обмірковували теми для нових творів, не обминали гострих політичних проблем.

Принагідно хотілося б уточнити й таке. Чи то правда, що на квартиру в гості до Галана заходив у повоєнний час поет Петро Карманський?.. Адже знаємо, що Галан й Норманський у свій час були по різних боках ідеологічних барикад… Поету Норманському в молодості думалося, що література і політика — ягоди різного поля, він вважав себе чистим естетом…

У листах до Ніни Яківни Камінської прізвище поета Петра Карманського не згадується. Але у рукописі статті-спогаду Петра Козла нюка «Музей Ярослава Галана» є цікаве свідчення, яке дослівно звучить так:

«В осінні вечори 1944 року часто заходив до Галана старенький уже, але ще жвавий тоді поет Петро Карманський. В своєму неспокійному житті він зколесував світу чимало і, як то кажуть, не з однієї печі хліб їв. Поет був чудовий оповідач і під шкварчання картоплі на сковороді розповідав було цікаві речі про римських єзуїтів та своє навчання в папському коледжі, про свою скитальщину й фермство в Бразілії й Аргентіні, про нестерпне життя у Львові та в Кракові під гітлерівською окупацією та про продажність і зрадництво старіших і молодших українських буржуазних націоналістів, яких П. Карманський і глибоко презирав, і ненавидів, і разом з тим служив їм не раз. Розповідей поета Я. Галан завжди слухав залюбки з жвавим письменницьким зацікавленням».

Навряд, чи є потреба коментувати спомин Петра Козланюка. Скажу тільки одне: зберігаючи чистоту «своєї» ідеології, Ярослав Галан не сахався, не цурався тих літераторів, чий творчий шлях ще не був чітко визначений.

Але давайте повернемось знову до змісту окремих листів Галана, писаних Камінській. Листи, які вже прокоментовані нами, дають підстави думати, що Галан не приєднав у нелегких умовах тогочасності свій голос до тих, хто з захопленням «повністю схвалював» навіть зловісні заходи і дії, хто намагався наглумитися над нашою історією і культурою.

Дехто неспроможний був тоді збагнути того очевидного факту, що Галан пройшов шлях революціонера, а справжній революціонер ніколи не перестає ним бути. Це означає най-перш — бути справедливим, чесним, безкомпромісним у боротьбі за правду і проти зла. Адже нині добре вже знаємо, що в часи розгулу сталінщини, наприклад, у 1937 році, за сфабрикованими звинуваченнями, як «вороги народу», впали переважно духовно чисті люди, революціонери, найближчі соратники Леніна, ленінці по духу, інтернаціоналісти. Перед очима Ярослава Галана постійно поставали й страшні картини Янівського табору смерті. Те, що побачив тут одразу після повернення до Львова, страшним кошмаром переслідувало його. У статті «Право на гордість», опублікованій у газеті «Вільна Україна», Ярослав Галан писав: «Нам не можна ні на хвилину забувати, що національна ворожнеча — це зброя, котрою особливо охоче послуговується ворог. Боротися з нею — це означає рятувати серця й уми нашої молоді, це означає спрямовувати наші західноукраїнські землі на шлях прогресу, на шлях великого людського щастя, за яке боролися і помирали герої Севастополя, Сталінграда…

Нехай же кожна наша дитина уже від самого початку її свідомого існування дізнається священну правду про те, що у львівських скверах у солдатських могилах наших визволителів сплять один з одним сини Дніпра і Волги…».

Галан ніколи не поступався у головному — в класовій позиції. Йому багато в чому прислужився досвід радіокоментатора, набутий на станції в Саратові, де працювала також Ніна Камінська.

Тому нам має стати зрозумілим біль Галана, яким проникнутий його лист до Ніни Яківни. Є в ньому такі слова: «Нарешті, після довгих мук (ИД-річниця) вийшла у Львові збірка моїх репортажів і кореспонденцій «їх обличчя». Треба гадати, що й пес про неї не гавкне; не знаю, чим пояснити цей тихий бойкот моєї особи в Києві. Не подумайте лише, що я страждаю від цього морально. Ні. Тут справа, мабуть, у різницях- поглядів між мною й багатьма тими, які також пишуть. В чому ця різниця — важко сказати відразу; може відповідь на це питання дає все написане досі мною, якому можна багато закинути, крім одного — відсутності щирості. Проблема дуже серйозна й вона не стосується тільки зачепленого питання, а іншого, значно ширшого й глибшого: в чому причина відставання української літератури сьогодні».

