Вал Макдърмид

Владения на мрака

Инспектор Карен Пири #2

Посвещавам тази книга на паметта на Мег и Том Маккол, мои баба и дядо по майчина линия. Те ми показаха какво е обичта, изградиха у мен обществено съзнание и никога не забравиха срама, който са изпитвали, когато е трябвало да се редят на опашка пред благотворителна кухня, за да могат да нахранят децата си. Благодарение на тях израснах, обиквайки морето, горите и творчеството на Агата Кристи. Дължа им много.

Благодарности

Всичко започна, когото Кари Фър („госпожа Шапиро“) се натъкна на странна находка в запустялата къща, намираща се по-надолу на хълма. Семейство Джорджи от Чочола, квартал на Сиена, направиха своите предположения, прекрасната мама Роза ни хранеше като крале и ни учеше като малки деца; Марино Гарафи продължава да отглежда великолепни прасета, и, разбира се, да ги коли. Приятелството, добротата и щедростта на тези хора озаряват моите лета.

Що се отнася до Файф, благодаря на майка ми за нейните спомени; на многото миньори и музиканти, чиито песни и разкази са вплетени в моите спомени от детството; на феновете, които също като мен поддържат отбора „Райт Роувърс“ и ми подсказаха, че е време да напиша отново книга, чието действие да се развива на територията на „кралство“ Файф; и на общността, сред която израснах, пострадала тежко от стачката през 1984 година и нейните последици.

Както винаги, професор Сю Блек прояви щедрост със своите експертни съвети, което ми напомня да подчертая, че грешките са си мои.

Някои от хората, благодарение на които написването на тази книга стана възможно, вече не могат да получат благодарностите ми. Баща ми, Джим Макдърмид, двамата ми дядовци — Том Маккол и Доналд Макдърмид — и двамата миньори, както и моят „почетен“ чичо, Доди Арнолд, отвориха пред мен вратите към света на работниците, свят, чиито изисквания съкратиха живота им.

И накрая, благодарности към екипа, който винаги изисква от мен да направя от книгата най-доброто, на което съм способна — моя издател, Джулия Уиздъм, моя редактор Ан О’Брайън и моя литературен агент, Джейн Грегъри. Не бива да забравям и Кели и Камерън, които проявяват забележително търпение.

Сряда, 23 януари 1985

Нютън ъв Уиймс

Гласът е мек като мрака, който ги заобикаля.

— Готов ли си?

— По-готов не мога да бъда.

— Каза ли й какво да прави?

Думите започват да препускат забързано, в препъващ се поток.

— Не се тревожи. Тя е наясно. Не си прави илюзии кой ще го отнесе, ако стане издънка. — Резки думи, рязък тон. — Не тя ме безпокои сега.

— Какво трябва да означава това?

— Нищо. Не означава нищо, съвсем нищо. Нямаме избор. Не и тук, не и сега. Просто ще направим онова, което трябва да бъда направено. — Думите отекват кухо, с фалшива смелост. Трудно е да се предположи какво прикриват. — Хайде, да се заемаме.

Така започва всичко.

Сряда, 27 юни 2007

Гленротес

Младата жена прекоси забързано фоайето. Ниските й токове потракваха ритмично по пода, покрит с линолеум, помътнял от стъпките на преминалите по него стотици хора. Докато тя приближаваше към гишето, цивилният служител в приемната си каза, че му прилича на човек с мисия. От друга страна, повечето от посетителите тук бяха такива. Те обикновено не обръщаха внимание на плакатите с призиви за предотвратяване на престъпления и информираност на обществеността, които покриваха стените — бяха повлечени от потока на собствената си целеустременост.

Тя се насочи към него. Устните й бяха здраво стиснати, така че наподобяваха права линия. Той си каза, че не е лоша на вид. Но като повечето жени, които влизаха тук, и тя не беше в най-добрата си форма. Би изглеждала по-добре с малко повече грим, който би подчертал яркосините й очи. А би могла и да облече нещо, подчертаващо фигурата по-добре от тези джинси и спортната блуза с качулка. Дейв Крукшанк отправи към нея стандартната си професионална усмивка и каза:

— С какво мога да ви помогна?

Жената отметна леко глава назад, сякаш се готвеше да отбранява позициите си.

— Искам да съобщя за изчезнал човек.

Дейв се постара да прикрие досадата и раздразнението си. Ако не бяха отвратителни съседи, обикновено ставаше дума за така наречените „изчезнали“ хора. Жената беше прекалено спокойна, за да става дума за изчезнало малко дете или избягал от къщи тийнейджър. Скандал с гаджето — вероятно за това ставаше дума. Или изкукуригал дядо, който е отпрашил нанякъде. Обичайната шибана загуба на време. Той измъкна бележник изпод гишето, постави го пред себе си и посегна за химикалка, но не свали капачето; имаше един ключов въпрос, който трябваше да постави, преди да започне да записва какаото и да било.

— Кога е изчезнал човекът?

— Преди двайсет и две години и половина. От петък, 14 декември 1984 година, ако трябва да бъда точна — Тя сведе брадичка и раздразнението помрачи чертите й. — Надявам се това да е достатъчно отдавна, за да приемете сериозно случая.

* * *

Сержантът от криминалната полиция Фил Пархатка изгледа края на видеоклипа, после затвори прозореца.

— Казвам ти — отбеляза той, — ако някога е имало подходящо време да се занимава човек със студени досиета, то е сега.

Инспектор Карен Пири едва повдигна поглед от досието, което преглеждаше.

— И защо?

— Логично е. Намираме се в разгара на войната срещу терора. Току-що гледах как нашият местен представител в парламента се нанася на „Даунинг Стрийт“ номер 10 с госпожата си. — Той скочи от мястото си и отиде до миниатюрния хладилник, поставен върху шкафа с папките. — Ти какво би предпочела да правиш? Да правиш разкрития по студени досиета, или да внимаваш чалмалиите да не взривят нещо насред нашия участък?

— Значи според теб това, че Гордън Браун стана премиер, ще превърне Файф в прицел на терористите? — Карен отбеляза с пръст мястото, до което беше стигнала, и се съсредоточи върху това, което казваше Фил. Започна да й става ясно, че бе задълбала прекалено надалеч в миналото, за да е в състояние да преценява опасностите на настоящето. — Така и не обърнаха внимание на избирателния район, чийто представител бе Тони Блеър, преди да стане премиер.

— Така е — Фил надникна в хладилника и се поколеба дали да избере „Ирн Бру“ или „Вимто“. Макар и трийсет и четиригодишен, все още не можеше да се откаже от безалкохолните напитки, които бе обичал като дете. — Но тези хора се наричат „Ислямски джихад“, а Гордън е син на свещеник. Не бих искал да съм на мястото на нашия началник на полицията, ако онези решат да гръмнат някогашната църква, в която е служил баща му, за да привлекат вниманието към себе си. — Той избра „Вимто“. Карен потръпна отвратено.

— Не разбирам как можеш да пиеш това нещо — каза тя. — Не си ли забелязал, че името е анаграма на „повръщано“[1]?

Фил отпи дълбока глътка, докато се връщаше към бюрото си, и отвърна:

— Това питие те прави истински мъж.

— Изпий две тогава — гласът на Карен прозвуча заядливо. Фил като че ли преживяваше предимно от подсладени газирани напитки и мазни храни, а беше все така слаб и стегнат като по времето, когато двамата бяха новаци в полицията. За Карен беше достатъчно само да погледне кутия кока-кола без намалено съдържание на захар, за да усети как обиколката на талията й нараства. Наистина не беше честно.

Фил присви тъмните си очи и се усмихна с добросърдечен присмех.

— Както и да е, хубавото на цялата работа е, че шефът може би ще успее да измъкне малко повече средства от правителството, ако успее да ги убеди, че има повишена опасност.

Карен поклати глава, вече се чувстваше на: позната почва.

— Мислиш ли, че прословутият му „морален компас“ ще позволи на Гордън да извърши нещо, което някой би могъл да изтълкува като обслужване на лични интереси? — Още докато говореше, тя посегна към слушалката на телефона, който бе почнал да звъни. В голямото помещение, където бе настанен екипът за работа по студени досиета, имаше и други, по-младши служители, но повишението не беше променило навика на Карен да вдига слушалката на всеки телефон, който иззвънеше близо до нея.

— Отдел „Студени досиета“, на телефона инспектор Пири — каза тя разсеяно, докато все още премисляше думите на Фил и се питаше дали дълбоко в себе си той не крие желание да бъде на огневата линия.

— Обажда се Дейв Крукшанк от приемната, инспекторе. При мен е една жена, която според мен трябва да разговаря с вас. — Крукшанк говореше неуверено. Това само по себе си беше толкова необичайно, че събуди интереса на Карен.

— За какво става дума?

— Изчезнал човек — отвърна той.

— Наш служител ли е тя?

— Не, дойде да съобщи за изчезнал човек.

Карен възпря желанието си да въздъхне раздразнено. Крукшанк наистина би трябвало да е наясно. Достатъчно дълго работеше в приемната.

— Следователно трябва да я свържеш с някой от криминалния отдел, Дейв.

— Е, да. В обичайните случаи се обръщам към тях, но разбирате ли, случаят е малко по-особен. Затова си казах, че може би трябва да ви запозная с него.

„Давай по-конкретно.“

— Ние се занимаваме със студени досиета, не с нови случаи, Дейв. — Карен подбели очи и видя как Фил се подсмива, забелязал раздразнението й.

— Не може да се каже, че случаят е нов, инспекторе. Човекът е изчезнал преди двайсет и две години.

Карен се поизправи на стола си.

— Двайсет и две години ли? И едва сега съобщават за изчезването?

— Точно така. Което причислява случая по-скоро към студените досиета — или не?

Карен знаеше, че по принцип Крукшанк трябваше да изпрати жената в криминалния отдел. Но тя винаги се чувстваше привлечена от всякакви случаи, които караха хората да клатят глави с недоумяващи усмивки. Рискованите предположения будеха у нея особено вълнение. Следването на този инстинкт й бе донесло две повишения за три години, с които подмина по-високостоящи от нея в йерархията, будейки безпокойство у колегите си.

— Изпрати я тук, Дейв. Ще поговоря с нея.

Тя затвори телефона и се оттласна от бюрото.

— Защо, по дяволите, някой би чакал двайсет и две години, за да съобщи за нечие изчезване? — каза тя по-скоро на себе си, отколкото на Фил, докато ровеше по бюрото за нов бележник и химикалка.

Фил издаде устни напред, заприличвайки на шаран, за който биха платили добри пари.