Я. Галан не міг не бачити того очевидного факту, що чимало літераторів — холопи, улесливці видавців і рецензентів, услужливі тим, хто відсиджувався у всевладних кабінетах, уловлювали тільки білий і чорний контури на фоні дійсності замість багатої гами її барв.

Галан же сприймав життя у всій його повноті. Він за жодних обставин не був дворушником і політичним блазнем. Адже знаємо, що брак духовної сміливості обмежує можливості до поступу.

Неопубліковані листи Ярослава Галана до Н. Я. Камінської — цікаве літературно-історичне джерело, з якого ми зачерпнули нових знань про письменника і тогочасне життя.

Але не хотілося вірити, що Камінська була єдиною адресаткою письменника в післявоєнний період. Цю надію підсилював лист Галана до Ніни Яківни, датований 19 червня 1947 року. Ось його фрагмент:

«В Києві хотів зайти до Вас — не застав. Заходив і до Ніни Бе!.. (Галан кепкує трохи, маючи на увазі Ніну Бажан. — М. О.). Вийшла якась жінка в капелюсі чи береті и заявила: «Как будто нет ее»!». Я не знав як це зрозуміти й пішов назад. Єдина особа, яка запросила нас з Марією (Кротковою, дружиною Галана. — М. О.) до себе, була — нині актуальна дружина Малишка (Галан, очевидно, мав на увазі те, що дружиною Малишка у той час була жінка — єврейка за національністю, а керівником ЦК партії на-Україні був тоді Каганович. — М. О.). — Ми прийшли, — продовжує Галан, — в означений час, але замість побачити Малишків, почули з-за дверей якийсь старечий голос: «Нет ни кого и не скоро будут». З уваги на те все, нам не лишилось нічого іншого, як ходити по місту в «Splendiol isolation“ (лат. — Блискуча ізоляція. — М. О.) і давати волю своїм язикам в товаристві симпатичної Зіни Шпак».

Прошу читачів звернути увагу на слова: «в товаристві симпатичної Зіни Шпак».

Знаючи, що в українській радянській літературі досить помітною залишилася постать поета Миколи Шпака, неважко було здогадатися, що Зіна Шпак — з родини літератора, його, як виявилося, дружина. Вона й подарувала мені кілька фотокопій листів Я. Галана до неї.

Микола Шпак (справжнє прізвище Шпаківський) народився 23 лютого 1909 року в селі Липки Корнинського району на Житомирщині. Як мужній партизан — радянський патріот він у грізному 1942 році потрапив до рук гестапівців. Сталося це на одній з зелених вулиць Києва.

«Нам не відома дальша доля поета-партизана, — написав письменник Павло Усенко у передмові до книги творів Миколи Шпака, — вона губиться за гратами фашистської катівні, нам невідомо також де його могила».

Зате достепенно відомо, що зустрічався Галан зі Шпаком, коли той у передвоєнному році заїжджав у гості в Чернівці до Ольги Кобилянської.

Відразу після визволення Києва від фашистів, Ярослав Олександрович вирішив навідатись на квартиру свого побратима по перу… Але його не застав…

Дочка поета Миколи Іполітовича Шпака — Неоніла Миколаївна Братунь-Шпаківська розповіла автору цих рядків про те, що Галан був щирою, ліричною людиною, його не завжди розуміли в чоловічому товаристві (відомо, наприклад, що Козланюк кепкував над окремими «наївними» епізодами із життя Ярослава Олександровича). Тому Галан часто намагався шукати відгуку своїм думам і болям у жіночому серці. Наприклад, ще на початку 1943 року він писав у Саратов Ніні Камінській:

«Недостає мені Вас, ні з ким розмовитись по душі, немає навіть перед ким вилити злість, не маю взагалі людини, яка б слухала моєї балаканини. Як бачите, таких терпеливих людей, як Ви, мало. Повинен би дружити з Козланюком, але й тут годі щось зробити. Останніми днями він особливо віддалився від мене. Причина, мабуть, дуже прозаїчна: вона схована в мішку з рибою, цибулею й сушеними яблуками, що їх він отримав від своєї симпатії з Алма-Ати. Виходить, нема нічого нового під сонцем, крім останніх інфор-мацій з фронту, які мені дають надію, що Німеччина скоро упокоїться.

Щиро, сердечно здоровлю і цілую. Славко».

Коли Ярослав Галан після визволення Києва приїхав на квартиру Миколи Шпака, то застав там Андрія Головка і Петра Козланюка за розмовою з Зінаїдою Костянтинівною. Галан приїздив туди навіть із Нюрнберга.