— Може да е била в чужбина. Може току-що да се е завърнала и да е установила, че въпросният човек не е там, където е очаквала да го завари.

— А може да има нужда от нас, за да бъде изготвен смъртен акт. Пари, Фил. Обикновено всичко опира до това. — Ироничната й усмивка увисна във въздуха след нея като усмивката на котарака от „Алиса в страната на чудесата“. Карен излезе забързано от стаята и се упъти към асансьорите.

Опитното й око класифицира и категоризира жената, която излезе от единия асансьор — тя не проявяваше и следа от смущение. Джинси и спортна блуза от „ГАП“, последен модел, в модерните цветове за сезона. Обувките й бяха от естествена кожа, чисти, неожулени, в тон с чантата през рамо, която се полюляваше край хълбока й. Кестенявата й коса — нито много светла, нито много тъмна, беше добре подстригана в равно каре, което бе започнало малко да прораства. Очевидно не живееше от социални помощи. Не приличаше и на онези обитатели на общински жилища, които обичаха да носят евтини имитации на прочути марки. Симпатична жена от средната класа, разтревожена от нещо. Беше минала двайсет и петте, вероятно наближаваше трийсет, сините й очи сияеха с блясъка на светъл топаз. Едва забележим грим. Или не полагаше излишни усилия, или вече беше успяла да си осигури съпруг. Кожата около очите й се присви, когато забеляза оценяващия поглед на Карен.

— Криминален инспектор Пири — представи се тя, предотвратявайки възможността от възникване на напрежение между две застанали една срещу друга и преценяващи се взаимно жени. — Карен Пири. — Запита се какво ли си мисли другата жена за нея — дребна, пълничка жена, натъпкала се с усилие в костюм от „Маркс енд Спенсър“, с кестенява коса, която плаче за фризьор, би могла да е хубава, ако костната структура се очертаваше по-ясно под плътта. Когато Карен описваше сама себе си по този начин пред приятелите си, те се смееха, твърдяха, че изглежда чудесно и настояваха, че проблемът й е ниското самочувствие. Тя не мислеше така. Имаше доста добро мнение за себе си. Но не можеше да си затваря очите пред това, което виждаше, когато погледнеше в огледалото. Но пък несъмнено имаше хубави очи. Сини, изпъстрени с лешникови петънца. Необичайни.

Жената срещу нея се поотпусна, неясно дали поради това, което видя, или поради това, което чу.

— Слава богу — каза тя. Говореше с ясно доловимия акцент на жителите на Файф, но омекотен или благодарение на полученото образование, или поради дълго отсъствие от родното място.

— Моля?

Жената се усмихна, разкривайки ситни, равни зъби, подобни на детски.

— Това ще рече, че ме приемате сериозно, не се опитвате да ме натресете на най-младшия служител, чието задължение е да прави чая.

— Не допускам младшите служители да си губят времето с правене на чай — отвърна сухо Карен. — Просто се случи така, че аз вдигнах телефона. — Тя се поизвърна назад и допълни: — Бихте ли ме последвали?

Карен тръгна първа по един страничен коридор и въведе жената в малка стая. Дългият прозорец гледаше към паркинга, а в далечината се виждаше изкуствено поддържаната равномерна зеленина на голф игрище. Четири стола, тапицирани с обичайния за учреждения сив туид, бяха поставени около кръгла маса — топлият цвят на полираното черешово дърво сияеше приглушено. Какво бе предназначението на стаята личеше единствено от окачените по стените снимки в рамки, на които се виждаха служители на полицията в действие. Всеки път, когато ползваше тази стая, Карен се питаше защо шефовете бяха подбрали такива снимки, които обикновено се появяваха в медиите, след като се случеше нещо наистина лошо.

Жената се озърна неуверено, а Карен издърпа един от столовете и я подкани с жест да седне.

— Не прилича на онова, което виждаме по телевизията — каза посетителката.

— Централата на полицията във Файф е доста различна — каза Карен, разполагайки се под прав ъгъл спрямо жената, а не точно срещу нея. Едно разположение, което не навеждаше на мисълта за противопоставяне, обикновено бе по-благоприятно за разговор със свидетел.

— Къде са записващите устройства? — жената седна, без да придърпва стола по-близо до масата, и постави чантата си в скута.

Карен се усмихна.

— Бъркате разговор със свидетел и разпит на заподозрян. Вие сте тук, за да ни съобщите нещо, не за да ви разпитваме във връзка с престъпление. Затова и можете да седнете на удобен стол и да гледате през прозореца — тя отвори бележника си. — Доколкото разбирам, сте дошли да съобщите за изчезнало лице?

— Точно така. Името му е…

— Момент. Имам нужда от някои сведения за вас. Като начало, името ви?

— Мишел Гибсън — това е фамилията на мъжа ми. Моминската ми фамилия е Прентис. А иначе всички ми казват Миша.

— Така да бъде, Миша. Трябват ми също адреса ви и телефонният ви номер.

Мишел бързо изреди исканите данни.

— Това е адресът на майка ми. Тук съм по нейно настояване, нали разбирате.

Карен разпозна името на селото, макар улицата да й беше неизвестна. Селото бе едно от онези, които местните земевладелци са основавали за наетите от тях миньори по времето, когато практически са притежавали не само мините, но и хората, които са работели в тях. Междувременно се бе превърнало в спалня за пришълци, които нямаха никаква връзка със самото място и с неговото минало.

— Все пак — каза тя, — имам нужда и от вашите данни.

Миша сви вежди за миг, после съобщи адрес в Единбург.

Той не говореше нищо на Карен, чиито познания за социалната география на столицата, макар тя да се намираше едва на трийсет мили от тук, бяха ограничени.

— И искате да съобщите за изчезнало лице — отбеляза тя.

Миша подсмръкна силно и кимна.

— Баща ми. Мик Прентис. Е, всъщност Майкъл, ако държите на точността.

— А кога е изчезнал баща ви?

Карен си каза, че сега вече ставаше интересно. Ако изобщо имаше възможност случаят да стане интересен.

— Както казах на онзи човек в приемната, преди двайсет и две години и половина. В петък, на 14 декември 1984, го видяхме за последен път — Миша Гибсън смръщи предизвикателно вежди.

— Струва ми се, че сте изчакали доста дълго, преди да съобщите за изчезването му — каза Карен.

Миша въздъхна и извърна глава така, че да може да гледа през прозореца.

— Не считахме, че е изчезнал. Всъщност не.

— Не разбирам. Какво ще рече „всъщност не“?

Миша се обърна към нея и срещна спокойния поглед на Карен.

— Говорите като местен човек.

Питайки се накъде върви разговорът, Карен отвърна:

— Израснала съм в Метхил.

— Така. Е, не искам да ви засягам, но годините ви са достатъчно, за да помните какво ставаше тук през 1984 година.

— Миньорската стачка?

Миша кимна. Брадичката й беше все така високо вдигната, погледът — предизвикателен.

— Израснах в Нютън ъв Уиймс. Баща ми беше миньор. Преди началото на стачката работеше в мината „Лейди Шарлот“. Сигурно знаете какво се говореше — че никой не е по-непреклонен от миньорите от „Лейди Шарлот“. Въпреки това през една декемврийска нощ, девет месеца след началото на стачката, половин дузина от тях изчезнаха. Е, казвам „изчезнаха“, но всички знаеха каква е истината — че са заминали за Нотингам, за да се присъединят към стачкоизменниците. — Лицето й се сгърчи силно, сякаш се опитваше да се пребори с физическа болка. — За петима от тях никой не беше учуден, че са предали каузата. Но според майка ми всички били потресени, когато разбрали, че баща ми се е присъединил към тях — включително и самата тя. — Тя изгледа умолително Карен. — Била съм прекалено малка, за да помня. Но всички твърдят, че той е стоял твърдо зад профсъюзите, бил последният, за когото можело да се предположи, че ще стане стачкоизменник. — Тя поклати глава. — Но от друга страна, какво по-различно биха могли да помислят?

Карен отлично разбираше как се е отразило подобно предателство на Миша и майка й. Сред радикално настроените миньори от Файф съчувствието беше запазено за онези, които проявяваха сила да издържат. Постъпката на Мик Прентис бе принизила автоматично семейството му до нивото на парии.

— Сигурно е било трудно за майка ви — каза тя.

— В известен смисъл е било много лесно — каза с горчивина Миша. — За нея това е бил краят. За нея той все едно бил мъртъв. Не искала да има нищо общо с него. Пращал пари, но тя ги дарявала на стачния фонд. По-късно, след края на стачката, ги дарявала на взаимоспомагателния миньорски фонд. Израснах в дом, в който името на баща ми не се споменаваше.

Карен почувства как нещо средно между съчувствие и съжаление стига гърдите й.

— Той изобщо ли не се опита да се свърже с вас?

— Само изпращаше пари. Никога в нови банкноти и винаги с пощенска марка от Нотингам.

— Миша, не искам да се заяждам, но по нищо не личи баща ви да е изчезнал — Карен се опита да говори колкото бе възможно по-меко.

— И аз така мислех. Докато не се заех да го търся. Можете да ми вярвате, инспектор Пири. Той не е на мястото, където се предполагаше, че е. Никога не е бил там. А аз имам нужда да го намеря.

Явното отчаяние в тона на Миша изненада Карен. Това я заинтригува повече от местонахождението на Мик Прентис.

— Защо? — попита тя.

Вторник, 19 юни 2007

Единбург

Миша Гибсън никога не бе помисляла да преброи колко пъти бе излизала от детското отделение, обзета от гняв при мисълта, че животът си продължава, независимо от онова, което се случваше в болницата зад нея. Никога не бе й минавало през ум да брои, защото никога не си бе позволявала да мисли, че може да има последен път. От момента, когато лекарите й обясниха причината за деформираните палци на Люк и разпилените бледокафяви петънца по слабичкия му гръб, тя се беше вкопчила в убеждението, че ще успее по някакъв начин да помогне на сина си да избегне удара, който гените се стремяха да нанесат на продължителността на живота му. Сега изглеждаше, че убеждението й е подложено на изпитание, което в крайна сметка ще успее да го разруши.

За миг Миша остана колебливо на мястото си — дразнеше я слънчевата светлина, искаше й се времето да е мрачно като настроението й. Все още не се чувстваше способна да се прибере у дома. Имаше желание да крещи и да хвърля разни неща, а пустият апартамент можеше да я изкуши да изгуби контрол и да постъпи точно така. Джон нямаше да бъде у дома, за да я прегърне или да й попречи да избухне; той знаеше, че й предстои среща с консултанта, затова беше ясно, че в работата му щеше да възникне някакъв проблем, с който да може да се справи единствено той.

Вместо да се упъти през Марчмънт към жилищната сграда с фасада от светъл пясъчник, в която живееха, Миша тръгна по оживената алея, която прекосяваше Моравите — белия дроб на южната част на града, където обичаше да се разхожда с Люк. Веднъж, докато търсеше тяхната улица в „Гугъл Ърт“, тя потърси и Моравите. Погледнат отгоре, паркът имаше формата на топка за ръгби, обрамчена с дървета, пресичащите го алеи напомняха на връзките, които стягат топката. Беше се усмихнала при мисълта, че двамата с Люк биха изглеждали като мравки, пълзящи по повърхността на топката. Днес никакви усмивки не можеха да утешат Миша. Днес се налагаше да застане лице в лице с факта, че бе възможно никога вече да не се разхожда из Моравите с Люк.

Тя тръсна глава, опитвайки се да пропъди самосъжалението. Кафе — ето какво й трябваше, за да събере мислите си и да види нещата в правилна перспектива. Достатъчна щеше да бъде една кратка разходка през Моравите, после надолу по моста „Джордж IV“, където напоследък почти всяка витрина принадлежеше на кафене, бар или ресторант.

Десет минути по-късно Миша седеше в едно ъглово сепаре в успокояващата близост на чаша кафе „лате“. Това не беше краят. Не бе възможно това да е краят. Тя нямаше да допусне това да бъде краят. Трябваше да има някакъв начин да се даде още един шанс на Люк.

Беше разбрала, че нещо не е наред още в първия момент, когато го поставиха в ръцете й. Макар й замаяна от успокоителни и изтощена от раждането, беше разбрала. Джон не искаше да приеме фактите, отказваше да обърне внимание на това, че синът им се бе родил прекалено дребен, на късите му, деформирани палци. Но страхът бе притиснал сърцето на Миша в ледената прегръдка на увереността. Люк беше по-различен. Въпросът бе колко голяма е разликата.

Единственият аспект на историята, който би могъл да се разглежда много отдалечено като късмет, бе, че живееха в Единбург, на десет минути пеш от Кралската детска болница, институция, която периодично се цитираше в така любимите на булевардната преса истории за „чудотворни изцеления“. Специалистите от болницата успяха бързо да идентифицират проблема. И също толкова бързо й обясниха, че в случая няма да има чудеса.

Анемия на Фанкони. Ако го произнесеше по-бързо, звучеше като име на италианска оперна певица или като някой град сред хълмовете на Тоскана. Но очарователната мелодичност на названието прикриваше смъртоносния характер на заболяването. И двамата родители на Люк имаха скрити в ДНК-то си рецесивни гени, чието засичане водеше до рядкото заболяване, осъждащо сина им на кратък и мъчителен живот. В определен момент между три и дванайсетгодишна възраст той с почти пълна сигурност щеше да развие апластична анемия, увреждане на костния мозък, което в крайна сметка щеше да причини смъртта му, ако не се намереше подходящ донор на костен мозък. Жестоката присъда гласеше, че ако не се проведе успешна трансплантация на костен мозък, дори да имаше късмет, Люк в никакъв случай не би успял да надхвърли и двайсет години.

Тези сведения й създадоха мисия. Тя скоро узна, че тъй като нямаше братя и сестри, Люк би имал най-добър шанс за успешна трансплантация на костен мозък, ако донорът беше от негов кръвен роднина — това, което лекарите наричаха частично съвместим родствен донор. Първоначално това я обърка. Беше проверявала в регистрите за транс плантация на костен мозък и бе стигнала до извода, че най-добрият им шанс би бил да открият възможност за пълно съвпадение. Само че според консултанта, ако намереха родствен донор, макар и частично съвместим, но споделящ някои от гените на Люк, опасността от усложнения би била по-малка, отколкото при изцяло съвместим донор, който да няма дори далечна кръвна връзка със семейството.

От този момент нататък Миша се ровеше из генния пул на фамилията, прибягваше до убеждения, емоционално изнудване и дори предложения за парично обезщетение, обръщайки се към далечни братовчеди и застаряващи лели. Това й отне доста време, тъй като се бе заела да постигне целта на тази мисия сама. Джон се бе скрил зад стена от неоснователен оптимизъм. Щяло да има революционни открития в медицинските изследвания, свързани със стволовите клетки. Някой лекар някъде щял да открие лечение, чийто успех да не зависи от общи гени. Изцяло съвместим донор щеше да се появи в някой регистър някъде. Джон колекционираше добри истории с щастлив край. Ровеше се в интернет, търсейки случаи, които опровергаваха заключенията на лекарите. Всяка седмица откриваше чудеса на медицината и истории на необясними изцеления и черпеше надежда от тях. Не виждаше смисъл в постоянните търсения на Миша. Знаеше, че по някакъв начин нещата ще се наредят. Способността му да отхвърля истината имаше олимпийски мащаби.

Това будеше у нея желание да го убие.

Вместо това тя продължаваше да се катери по клоните на родословното им дърво в търсене на идеалния кандидат. Само седмица преди днешната ужасна присъда бе стигнала до последната задънена улица. Имаше само една последна възможност. И тя беше онази, до която Миша се бе молила да не трябва да прибягва.

Преди мислите й да я поведат по-нататък в тази посока, нечия сянка падна върху нея. Миша вдигна очи, готова да се държи рязко с всеки, който се опитваше да наруши уединението й.

— Джон — произнесе тя уморено.

— Казах си, че ще те открия някъде тук. Това е третото заведение, в което влизам — каза той и се промъкна в сепарето, нагласяйки се несръчно така, че да седне под прав ъгъл спрямо нея, достатъчно близо, за да могат да се докоснат, ако някой от двамата проявеше такова желание.

— Нямах сили да се прибера в празния апартамент.

— Да, разбирам. Какво ти казаха? — ъгловатото му лице се сгърчи в тревожна гримаса. Миша си каза, че това, което го безпокои, не е заключението на консултанта. Той продължаваше да вярва, че безценният му син е по някакъв начин недосегаем за болестта. Онова, което тревожеше Джон, беше нейната реакция.

Тя посегна към ръката му, търсейки едновременно близост и утеха.

— Време е. Не му дават повече от шест месеца без трансплантация.

Гласът й прозвуча студено дори на нея самата. Но тя не можеше да си позволи топлота. Беше се вледенила и топлотата щеше да я разтопи, а мястото не беше подходящо за изблици на скръб и обич.

Джон стисна здраво пръстите й.

— Може още да не е късно — каза той. — Може би ще…

— Моля те, Джон. Не сега.

Раменете му изопнаха плата на сакото, тялото му се стегна от нежеланието да загърби несъгласието си.

— Е — издишването му напомняше на лека въздишка, — предполагам, това означава, че ще започнеш да търсиш онова копеле?

Сряда, 27 юни 2007

Гленротес

Карен почеса глава с химикалката. „Защо все на мен ми се падат такива?“

— Защо започвате да търсите баща си едва сега?

Забеляза как около устата и очите на Миша пробяга сянка на раздразнение.

— Защото съм израснала с убеждението, че е егоистично копеле, стачкоизменник. Постъпката му е откъснала майка ми от естествената й среда. Заради това, което бе направил, ме тормозеха в детската градина и в училище. Не мислех, че човек, който може да зареже семейството си в калта, ще се загрижи особено за внука си.

— Изпращал е пари — каза Карен.

— От време на време по няколко лири — в опит да заличи вината си — отвърна Миша. — Нали ви казах, майка ми отказваше да се докосне до тях, даряваше ги. Никога не съм се възползвала от тях.

— Може би е правил опити да се сдобри с майка ви. Родителите невинаги ни съобщават някои нелицеприятни истини.

Миша поклати глава.

— Не познавате майка ми. Дори сега, когато животът на Люк е заложен на карта, тя не беше много склонна да приеме решението ми да търся баща си.

Според Карен, причината да бъде избягван човекът, който може би държеше ключа към бъдещето на едно дете, изглеждаше доста неубедителна. Но тя знаеше колко упорито се придържаха към убежденията си в едновремешни те миньорски общности, затова предпочете да остави този въпрос настрани.

— Казвате, че не бил там, където се предполагало, че е. Какво се случи, когато отидохте да го потърсите?

Четвъртък, 21 юни 2007

Нютън ъв Уиймс

Джени Прентис измъкна чувалче с картофи от полиците за зеленчуци, и започна да ги бели, приведена над умивалника, с гръб към дъщеря си. Въпросът на Миша висеше между двете в очакване на отговор, напомняйки им за бариерата, която отсъствието на бащата издигна между майката и дъщерята още от самото начало. Миша направи нов опит.

— Казах…

— Чух те много добре. Нямам проблем със слуха — заяви Джени. — Отговорът е, че нямам никаква проклета идея. Откъде бих могла да знам къде да търсиш онзи егоистичен, мръсен предател? Справяхме се отлично и без него през последните двайсет и две години. Не съм имала причини да го търся.

— Е, сега има причина — Миша се взираше в приведените рамене на майка си. Слабата светлина, която се процеждаше през тесния кухненски прозорец, подчертаваше сребристите нишки в небоядисаната й коса. Беше едва петдесетгодишна, но сякаш бе подминала средната възраст, насочвайки се право към образа на дребна, приведена, крехка старица. Сякаш бе очаквала, че някой ден ще се стигне до този удар, тя избираше да се защити, предизвиквайки съчувствие.

— Няма да помогне — каза презрително Джени. — Показа колко държи на нас, когато ни остави да понасяме сами ударите. Винаги е поставял себе си на първо място.

— И така да е. Но аз все пак трябва да опитам заради Люк — отвърна Миша. — Нима никога не е имало адрес на подател на пликовете, в които е изпращал парите?

Джени разряза един обелен картоф наполовина и го пусна в тенджера с подсолена вода.

— Не. Не си даваше труд да напише поне няколко реда. Само пачка мръсни банкноти, това беше всичко.

— Ами останалите, с които е заминал?

Джени хвърли кратък, презрителен поглед към Миша.

— Какво за тях? Те не се осмеляват да припарят насам.

— Но нали роднините на някои от тях все още живеят тук или в Ийст Уиймс. Братя, братовчеди. Може би знаят нещо за баща ми.

Джени категорично поклати глава.

— Никога не съм чувала нищо за него от деня, когато ни напусна. Нито дума — ни добра, ни лоша. Онези, другите, с които замина, те не бяха негови приятели. Тръгнал е с тях само защото е нямал пари да си плати пътя на юг. Сигурно ги е използвал така, както използва нас и после, когато е стигнал там, където е искал да се озове, си е тръгнал по пътя. — Тя пусна още един картоф в тенджерата и попита без особен ентусиазъм: — Ще останеш ли за вечеря?