Відомо, що Микола Шпак перед своєю смертю написав до родини записку, яку вже після війни передано його дружині. Ця записка була скроплена його кров’ю…

Щось спільне є у долях Шпака і Галана: Миколу Іполітовича закатували гестапівці, а Ярослав Олександрович загинув від рук бандитів, — на рукопис останньої статті Галана також пролилася гаряча кров її автора.

Зіна Шпак (Зінаїда Костянтинівна Горбатенко-Шпак) виконувала багато доручень-прохань письменника і його дружини Марії Кроткової, допомагала діставати санаторно-лікувальні путівки, скуповувала необхідні Талану книжки, проводила за Галана потрібні грошові операції у Літфонді республіки тощо.

Чи не тому Ярослав Галан одне з письмових послань починає словами:

«Дорога Зінушка, симпатичний наш «полпреде»!»…

Хочу згадати тут ще й такі слова Галана до Зіни Шпак: «…жінок я знаю; вони, як Вам відомо, бувають інколи химерні й бог знає хто та й що керує їхніми почуттями…»

Можливо, Зінаїда Костянтинівна мало писала листів до Галана. Але ж відомо, що любила вона спілкуватись і по пошті. Свідченням цього — згадка у листі Ярослава Олександровича до неї ж (28 квітня 1948 р.):

«…Пишете до Петрів (очевидно, що до Петра Карман-ського і Петра Козланюка. — М. О.), що я зарозумілий, бо став багатий. Дорога Зіночко, я ніколи не був зарозумілим і, мабуть, ним не буду…

Ми пережили недавно з Марією велике горе: умер Бой-чик, якого ми любили, як найближчу істоту, як нашого дорогого й такого не по-собачому розумного друга. Не щастить мені, Зіно, ні в чому; навіть четвероногі друзі покидають мене, покидають назавжди».

Галан любив і поважав не тільки чесних людей, серце його було переповнене любов’ю і до тварин.

Перепади в тональності Галанового настрою — річ звичайна. Наче біль близької людини, міг він сприймати фізичне нездужання власного собаки. Навіть слово «власного» тут ні до чого, бо Ярослав і Джім (у 1949 році був у нього пес з такою кличкою. — М. О.) жили, як справжні друзі. Коли Джім захворів, то господар дому лікував його, водив у ветеринарну поліклініку. «Є дані сподіватись, — ділився своїми думками, — що криза уже щасливо минула і моя четверо нога радість житиме».

Петро Козланюк згадував:

«Осінь 1949 року була напрочуд ясна і сонячна. 22 жовтня Львівські письменники влаштували літвечір для студентів держ. університету ім. Івана Франка. Виступав тут і Ярослав Олександрович Галан та давав відповіді на записки студентів. Після виступів група літераторів з автором цих рядків та Ярославом Таланом пішла в ресторан повечеряти. Вечеряли ми дружньо й приємно при жвавій розмові, коли раптом Галан глянув на годинник й піднявся з-за столу.

— Куди ви, Ярославе? — сказав Антон Шмигельський. — Посидьте з нами, ще ж рано.

— Не можу, друзі,— відповів Ярослав. — У мене ж дома синочок і треба з ним погуляти.

«Синочком» називав Я. Галан свого молодого собаку Джіма, якого дуже любив. І взагалі в письменника була вельми чутлива й пристрасна любов до собак. Він просто плакав сльозами, коли гинув у нього собака. І коли я спитав якось про це Галана, він відповів, не задумуючись:

— Собаки, друже мій, не лукавлять, не брешуть, вони відверті, віддані й вірні в житті. Крім того, я признаюся тобі ще до одного. Батько мій був сатрап у сім’ї, він навіть матері забороняв пестити нас, дітей, і ласкати. Отож залишався для мене в хаті лише наш собака, з яким я й дружив, день у день пестився і навіть спав з ним в обнімку.

Це не означає, що письменник людей любив меншою мірою. Ні, він був дуже вразливий і чутливий до людських потреб, а тим більше до нещастя і горя й не пропускав жодної нагоди, щоб допомогти…»

Слово Галана народжувалося у творчих муках, було результатом виснажливої праці розуму і серця. Своє письменницьке покликання Ярослав Олександрович висловив у таких словах листа, писаного 15 вересня 1948 року до Зіни Шпак: «…і знову гайда в ярмо, за плуг, орати!».

* * *

Кожен вчинок Галана, який йшов по лінії критики ним недоліків суспільного життя або якихось вад певної бюрократичної особистості, завдавав письменникові кривду, матеріальні втрати і моральний дискомфорт, а то й душевну муку. Він жив без пільг. А так чинити і жити можуть лише високо-порядні, чесні люди.