— Не, имам да върша още неща — отвърна Миша, подразнена от нежеланието на майка си да приеме сериозно търсенията й. — Все трябва да има някой, който да е поддържал връзка с него. С кого може да е разговарял? С кого би споделил намеренията си?

Джени се поизправи и постави тенджерата на старомодната газова печка. Миша и Джон предлагаха да сменят очуканата и ожулена печка всеки път, когато идваха на наподобяващата водевилно изпълнение неделна вечеря, но тя отказваше с дразнещия вид на мъченица, който придобиваше при всяко добронамерено предложение за помощ.

— И в това отношение нямаш късмет — тя се отпусна на един от двата стола, поставени край малката маса в тясната кухничка. — Той имаше само един истински приятел. Анди Кар. Убеден комунист, такъв беше Анди. Казвам ти, през 1984 бяха останали много малко поддръжници на червеното знаме, но Анди беше един от тях. Работеше в профсъюзите още преди стачката. Двамата с баща ти бяха първи приятели още от ученическите години.

— Е, и къде мога да намеря Анди Кар? — Миша седна срещу майка си, забравила за миг намерението да си върви.

Лицето на майка й се изкриви в иронична гримаса.

— Горкият човечец. Ако успееш да откриеш Анди, си наистина голям детектив — тя се приведе напред и потупа Миша по ръката. — Той е още една от жертвите на баща ти.

— Какво искаш да кажеш?

— Анди обожаваше баща ти. Гледаше го така, сякаш от устата му се ронеха бисери. Горкият Анди. Стачката го подложи на голям стрес. Вярваше в стачката, в борбата, но му се късаше сърцето, като виждаше пред какви трудности са изправени хората му. Беше на ръба на нервна криза и хората от местния стачен комитет го накараха да си вземе отпуск по болест малко преди баща ти да си вдигне чуковете. После никой така и не го видя. Беше отишъл да живее в някаква пустош на майната си, така че никой не забеляза нещо необичайно. — Жената въздъхна тежко, уморено. — Прати картичка на баща ти от някакво място на север. Но разбира се, баща ти междувременно беше станал стачкоизменник и така и не я получи. По-късно, когато Анди се върна, оставил бележка на сестра си, в която пишело, че не издържа повече. Самоуби се, горкият.

— Какво общо има това с баща ми? — попита Миша.

— Винаги съм мислела, че измяната на баща ти за него се е оказала сламката, пречупила гръбнака на камилата — лицето на Джени изразяваше смесица от лицемерна набожност и самодоволство. — Това е накарало Анди да превърти.

— Не можеш да твърдиш такова нещо — Миша се отдръпна възмутено назад.

— Не съм единствената тук, която е на това мнение. Ако баща ти е споделил нещо с някого, този някой е бил Анди. А това бреме би дошло в повече на крехката му душевност. Отнел е живота си със съзнанието, че единственият му истински приятел е предал всичко, в което са вярвали. — След това мелодраматично заключение Джени се изправи и свали морковите от лавицата. Беше ясно, че слага точка на обсъждането на Мик Прентис.

Сряда; 27 юни 2007

Гленротес

Карен погледна крадешком часовника си. Каквито и положителни качества да притежаваше Миша Прентис, лаконичността не беше едно от тях.

— Така че с Анди Кар се е стигнало до мъртва точка в буквалния и преносен смисъл?

— Майка ми е на това мнение. Но доколкото разбирам, така и не са открили тялото му. Може пък да не се е самоубил — отвърна Миша.

— Невинаги ги намират — каза Карен. — Понякога морето ги задържа за себе си — или пък пустошта. В тази страна все още има много големи пусти пространства.

По лицето на Миша се изписа примирение. Карен си каза, че явно е привикнала да вярва на това, което й казват. И майка й несъмнено го знаеше. Може би нещата не бяха толкова ясни и категорични, колкото ги бе представила Джени Прентис на дъщеря си.

— Така е — каза Миша. — А майка ми каза, че е оставил някаква бележка. Дали полицията я съхранява все още?

Карен поклати глава.

— Съмнявам се. Ако някога е била при нас, сигурно са я върнали на близките му.

— Дали е имало следствие? Нали бележката би била необходима за него?

— Имате предвид разследване на инцидент с фатален изход — каза Карен. — Не и ако трупът не е бил открит. Ако има досие, то ще се води към случаите на безследно изчезнали лица.

— Но той не е изчезнал. Сестра му го е обявила за мъртъв. Баща им и майка им загинали в катастрофата с ферибота край Зеебрюге[2], но доколкото знам, баща им докрай отказвал да повярва, че Анди е мъртъв, затова и не бил променил завещанието си, за да остави къщата на сестра му. Наложило се да заведе дело, за да бъде обявен Анди за мъртъв и тя да може да наследи родителите си. Така каза най-малкото майка ми.

По лицето на Миша не се забелязваше и сянка от съмнение.

Карен записа в бележника „Сестрата на Анди Кар“ и постави звездичка след думите.

— Следователно, ако Анди се е самоубил, се връщаме към стачкоизменничеството като единствено логично обяснение за изчезването на баща ви. Правили ли сте опит да се свържете с хората, с които се предполага, че е заминал?

Понеделник, 25 юни 2007

Единбург

Беше девет и десет, понеделник сутринта, а Миша вече се чувстваше изтощена. По това време трябваше да е в детската болница, да се занимава с Люк. Да играе с него, да му чете, да убеждава терапевтите да разширяват заниманията си с него, да обсъжда плановете за лечение с лекарите, да влага цялата си енергия в опитите си да ги убеди, че синът й може да бъде спасен. А ако имаше възможност да бъде спасен, те всички бяха длъжни да не го лишават и от най-дребната трохичка от съществуващите поддържащи терапии.

А вместо това седеше на пода, облегната на стената, със свити колене и телефон в скута, бележникът беше на пода до нея. Казваше си, че събира сили да се обади, но дълбоко в себе си съзнаваше, че бездействието й се дължи на преумора.

Други семейства използваха уикендите, за да се разтоварят, да презаредят батериите. Не и семейство Гибсън. Като начало, през уикендите в болниците персоналът бе доста по-малоброен, така че Миша и Джон се чувстваха длъжни да полагат допълнителни грижи за Люк. Нямаше почивка и когато се прибираха у дома. Убеждението на Миша, че последната надежда за сина им бе възможността да открият баща й водеше до изостряне на конфликта между мисионерската й целеустременост и пасивния оптимизъм на Джон.

Последният уикенд беше дори по-труден от обикновено. Откакто бяха поставили горна граница на живота на Люк, всеки миг, който споделяха с него, стана още по-ценен и по-значителен. Трудно бе да се избегне мелодраматичната сантименталност. В мига, когато си тръгнаха от болницата в събота, Миша бе подела обичайния рефрен, който повтаряше откакто се бе видяла за последен път с майка си.

— Трябва да замина за Нотингам, Джон. Знаеш, че трябва.

Той пъхна ръце в джобовете на непромокаемото си яке и приведе глава напред, сякаш вървеше срещу силен вятър.

— Просто се обади на този човек — каза той. — Ако има какво да ти каже, може да го каже и по телефона.

— Може и да не е точно така — тя се позатича, за да върви редом с него. — Хората винаги казват повече при лична среща. Може би ще може да ме препрати и към останалите, които са заминали с тях. Те може да знаят нещо.

Джон изсумтя презрително.

— И как става така, че майка ти помни само името на един от тях? Защо тя да не може да ти каже кои са останалите?

— Нали ти казах. Преди дълго време се е постарала да забрави всичко. Наложи се доста да упорствам, докато си припомни името на Логан Лейдло.

— А не ти ли се струва удивително, че единствения човек, за когото си спомня, няма близки в областта? Че не съществува лесен начин да се добереш до него?

Миша промуши ръка под свития му лакът, донякъде и за да го накара да не върви толкова бързо.

— Но аз все пак успях да го открия, нали? Прекалено мнителен си.

— Не, не съм. Майка ти просто не може да прецени възможностите, които дава интернет. Тя няма представа, че хората имат онлайн достъп до избирателните списъци на 192.com. Мисли си, че ако не можеш да се добереш до човек, когото да разпиташ, си прецакан. Не е мислела, че ти дава данни, от които можеш да се възползваш. Тя не иска да се ровиш в тази история и няма намерение да ти помогне.

— Е, с това ставате двама — Миша освободи ръката си и забърза пред него.

Джон я настигна на ъгъла на тяхната улица.

— Не е честно да говориш така — каза той. — Просто не искам да си причиняваш ненужни страдания.

— Мислиш, че не ми причинява страдания да виждам как детето ми умира, докато аз не правя нищо, за да го спася?

Миша почувства как гневът пулсира в страните й, как горещи сълзи на ярост всеки момент ще бликнат от очите й. Извърна лице, примигвайки ожесточено към високите каменни фасади на сградите.

— Ще открием донор. Или лекарите ще намерят подходяща терапия. Да вземем тази история със стволовите клетки, в това отношение изследванията напредват много бързо.

— Няма да е достатъчно бързо за Люк — каза Миша, доловила познатото усещане за тежест в стомаха, което я накара да забави крачка. — Джон, моля те. Налага се да отида в Нотингам. Трябва да си вземеш два свободни дни, за да можеш да ме заместваш при Люк.

— Не се налага да пътуваш. Можеш да поговориш с този човек по телефона.

— Не е същото. Сам разбираш. Когато обсъждаш нещо с клиенти, не го правиш по телефона. Не и когато става дума за нещо важно. Отиваш да се срещнеш с тях. Необходимо ти е да застанеш очи в очи с тях. От теб искам само да си освободиш два дни, за да прекараш това време със сина си.

Опасният проблясък в очите му й подсказа, че е стигнала прекалено далеч. Джон упорито поклати глава.

— Просто се обади по телефона, Миша.

Разговорът приключи така. Натрупаният опит в отношенията със съпруга й я бе научил, че когато Джон заемеше позиция, която считаше за правилна, упорството само му даваше повод да се укрепи още по-твърдо на нея. Тя не разполагаше с нови аргументи, които да противопостави на решението му. Затова и сега седеше на пода и се опитваше да оформи в мислите си изречения, които биха убедили Логан Лейдло да й разкаже какво се беше случило с баща й, след като той я бе изоставил преди повече от двайсет и две години.

Майка й не й беше осигурила кой знае какво, на което да основе подхода си. Лейдло бил развейпрах, женкар, мъж, който на трийсет години продължавал да се държи като хлапак. На двайсет и петгодишна възраст вече бил успял да се ожени и разведе, изграждайки си неприятната репутация на мъж, който не пести юмруците в отношенията си с жените. Образът, който Миша си бе съставила за своя баща, беше фрагментарен и непълен, но въпреки насадените от майка й предубеждения, в представите й Мик Прентис не беше човекът, който би общувал с Логан Лейдло. От друга страна, човек не би могъл да знае с кого ще се сближи в тежки времена.

Най-сетне Миша взе слушалката и набра номера, до който се бе добрала в резултат на търсенията си в интернет и допитвания до справочници. „Сигурно е отишъл на работа“, каза си тя при четвъртото иззвъняване. „Или спи“.

Шестото иззвъняване бе рязко прекъснато. Плътен глас измуча нещо подобно на „ало“.

— Търся Логан Лейдло — каза Миша, опитвайки се да говори спокойно.

— Имам си вградена кухня и нямам нужда от застраховки — акцентът на жител на Файф беше все още силен, думите се блъскаха една в друга в потока на добре познатата й интонация.

— Не се опитвам да ви продам нещо, господин Лейдло. Искам само да поговорим.

— Да бе, да. А пък аз съм премиер-министърът.

Миша разбра, че събеседникът й се кани да затвори телефона.

— Аз съм дъщерята на Мик Прентис — изтърси тя, с пълното съзнание, че проваля безнадеждно стратегията си. Дори по телефона можеха да се чуят бълбукащите хрипове в дишането му. — Мик Прентис от Нютън ъв Уиймс — реши се тя да опита отново.

— Знам откъде е Мик Прентис. Това, което не знам, е какво общо има Мик Прентис с мен.

— Вижте, разбирам, че вие двамата може да не се виждате много често напоследък, но ще ви бъда наистина задължена за всичко, което можете да ми кажете за него. Наистина ми е необходимо да го открия — Миша превключи, усилвайки акцента си, докато той стана подчертан като неговия.

Човекът мълчеше. После отвърна учудено.

— Защо се обаждаш на мен? Не съм виждал Мик Прентис, откакто напуснах Нютън ъв Уиймс през 1984 година.

— Добре, но дори да сте се разделили още щом сте пристигнали в Нотингам, все трябва да имате някаква представа къде се е озовал или поне накъде е тръгнал после?

— Слушай, момиче, идея нямам за какво ми говориш. Какво искаш да кажеш с това, че сме се разделили, щом сме пристигнали в Нотингам? — тонът му беше раздразнителен, очевидно настоятелните й въпроси бяха изчерпали ограниченото му търпение.

Миша си пое дълбоко дъх, после заговори бавно.

— Искам просто да разбера какво е станало с баща ми, след като сте отишли в Нотингам. Трябва да го намеря.

— Ти да не откачаш нещо, момиченце? Нямам идея какво се е случило с баща ти след като пристигнах в Нотингам и причината е следната: аз бях в Нотингам, а той — в Нютън ъв Уиймс. Пък и дори когато живеехме на едно място, не бих казал, че сме били приятели.

Думите й подействаха така, сякаш някой беше плиснал студена вода в лицето й. Да не би пък паметта на Логан Лейдло да му изневеряваше? Дали не беше започнал да губи връзка с миналото?

— Не, не е така — възрази тя. — Той е заминал с вас за Нотингам.

Смехът му прозвуча като лай, последва остра кашлица.

— Някой те е метнал, момиче — изхриптя той. — По-скоро Троцки би станал стачкоизменник, отколкото онзи Мик Прентис, когото познавах. Какво те кара да мислиш, че е дошъл в Нотингам?

— Не само аз мисля така. Всички считат, че е тръгнал за Нотингам с вас и останалите.

— Шантава работа. Че защо някой би помислил такова нещо? Не познаваш ли историята на собственото си семейство?

— Какво искате да кажете?

— Божичко, момиченце, говоря за прадядо ти. За дядото на баща ти. Не си ли чувала за него?

Миша нямаше представа накъде се насочва разговорът, но поне той не беше затворил телефона, както се бе опасявала преди малко.

— Той е починал още преди да се родя. Не знам за него нищо, освен че и той е бил миньор.

— Джеки Прентис — започна Лейдло с нещо близко до наслада. — Станал стачкоизменник през 1926 година. Когато стачката била прекратена, се наложило да му намерят нова работа на повърхността. Когато животът му зависи от хората, с които работи, за един стачкоизменник не е препоръчително да работи под земята. Освен в случай, че и останалите не са като него, както стана с нас. Един бог знае защо Джеки е решил да остане да живее в селото. Ако искал да пийне в кръчма, му се налагало да вземе автобуса до Дайзарт. В нито едно от заведенията в селата покрай залива Уиймс не би се намерил някой, който да го обслужи. Така че баща ти и дядо ти трябвало да полагат двойно по-големи усилия от останалите, за да ги приемат хората. Няма начин Мик Прентис да е решил да пренебрегне уважението, което бе успял да си спечели. По-скоро би умрял от глад — да, и би предпочел да види теб и майка ти да умирате от глад с него. Който и да ти е казал това, е нямал и смътна представа за какво говори.

— Знам го от майка си. Всички в Нютън говорят така — ударът, който й нанесоха думите му, я накара да се почувства така, сякаш бяха изсмукали въздуха от дробовете й.

— Е, значи всички грешат. Защо някой би си помислил такова нещо?

— Защото нощта, когато сте заминали за Нотингам, е последната нощ, когато някой в Нютън го е виждал или чувал. И защото майка ми получаваше от време на време пари в плик с пощенско клеймо от Нотингам.

Лейдло продължи да диша тежко, дъхът му свистеше в ухото й сякаш се разтегляше мях на акордеон.

— Бог ми е свидетел, това е луда работа. Е, мила, съжалявам, но трябва да те разочаровам. През онази декемврийска нощ, когато напуснахме Нютън ъв Уиймс, бяхме петима. Баща ти не беше с нас.

Сряда, 27 юни 2007

Гленротес

Преди да се упъти обратно към бюрото си, Карен се отби в служебното кафене за един сандвич с пиле и салата. Престъпници и свидетели рядко съумяваха да заблудят Карен, но когато ставаше дума за храна, тя отлично съумяваше да заблуждава сама себе си по седемнайсет различни начина още преди закуска, като Бялата кралица от „Алиса“. Да вземем например сандвича. Пълнозърнест хляб, увехнал лист маруля, няколко резенчета домат и краставица — и той се превръщаше в здравословна храна. Кой ти гледа маслото и майонезата. В съзнанието й калориите биваха елиминирани от полезните съставки. Тя пъхна бележника под мишница и разкъса опаковката на пластмасовата кутия, още докато вървеше.

Фил Пархатка вдигна очи, когато тя се отпусна тежко на стола си. Не за първи път, гледайки сведената му глава, тя си казваше, че той напомня на Мат Деймън, но по-слаб и тъмнокос. Същите очертания на издадената челюст и носа, правите вежди, прическата — същата като в „Самоличността на Борн“, изражение, което можеше за частица от секундата да се превърне от открито в потайно. Само цветовете бяха различни. Източноевропейският произход на Фил обясняваше тъмната коса, кафявите очи и плътната, бледа кожа; личността му се отразяваше и в друга негова отлика, пробитото ляво ухо — когато не беше на работа, в дупчицата имаше диамантена обица.

— Как мина? — попита той.

— Оказа се по-интересно, отколкото очаквах — призна тя и стана отново, за да си вземе диетична кока-кола. Дъвчейки и преглъщайки, тя направи кратко обобщение на историята на Миша Гибсън.

— И тя вярва на онова, което й е казало старчето от Нотингам? — попита Фил, облегна се назад на стола и сключи пръсти зад тила си.

— Струва ми се, че тя е от онзи тип хора, които най-често вярват на това, което другите им казват — отвърна Карен.

— В такъв случай от нея би излязло калпаво ченге. Е, предполагам, че ще прехвърлиш случая в централата, за да се занимават те с него?

Карен отхапа голямо парче от сандвича и задъвка енергично, мускулите на челюстта и около слепоочията й се издуваха и хлътваха като повърхността на малка гумена топка от онези, които препоръчват да се стискат против стрес. Преглътна хапката, преди да я беше сдъвкала докрай, прокарвайки я с голяма глътка от диетичната кока-кола.

— Не съм сигурна — каза тя. — Струва ми се интересен.

Фил я изгледа подозрително.

— Карен, това не е студено досие. Не е в нашата компетентност, за да си играем с него.

— Ако го прехвърля на основния отдел, така и ще си увехне непогледнат. Там никой няма да си даде труд да се занимава със случай, при който следата е изстинала преди двайсет и две години. — Тя избягваше неодобрителния му поглед. — Знаеш го не по-зле от мен. А според Миша Гибсън детето й все едно, че се е озовало в някоя от онези кръчми с табела „Последен шанс“[3].

— Това все още не го превръща в студено досие.

— Това, че досието не е било открито още през 1984, не означава, че то не е студено сега. — Карен посочи с остатъка от сандвича си папките на бюрото й. — Освен това няма шанс скоро да има движение по нито един от тези случаи. Дарън Андерсън — не мога да предприема нищо, преди ченгетата на Канарските острови да се размърдат, за да открият в кое заведение работи някогашната му приятелка. Ишбел Макиндоу — чакам от лабораторията да ми съобщят дали са успели да свалят приемливи ДНК-проби от анонимните писма. Патси Милър — и там не мога да продължавам, преди онези от лондонската полиция да са приключили с разкопаването на градината в Харингей и със съдебномедицинската експертиза.

— По случая „Патси Милър“ има свидетели, които бихме могли да разпитаме отново.

Карен сви рамене. Можеше да припомни на Фил, че чинът й е по-висок, и да го накара да замълчи, но имаше прекалено голяма нужда да запази непринудеността в отношенията им.

— Ще почакат. А ако искаш, можеш да вземеш някой от следователите и да им организираш практическо обучение.

— Ако смяташ, че имат нужда от практическо обучение, би трябвало да им възложиш именно това издирване на изчезнало лице — по-студено от това досие няма. Вече си инспектор, Карен. От теб не се очаква да се нахвърляш на подобни неща. — Той махна с ръка към двамата следователи, които седяха пред компютрите си. — Това е работа за тях. Проблемът е там, че се отегчаваш. — Карен се опита да възрази, но Фил продължи, без да й обръща внимание. — Казах, когато прие повишението, че работата на бюро ще те подлуди. Виж се сега — опитваш се да измъкваш тайничко случаи, които в основния отдел биха възложили на някой от униформените. Още малко и ще хукнеш сама да разпитваш свидетели по къщите.