В умовах сталінського авторитарного керівництва, яке своїм командно-бюрократичним дротом оплутало і літературно-мистецьку сферу, критичних виступів Галана (навіть гострих зауважень) було достатньо, щоб Галан «замовк», щоб Галана викреслити з літератури, щоб принижувати його гідність і честь.

1 виявилося нині таке: те, в чому тоді дорікали Талану, тепер визнане справедливим, бо посилилася потреба правди, а процес пізнання несумісний із застоєм.

Наші літературознавці і критики грішать іноді перед пам’яттю Ярослава Галана, ми не показуємо його вчинків і думок, як вияву патріотизму, національної гідності. Хоч Ярослав Галан з гордістю сам ствердив: «Я — українець…» А якою любов’ю до рідного краю і свого народу дихає його стаття «Шевченко — воїн», якою зневагою кипить його серце до фашистів — окупантів! «Перейменуванням України на «рейхскомісаріат», — читаємо в статті,— вони гадали вибити з голів українців думку про українську державність, а терором гестапо умертвити дух свободи, що ним пройняте кожне українське серце…»

Ярослав Галан промовляє у листах до Ніни Камінської і Зінаїди Шпак не за течією ріки, тому й голос його тоді не був далеко чутний, зате він і досі відлунює у серцях людей.

Примечания

1

Закінчення. Початок у збірнику «Пост імені Ярослава Галана. Книга 23».

2

Зараз Л. П. Телятников — підполковник внутрішньої служби.

3

Так тоді називали Львівський театр опери та балету.

4

19 лютого 1940 року цей факультет виділено із складу Львівського університету і на його базі утворено державний медичний інститут.

5

Головне управління таборів.

6

Міністр державної безпеки.

7

Стаття вже була здана до друку, коли Д. Чобота обрали народним депутатом УРСР.

8

Таки не витримав. Склепіння впало.

9

Він, як і. І. Алаєва, вже-колишній працівник облвиконкому.

10

Польським містом (пол.).

11

Розпорядження міністра внутрішніх справ царської Росії П. О. Валуєва 1863 р. про заборону друкування книг українською'мовою.

12

4 жовтня 1990 року — «Товариство друзів російської та української культур імені О. Пушкіна».

13

Радянська енциклопедія історії України. К.: Голов. ред. УРЕ, 1970. Т. 2. С. 199.

14

Romer Е. Wеіпfeld І. Rосzпік Роlsкі. Кгакоw: JeЬеthпег, 1917. S. 94.

15

Левицький М. Західна Україна. Харків: Пролетарій, 1928. С. 23.

16

Українська загальна енциклопедія. Львів; Станіслав; Коломия: Рідна школа, (без р.в.). Т. 3. С. 971–973.

17

Возняк М. І. Франко в добі радикалізму // Україна. К., 1926. № 6. С. 163.

18

Бачинський Ю. ГІкгаіпа іггедепіа. Берлін, 1924. С. 170.

19

Історія українського війська. Львів, 1936. С. 293–300.

20

Лозинський М. Галичина в роках 1918–1920. Відень, 1922. С. 17.

21

Діло. 1918. 22 жовт.

22

Крезуб А. Нарис історії українсько-польської війни. 1918–1919. Львів: Червона калина, 1933. С. 33.

23

Карпенко О. Ю. До питання про характер революційного руху в Східній Галичині в 1918 р. // 3 історії західноукраїнських земель. К.: Вид-во АН УРСР, 1957. С. 32–83.

24

Масzуnskі Сг. Воjе Lwowsкіе. Wагszаwа, 1921. Т. 1. S. 39.

25

Українське слово. 1918. 14 листоп.

26

Українська загальна енциклопедія. С. 724.

27

Львівська наукова бібліотека АН УРСР. Ф. Оссолінських, Спр. 8018. Арк. 187–371.

28

Капустянський М. Похід українських армій на Київ — Одесу в 1919 році: Короткий воєн.-інст. огляд // Діло. 1921. Ч. 2. С. 90.

29

Лозинський М. Галичина на мирній конференції в Парижі. Камінець, 1919. С. 3–4.

30

Назарук О. Рік на Великій Україні: Спомини з Укр. революції. Відень, 1920. С. 178.

31

Правда. 1919. 26 марта.

32

Правда. 1919. 29 апр.

33

Правда. 1919. 8 июля.

34

Вільна Україна. 1989. 22 січ.

35

Винниченко В. Відродження нації. С. 401–402.

36

Правда. 1919. 23 марта.

37

Правда. 1919. 20 марта.

38

Возз’єднання західноукраїнських земель з Радянською Україною / Ю. Ю. Сливка, В. І. Масловський, М. М. Швагуляк та ін.; Відп. ред. Ю. Ю. Сливка. К-: Наук, думка, 1989. С. 24

39

Миронів Б. До історії революційного руху на Західній Україні (з приводу десятиріччя повстання в Дрогобичі)// Літопис революції. К.: ДВУ, 1929. № 3. С. 214.

40

Вільна Україна. 1989. 29 жовт.

41

Українська загальна енциклопедія. С. 658.

42

Бородиєвич Є. В чотирикутнику смерти: Причини до трагедії УГА на Великій Україні // Нове життя. 1921. С. 59.

43

Смерть товариша Наумчика // Український народний календар «Світло» на 1942 рік. Буенос-Айрес, 1941. С. 118.

44

Перший з’їзд українських організацій в Аргентіні. Буенос-Айрес, 1946. С. 41.

45

Губарчук П. За океаном. Львів, 1959. С. 159.

46

Кодовилья В. Избраннне статьи и речи. М., 1970. С. 72.

47

Нариси історії Комуністичної партії Аргентіни. Буенос-Айрес, 1947. С 94–95.

48

Український народний календар «Світло» на 1942 рік. С. 152.

49

Світло. 1942. 26 черв.

50

Гончаров В. М. Кама рада. Викторио. М., 1980. С. 115–116.

51

Гончаров В. М. Камарада Викторио. С. 113.

52

Про це розповідав мені пізніше В. Мисливець, який контактував з капітаном танкера.

53

Перший з’їзд українських організацій в Аргентіні. С. 16.

54

Український народний календар «Світло» на 1943 рік. С. 240.

55

Український народний календар «Світло» на 1946 рік. С. 189.

56

Український народний календар «Світло» на 1947 рік. С. 160.

57

Світло. 1946. 15 берез.

58

Перший з’їзд українських організацій в Аргентіні. С. 16.

59

Академічний драмтеатр ім. М. Заньковецької у Львові.

60

Йдеться про журнал «Радянський Львів».

61

Sіс (лат.) — Ось як!

Content

Петренко Микола, et al Пост імені Ярослава Галана. Книга 24: Публіцистичнi статтi, інтерв’ю, есе, повість

Пост імені Ярослава Галана. Книга 24: Публіцистичнi статтi, інтерв’ю, есе, повість Упорядники: Микола Петренко, Богдан Залізняк

ВІКТОР ГРАБОВСЬКИЙ Пропаща сила?

ЮРІЙ ЩЕРБАК Чорнобиль

МИКОЛА ПЕТРЕНКО Гей, упали сніги білі…

ОЛЕКСАНДР ЗЕЛЬЦЕР Р-317

МИХАЙЛО КОСІВ «Держава завдячувала гарних людей гарним статуям»

ПАВЛО РОМАНЮК Золоті Броди Розвідка про давні і сучасні утопії

У ЦЕНТРІ СВІТУ

КРАЙ ШЕДЕВРІВ

ПОЗОЛОТА НА ПОПЕЛІ

ВСЕ ЗВЕСТИ, ВСЕ ЗНИЩИТИ

МОМЕНТ ІСТИНИ

НЕ ЛИЦАРСЬКІ ТУРНІРИ

В ОБІЙМАХ «ОХОРОНЦІВ»

ПРОДАТИ… МІСТО?

РУБІКОН

РОМАН ГОРАК За Губернаторськими валами

СТЕПАН КУРПІЛЬ Гавареччина-чорноглеччина…

РОМАН ІВАНИЧУК Відверто про наболіле

СЕРГІЙ СОКУРОВ Наша мета — взаємність

1. У НАШ ДІМ ПРИХОДИТЬ ТАРАС

2. УКРАЇНСЬКА МОВА І МИ

3. БЕЗ ГОЛОСНИХ ЛОЗУНГІВ

4. ЗВЕРНЕННЯ ДО РОСІЙСЬКОМОВНОГО НАСЕЛЕННЯ УРСР

5. РАДІСТЬ ПРИЛУЧЕННЯ

СЕРГІЙ ЛИЛИК Зунр: біла пляма в історії України

АНАТОЛЬ КОТОВСЬКИЙ Коли на землю отчу посунула чума

МИКОЛА ОЛЕКСЮК Наперекір омані (За неопублiкованими листами Я. Галана)

1

2

Примечания