— Е, и? — Карен смачка кутията от сандвича, прилагайки малко повече сила, отколкото беше необходима всъщност, и я хвърли в кошчето за боклук. — Няма нищо лошо в това да не се откъсвам от активната работа. Освен това ще се постарая всичко да бъде съвсем легално. Ще взема със себе си следовател Мъри.

— Мъри? — попита недоверчиво Фил, по лицето му пролича, че е малко засегнат. — Ще предпочетеш Мъри пред мен?

Карен се усмихна сладко.

— Ти си вече сержант, Фил. При това сержант с професионални амбиции. Ако си стоиш в офиса и ме заместваш, това ще бъде от полза за осъществяването на амбициите ти. Освен това Мъри не е чак толкова трагичен, колкото се опитваш да го представиш. Изпълнява нарежданията.

— И кучетата ги изпълняват. Но едно куче би проявило по-голяма инициативност.

— Животът на едно дете е заложен на карта, Фил. Аз имам достатъчно инициативност за нас двамата. Тази работа трябва да се свърши както трябва и аз ще се постарая наистина да стане така.

Тя се обърна към компютъра си с вид на човек, който е приключил с разговорите.

Фил отвори уста да каже още нещо, но размисли, когато видя строгия поглед, който му хвърли Карен. Още от началото на работата си в полицията двамата бяха се сближили, защото всеки долавяше склонността към нетрадиционното у другия. Докато се издигаха заедно в йерархията, между двамата се беше затвърдило приятелство, оцеляло въпреки предизвикателството, което криеше разликата в чиновете. Но Фил знаеше, че в някои отношения не бива да прекалява с Карен и имаше чувството, че току-що е достигнал границата.

— Добре, ще те покривам тук — каза той.

— Чудесно — отвърна Карен, докато пръстите й почукваха по клавишите. — Имай предвид, че няма да съм на работа утре сутринта. Струва ми се, че Джени Прентис може да склони да каже на двама полицаи нещо повече, отколкото е казала на дъщеря си.

Четвъртък, 28 юни 2007

Единбург

Да се научиш да чакаш, е един от необходимите уроци за журналиста, който не е включен в нито една учебна програма. Когато Бел Ричмънд имаше постоянна работа в едно неделно издание, тя винаги настояваше, че не й плащат за четиридесетчасова работна седмица, а за петте минути, през които съумяваше благодарение на убедителността си да прекоси праг, който друг журналист не бе успял да премине. Това предполагаше много чакане. Да чакаш някой да отговори на обаждането ти. Да чакаш развоя на една история да навлезе в нов етап. Да чакаш човекът, с който си влязъл във връзка, да се превърне в източник на информация.

Бел беше чакала доста и макар да беше придобила опит в това отношение, така и не беше обикнала чакането.

Трябваше да признае, че й се беше налагало да прекарва доста време на доста по-вредни за здравето места от това.

Тук поне разполагаше с някои удобства от рода на кафе, бисквити и вестници. Освен това пред прозореца на стаята, където я бяха оставили, се разстилаше панорамната гледка, която украсява сигурно милион тенекиени кутии с местните маслени бисквити. Виждаше се почти цялата Принцес Стрийт, с няколко от ключовите туристически забележителности — замъкът, паметникът на Уолтър Скот, националната галерия и градините на Принцес Стрийт. Бел забеляза и други архитектурни наслади за окото, но не познаваше града достатъчно, за да ги идентифицира. Беше идвала само няколко пъти в столицата на Шотландия, а и тази среща не се осъществяваше така, както би искала тя. Би предпочела да я проведе в Лондон, но нежеланието й да разкрива предварително картите си я принуди да загуби водещата позиция и да влезе в ролята на просител.

Тя разполагаше с помощник за издирванията — нещо необичайно за журналист на свободна практика. Джонатан беше студент по журналистика в Лондонския университет. Беше помолил научния си ръководител да го изпрати при Бел като стажант. Харесвал начина й на работа. Тя беше леко поласкана от комплимента, но особена радост й достави възможността в продължение на два месеца да се отърве от по-скучната част от работата си. Така че именно Джонатан беше установил първи контакт с фирмата „Макленън Грант Ентърпрайзис“. Отговорът, който бе получил, беше съвсем ясен. Ако госпожа Ричмънд отказваше да уточни причината, поради която искаше среща със сър Бродерик Макленън Грант, сър Бродерик не би се срещнал с нея. Сър Бродерик не даваше интервюта. По-нататъшните преговори чрез посредник доведоха до това компромисно решение.

Това, което ставаше в момента, според Бел означаваше, че я поставят на мястото й. Принуждаваха я да виси в тази хотелска конферентна зала. Опитваха се да й покажат, че една толкова важна личност, заместник-председател и притежател на основния пакет акции на компания, която е на дванайсето място в класацията по ценност на акциите в страната, има далеч по-важни ангажименти от това да се занимава с някаква лондонска драскачка.

Копнееше да стане и да започне да кръстосва стаята, но не искаше да се държи като човек, който е под напрежение. Никога не бе отстъпвала с лекота по-изгодната позиция. Вместо да се поддаде на желанието да стане, тя изпъна сакото си, провери дали блузата й не се е измъкнала от колана на полата, и изтупа зрънце чакъл от изумруденозелените си велурени обувки.

Най-сетне, точно петнайсет минути след уговорения час, вратата се отвори. Жената, която влезе с развяващи се одежди от кашмир и туид, напомняше на учителка на неопределена възраст, но със сигурност от онези, които успяват да наложат дисциплина сред учениците. В първия миг Бел едва не скочи на крака в налудничава първосигнална реакция на собствените си ученически спомени за тормозещи я монахини. Но успя да се овладее и се изправи, без да бърза.

— Сюзън Чарлсън — представи се жената и й протегна ръка. — Съжалявам, че се наложи да чакате. Както беше казал веднъж Харолд Макмилан, „Събития, момчето ми, събития“.

Бел реши да не изтъква факта, че Харолд Макмилан бе говорил за задълженията на премиер-министър, не за ангажиментите на гувернантка на някакъв едър индустриалец. Стисна топлите, сухи пръсти в своите. Ръката на другата жена отвърна кратко на стискането, после пусна нейната.

— Анабел Ричмънд.

Сюзън Чарлсън пренебрегна креслото срещу онова, на което бе седяла Бел, и тръгна вместо това към масата до прозореца. Поставена в неизгодно положение, Бел трябваше да вземе чантата си и кожената папка, и да я последва. Двете жени седнаха една срещу друга. Сюзън се усмихна — между устните, очертани с тъмнорозово червило, сякаш се провидя тебеширенобяла лента от паста за зъби.

— Искали сте да се видите със сър Бродерик — каза тя. Никакви встъпителни любезности, никакви дребни коментари за гледката. Право към целта. Самата Бел беше прилагала понякога тази тактика, но това не означаваше, че сега, когато местата бяха разменени, тя й се нравеше.

— Точно така.

Сюзън поклати глава.

— Сър Бродерик не разговаря с журналисти. Опасявам се, че сте си изгубили времето с пътуването дотук. Обясних го на вашия асистент, но той не пожела да приеме отказа.

Сега беше ред на Бел да се усмихне хладно.

— И правилно е постъпил, очевидно съм го обучила добре. Струва ми се, че има някакво недоразумение. Аз не съм дошла да моля за интервю. Тук съм, защото разполагам с нещо, което според мен представлява интерес за сър Бродерик — тя постави папката на масата и отвори ципа. Извади отвътре един лист плътна хартия с формат А-3. Държеше го с опаката страна нагоре. Виждаше се, че хартията е изпоцапана — тя издаваше лека миризма, странна смесица от прах, урина и лавандула. Бел не устоя на изкушението да хвърли предизвикателен поглед към Сюзън Чарлсън.

— Искате ли да видите? — попита тя и обърна рязко листа.

Сюзън извади от джоба си кожен калъф, от който измъкна очила с рогови рамки. Постави ги на носа си, без да бърза, но очите й нито за миг не се откъсваха от ярките черно-бели изображения пред нея. Мълчанието между двете жени натежа, Бел дори изпита чувството, че не й достига дъх, докато очакваше реакцията.

— Откъде се сдобихте с това? — попита Сюзън с педантичния тон на учителка по латински.

Понеделник, 18 юни 2007

Кампора, Тоскана, Италия

В седем сутринта беше почти възможно да се повярва, че изгарящата горещина от последните десет дни може да не се върне. Седефена дневна светлина се процеждаше през балдахина от дъбови и кестенови листа, в лъчите трептяха прашинки, вдигнати от стъпките на Бел. Тя се движеше достатъчно бавно, за да го забележи, защото неасфалтираният път, който се виеше през гората, беше изровен и пълен с дупки, осеян с остри камъни, които биха накарали всеки, решил да тича по него, да осъзнае колко раними са глезените му.

Само още два пъти щеше да излезе за любимото си сутрешно тичане, преди да й се наложи да се върне към задушаващите я улици на Лондон. Мисълта накара сърцето й да се свие леко от съжаление. Бел обичаше да се измъква от вилата, докато всички останали още спяха. Така можеше да пристъпва боса по мраморния под и да си представя, че е собственица на този палат, не просто поредният летен наемател, дошъл да се добере до късче от елегантността на Тоскана, макар и назаем.

Винаги прекарваше почивките си с петте приятелки, с които бяха живели заедно в една къща през последната година от следването си в Дърам. Онзи път, първия, и петте зубреха за последните си изпити. Родителите на една от тях имаха вила в Корнуол, която момичетата окупираха за една седмица. Твърдяха, че отиват там, за да учат, но всъщност прекарването бе посветено по-скоро на почивка, която ги ободри и освежи, давайки им възможността да се явят по-уверени на изпитите, отколкото ако бяха висели до последно над учебници и статии. И макар че и петте бяха съвременни млади жени без склонност към суеверие, струваше им се, че прекараната заедно седмица по някакъв начин е спомогнала за добрите оценки, които получиха. Оттогава всяка година през юни те се събираха, за да прекарат една седмица, посветена изцяло на удоволствия.

С годините ставаха все по-претенциозни към напитките, развиваха все по-голяма слабост да си угаждат с храната и разговорите им ставаха все по-скандални. Местата, които избираха за срещата си, ставаха все по-луксозни. Никога не канеха партньори и любовници за тази женска седмица. От време на време някоя проявяваше колебание, опитваше се да каже, че има много работа или семейни задължения, но обикновено успяваха да я вкарат в пътя без много усилия.

За Бел това беше важна част от живота й. Бяха все преуспели жени, лични контакти, на които можеше да разчита да й проправят път тук и там. Но не това беше основната причина тази почивна седмица да бъде толкова важна за нея. Партньорите идваха и си отиваха, но тези приятелки си оставаха същите. В един свят, където измерваха стойността ти в зависимост от последния път, когато твой материал се е появил на първа страница, беше приятно да разполагаш с убежище, където тези неща изобщо нямаха значение. Тук държаха на нея просто защото останалите от групата се забавляваха по-добре с нея, отколкото без нея. Всички се познаваха достатъчно отдавна, за да си прощават грешките, да приемат различните си политически убеждения и да могат да казват една пред друга неща, които в никакъв случай не биха казали пред когото и да било друг. Тази ваканция съставляваше част от защитния вал, с чиято помощ тя държеше на разстояние собствените си страхове и съмнения. Още повече, че напоследък това беше и единствената почивка, която отговаряше на изискванията й. През последните шест години тя беше обвързана с овдовялата си сестра Вивиан и нейния син Хари. Внезапната смърт на съпруга на Вивиан от инфаркт стана причина тя да изпадне в емоционална и финансова безпомощност. Бел почти не се поколеба, преди да реши да заживее със сестра си и племенника си. В крайна сметка решението можеше да се счита за добро, но въпреки всичко тя високо ценеше тази ежегодна седмица да си почине от работата и от семейния живот, какъвто бе нямала намерение да води. Особено сега, когато Хари беше на ръба на тийнейджърските екзистенциални кризи и страхове. Затова и тази година повече от всеки друг път й се искаше почивката да бъде изключителна, по-хубава от всичко досега.

Щеше да им е трудно да измислят нещо по-хубаво от сегашната почивка, мислеше тя, докато излизаше изпод сянката на дърветата и навлизаше в поле, пълно със слънчогледи, които всеки момент щяха да цъфнат. Забърза малко, тичайки по синора. Ноздрите й потръпваха, докато вдишваше аромата на зеленината. Дори да можеше, не би пожелала да промени нищо във вилата, нито в непретенциозния парк и овощната градина около покритата веранда и басейна. Изгледът към долината на река Елза беше зашеметяващ, на хоризонта се очертаваха покривите на Волтера и Сан Джиминяно.

А готварските умения на Грация бяха истински бонус. Когато установиха, че „местният майстор готвач“, рекламиран на сайта, е всъщност съпругата на фермера, който отглеждаше прасета в подножието на хълма, те се поколебаха дали да я повикат във вилата, за да им приготвя тоскански специалитети. Но на третия ден, прекалено притиснати от горещината, за да съберат сили да готвят, те повикаха Грация. Съпругът й, Маурицио, я докара до вилата в разнебитен фиат панда, който като че ли се крепеше с помощта на канап и сляпа вяра. От колата той разтовари и кашони с храна, покрити с тънко платно. На тромавия си английски Грация поиска от тях да се разкарат от кухнята, да си налеят по нещо и да си почиват на верандата.

Храната се оказа истинско откровение — апетитно миришещи салами и прошуто от прасетата от рядката порода „Чинта ди Сиена“, отглеждани от Маурицио, заедно със сочни зрели смокини от градината на вилата; спагети с песто от естрагон и босилек; печени яребици със зеленчуци от градината на Маурицио, нарязани надълго ароматни картофи с чесън и розмарин; сирена от местните ферми и накрая великолепен сладкиш с бадеми, обилно напоен с „лимончело“.

Приятелките така и не се опитаха да готвят от този ден нататък.

Поради готвенето на Грация сутрешното тичане бе станало още по-наложително за Бел. С приближаването на четиридесетте тя се бореше с все по-големи усилия да задържи теглото, с което се чувстваше във форма. Тази сутрин стомахът й още тежеше след прекрасните, топящи се в устата сини домати с пармезан, които я бяха изкушили да си сипе повторно, и то доста. Бел реши да удължи маршрута си. Вместо да заобиколи полето със слънчогледите и да тръгне обратно нагоре по склона към вилата, реши да поеме по една пътека, която тръгваше от далечния край на полето и водеше през обраслата с бурени градина на една полуразрушена casa colonica[4], която бе виждала от прозореца на колата. Още от мига, когато я видя, първата сутрин, когато пристигнаха, Бел започна да мечтае как ще купи руината и ще я превърне в съвършеното тосканско убежище, с басейн и маслинова горичка наблизо. И, разбира се, Грация щеше да бъде подръка, за да готви. Тя обикновено беше доста безогледна, когато решеше да се възползва от нещо — и във фантазиите си, и в реалния живот.

Бел се познаваше достатъчно добре, за да знае, че това щеше да си остане неосъществена мечта. Притежанието на подобно убежище предполагаше склонност да се оттеглиш от професионалната си среда — а на нея подобна склонност й беше чужда. Може би, когато преценеше, че е готова да се пенсионира, би могла да се върне към осъществяването на идеята за реставрация на такава къща. Но тя съзнаваше, че и това ще си остане фантазия. Журналистите не се пенсионират. Винаги се появяваше нова примамлива тема, нова следа, по която да тръгнеш. Да не говорим пък за ужаса, че може да бъдеш забравен — все причини, поради които нито една от досегашните й връзки не бе устояла на напрежението, все причини, поради които и бъдещите й връзки щяха да бъдат доста непълноценни. Така или иначе, щеше да й бъде приятно да огледа старата къща отблизо, да прецени дали е в много лошо състояние. Когато бе споменала нещо за нея пред Грация, тя направи гримаса и нарече къщата rovina. Бел, която говореше добре италиански, преведе на останалите — „развалина“. Време беше да провери дали Грация бе казала истината или просто се опитваше да отклони вниманието на богатите англичанки.

Пътеката през високата трева беше все още учудващо добре утъпкана — голата земя беше вкоравена от стъпките на хора, преминавали от тук с години. Бел се възползва от възможността да усили темпото, после го понамали, когато наближи портите в оградата на двора около старата селска къща. Разнебитените крила на старата порта висяха пиянски на пантите, които едва се крепяха на двете високи каменни колони. Тежка верига с катинар ги държеше затворени. От другата страна се виждаше дворът, настлан с разкъртени плочи, с прораснали между тях туфи мащерка, лайка и всякакви жилави бурени. Бел поразтърси портите, без да разчита особено на успех. Но това й беше достатъчно, за да забележи, че долната част на дясното крило на портата окончателно се е откъснала от пантата. Крилото можеше спокойно да бъде дръпнато настрани, оставяйки пролука, достатъчно голяма, за да може да мине възрастен човек. Бел се промъкна през нея и пусна крилото на портата, което изскърца тихо, връщайки се в обичайното си положение, създаващо впечатление, че вратата е заключена.

Когато наближи къщата, започна да разбира определението, което й бе дала Грация. Всеки, който би се заел да я реставрира, би се обвързал с много продължителни строителни работи. Къщата беше построена така, че ограждаше двора от три страни — с една централна част и две крила от двете страни. Беше двуетажна, с покрита тераса по протежение на целия втори етаж — вратите и прозорците гледаха към нея, като по този начин осигуряваха на спалните чист въздух и бърз достъп до общото пространство. Но подът на терасата беше хлътнал, малкото останали врати висяха на различни страни, рамките на прозорците бяха напукани и разкривени. Стъклата на прозорците — и на долния, и на горния етаж — бяха изпочупени, мръсни или изобщо липсваха. Но солидните линии на красивата местна архитектура все още бяха забележими, а грубите камъни на зидарията излъчваха меко сияние под лъчите на утринното слънце.

Бел не можеше да си обясни причината, но къщата продължаваше да я привлича. Имаше небрежния чар на някогашна красавица, достатъчно уверена в себе си, за да се остави без съпротива на хода на времето. Неподкастрени бугенвилии пълзяха по олющената мазилка с цвят на охра и по ниския парапет на терасата. Ако в най-близко време не се намереше някой, който да се влюби в тази сграда, тя щеше да бъде погълната от растителността. След няколко поколения щеше да представлява само някаква могила с неизяснен произход, издигаща се на склона. Но засега все още притежаваше способността да очарова.

Тя тръгна внимателно по изпотрошените плочи на двора, край търкалящите се наоколо напукани глинени саксии — подправките, които са били засадени в тях, бяха плъзнали навсякъде наоколо и изпълваха въздуха с аромата си. Тя бутна тежката, скована от греди врата, която висеше на една панта. Дървото заскърца по неравния под, настлан с тухли, подредени в шарка „рибена кост“, но вратата се отвори достатъчно широко, за да може тя да влезе свободно в доста просторната стая. Първите неща, които забеляза, бяха мръсотия и запуснатост. Паяжини висяха от стена до стена, превръщайки стаята в лабиринт. Прозорците бяха непрозрачни от мръсотия. Далечно шумолене я накара да започне да се озърта, обзета от паника. Не се страхуваше от главни редактори, но четириногите плъхове я изпълваха с отвращение.

Когато очите й попривикнаха към мрака, Бел установи, че стаята не е напълно празна. Край едната стена беше поставена дълга маса. Срещу нея имаше разкривен диван. Ако се съдеше по вида на къщата, диванът също би трябвало да е мръсен и изгнил, но тъмночервената му тапицерия изглеждаше относително чиста. Бел отбеляза тази особеност, с намерение да я обмисли по-късно. Тя се поколеба за миг. Беше сигурна, че нито един от приятелите й не би я посъветвал да навлиза по-навътре в тази странна, запустяла къща. Но тя бе успяла да си изгради репутацията, че е безстрашна, която лежеше в основата и на кариерата й. Само тя си знаеше колко често този външен облик прикриваше такива нива на страх и неувереност, които я бяха карали да повръща в канавки и чужди тоалетни. Като знаеше срещу какво се бе изправяла, само и само за да осигури интересен материал за публикация, какво толкова страшно би могло да има в една запустяла развалина?

Зад вратата в дъното на стаята имаше тесен коридор и каменна стълба с изтрити стъпала, която водеше към терасата на горния етаж. Зад стълбата се виждаше друга мрачна и мръсна стая. Тя надникна вътре и забеляза с учудване опънато в единия ъгъл тънко въже, на което висяха около дузина метални закачалки за дрехи. Плетен шал висеше на една от закачалките. Под него се виждаше смачкана купчина плат с камуфлажен десен. Дрехата приличаше на едно от онези ловджийски якета, които продаваха от един фургон срещу кафенето на пътя към градчето Коле ди Вал д’Елза. Съвсем наскоро се бяха смели на този факт с приятелките си, питайки се откога сред италианските мъже се бе наложила модата да се обличат така, като че ли се връщат от военно назначение на Балканите. „Странно“, каза си Бел. Тръгна предпазливо нагоре по стълбите към терасата, очаквайки да завари и горе същата атмосфери на отдавна напуснато жилище.

Но веднага щом стъпи на горния етаж, тя почувства, че се е озовала на съвсем различно място. Когато се обърна наляво и надникна през първата врата, разбра, че тази къща не беше такава, каквато изглеждаше на пръв поглед. Тежката миризма на мухъл от долния етаж се долавяше съвсем слабо тук, въздухът бе почти толкова свеж, колкото и навън. Стаята очевидно бе ползвана за спалня, при това съвсем скоро. На пода бе поставен матрак, покрит със завивка, която бе небрежно отметната в долната му част. В стаята беше прашно, но липсваше плътният слой мръсотия, какъвто Бел очакваше след видяното на долния етаж. И тук в единия ъгъл имаше опънато въже. Имаше около дузина празни закачалки, на последните три висяха леко измачкани ризи. Дори от разстояние се виждаше, че са старички — ръбовете на ръкавите и яките бяха излинели.

Два сандъка от домати изпълняваха функцията на нощни шкафчета. На единия в чинийка бе закрепена недогоряла свещ. На пода до леглото се търкаляше пожълтял брой на „Франкфуртер Алгемайне Цайтунг“. Бел вдигна вестника и забеляза, че е само отпреди по-малко от четири месеца. Това създаваше някаква представа кога горе-долу е било обитавано мястото. Тя повдигна ръкава на една от ризите и го притисна към носа си. Розмарин и марихуана. Миризмата беше слаба, но разпознаваема.

Тя се върна на покритата тераса и се зае да оглежда останалите стаи. Картината беше много подобна. Още три спални, в които бяха останали шепа дреболии — две тениски, няколко книги с меки корици и списания на английски, италиански и немски, половин бутилка вино, остатък от червило, кожен сандал с отпрана подметка — такива неща, които хората оставят след себе си, когато се изнасят, без да се замислят кой ще дойде на това място след тях. В една от стаите имаше изсъхнал, трошлив букет цветя, поставен в буркан от маслини.

Последната стая от западната страна беше най-голямата от всички до тук. Прозорците й бяха мити по-скоро, отколкото на която и да било от останалите, капаците им бяха сменяни наскоро, а стените — белосани. Насред стаята имаше рамка за ситопечат. Край една стена имаше наредени дървени сгъваеми маси, на които бяха струпани пластмасови чаши с пигменти и непочистени четки със спечена боя по тях. Подът беше нацапан тук-там с петна и пръсти. Бел беше заинтригувана, любопитството й надви останките от притеснение, породено от съзнанието, че е сама на това странно място. Които и да бяха хората, живели тук, трябва да бяха напуснали къщата много бързо. Никой не би оставил просто така една голяма рамка за ситопечат, ако напускането му е било запланувано.

Тя излезе заднешком от ателието и се упъти по терасата към отсрещното крило. Стараеше се да върви близо до стената, защото не беше сигурна дали разкривеният тухлен под няма да поддаде под тежестта й. Мина покрай спалните, обзета от чувството, че се е озовала без разрешение на изоставения кораб „Мари Селест“. Мълчанието, ненарушавано дори от птичи песни, задълбочаваше това усещане. Последната стая преди ъгъла беше баня, около която все още се носеше отблъскваща смесица от миризми. На пода имаше навит на кълбо маркуч, единият му край се губеше в дупка на стената до прозореца. Явно бяха импровизирали, за да имат някакво подобие на течаща вода, но не достатъчно, за да не бъде тоалетната отблъскваща. Тя сбърчи нос и отстъпи.

В момента, в който Бел зави зад ъгъла, слънцето излезе иззад края на гората и я обля внезапно с топлината си. Затова, когато влезе в последната стая, там й се стори още по-студено. Потръпвайки, тя пристъпи напред във влажния въздух. Капаците бяха здраво затворени, затова вътре беше толкова мрачно, че не можеше да се различи почти нищо. Но когато очите й привикнаха донякъде към мрака, тя започна да се ориентира в стаята. По размер беше същата като ателието, но явно бе ползвана с напълно различни цели. Тя отиде до най-близкия прозорец и започна да се бори с капака, докато най-сетне успя да го открехне наполовина. Това беше достатъчно, за да се потвърдят първоначалните й предположения. Очевидно тук е било средището на запустялата къща, където са се събирали обитателите й. Разнебитена, стара печка, свързана с газова бутилка, бе поставена край каменния умивалник. Масата за хранене бе изподраскана, политурата й бе изтрита и дървото на плота се бе оголило, затова пък беше масивна, а краката й бяха украсени с красива дърворезба. Около нея имаше седем различни стола, осмият бе съборен и се беше търкулнал настрани. Край стените имаше един люлеещ се стол и два дивана. Наоколо имаше разпилени неподхождащи си прибори и съдове, като че ли на обитателите на къщата не им е било до това да ги събират, когато са напускали.

Когато Бел обърна гръб на прозореца, вниманието й бе привлечено от една разкривена маса. Лесно можеше да остане незабелязана, защото бе поставена зад вратата. Върху нея имаше като че ли плакати, струпани на неспретната купчина. Заинтригувана, Бел пристъпи към масата. Направи две крачки и спря рязко, а ахването й отекна в прашния въздух.

Пред нея, на варовиковите плочи, имаше петно с неправилна форма, приблизително три фута дълго и осемнайсет инча широко. Беше ръждивочервено, краищата му — заоблени и гладки, защото течността се бе стекла като в езерце, вместо да се разлее. Беше достатъчно гъста, за да не се виждат през нея плочите отдолу. В единия си край петното бе размазано и по-прозрачно, като че ли някой се беше опитал да го почисти, а после се беше отказал. Бел беше писала достатъчно материали за домашно насилие и убийства по сексуални подбуди, за да може да разпознае голямо петно кръв, като го види.

Стресната, тя отстъпи, започна да върти глава ту наляво, ту надясно, сърцето й се заблъска така силно в гърдите, че сякаш щеше да се качи в гърлото й и да я задуши. Какво, по дяволите, се бе случило тук? Тя се озърна трескаво и забеляза други тъмни петна, зацапали пода от другата страна на масата. Разумната част от съзнанието й крещеше, че е време да се маха оттук. Но дяволът на любопитството продължаваше да шепне в ухото й. „Никой не е стъпвал тук от месеци. Погледни прахта. Отдавна са си отишли. Няма да се върнат скоро. Каквото и да се е случило тук, то е било достатъчно основание за тях да напуснат. Провери плакатите…“

Бел заобиколи петното, опитвайки се да мине колкото е възможно по-далеч от него, без да докосва мебелите. Веднага долови нещо лошо в атмосферата. Знаеше, че усещането е плод на въображението й, но все пак й се струваше съвсем реално. Отправи се към масата, вървейки с лице към вратата, обърнала гръб на вътрешността на стаята, и когато стигна, погледна разпилените по нея плакати.

Вторият шок беше по-силен от първия.

Бел знаеше, че не бива да тича толкова бързо нагоре по хълма, но не можеше да се овладее. Чувстваше как потта от ръката й се стича по качествената хартия на навития плакат. Най-сетне пътеката излезе изпод дърветата, и започна да става все по-равна и безопасна, колкото повече наближаваше тяхната вила. Наклонът надолу беше почти незабележим, но гравитацията подпомагаше достатъчно уморените й крака, така че тя продължаваше да се движи бързо, когато зави край ъгъла на вилата и откри Лиса Мартин, просната на един шезлонг на сенчестата тераса, да общува с петъчния „Гардиън“. Бел бе обзета от облекчение. Имаше нужда да поговори с някого, а от всичките й приятелки Лиса бе последната, която би се възползвала от разкритията й, за да освежи клюките на някой прием. Като юристка, посветила се на нарушенията на човешките права, Лиса приемаше своята способност да съпреживява и феминизма си така естествено, както и въздухът, който дишаше — именно тя щеше да оцени потенциала на разкритието, което Бел бе убедена, че е направила. Както и правото на Бел да предприеме по този повод онова, което намереше за добре.

Лиса откъсна очи от вестника. Вниманието й беше привлечено от необичайното задъхване на Бел.

— Божичко! — възкликна тя. — Изглеждаш така, като че ли всеки момент ще получиш удар.

Бел остави плаката на един стол и се приведе напред, опряла ръце на коленете си, поемайки въздух в дробовете си, изпълнена с разкаяние за онези изпушени скришом цигари.

— Ще… се оправя… след минута.

Лиса стана тромаво от шезлонга и забърза към кухнята, откъдето се върна с хавлиена кърпа и шише вода. Бел се изправи, взе водата, изля половината на главата си, пръхтейки, когато вдишваше неволно пръските. После разтърка главата си с кърпата и се отпусна тежко на един стол. Отпи дълбока глътка от водата, докато Лиса се разполагаше отново на шезлонга си.

— Защо е всичко това? — попита тя. — Ти си най-достолепният бегач, когото познавам. Никога досега не съм виждала задъхана Бел. Какво те докара до това състояние?

— Открих нещо — каза Бел. Гърдите й продължаваха да се повдигат тежко, но вече успяваше да говори, макар и накъсано. — Или поне така ми се струва. И ако съм права, ще мога да напиша материала на своя живот. — Тя посегна към плаката. — Донякъде се надявах, че ти ще ми помогнеш да преценя дали не съм се побъркала напълно.

Заинтригувана, Лиса хвърли вестника на земята и седна.

— Е, какво е това, което може да е нещо важно?

Бел разви плътната хартия и затисна ъглите й с една мелничка за черен пипер, една чаша за кафе и два мръсни пепелника. Изображението на листа с формат А-3 беше забележително. Идеята явно е била да се създаде мрачен черно-бял отпечатък в духа на немския експресионизъм. В горната част на изображението брадат мъж с гъста, остро очертана коса, се привеждаше над параван, а в ръцете си държеше дървени кръстове, на които висяха три марионетки. Но това не бяха обикновени марионетки. Едната беше скелет, втората — коза, а третата — изображение на Смъртта, в роба с качулка и коса в ръцете. Рисунката несъмнено имаше зловещо излъчване. В долната част имаше празно място, широко около три инча и оградено с траурно черно каре — на такова място обикновено се намираше надписът, съобщаващ за предстоящо представление.

— Дяволите да ме вземат — каза Лиса. После, най-сетне, вдигна очи и продължи: — Катрина Макленън Грант. — В гласа й се долавяше удивление. — Бел… къде, да му се не види, откри това нещо?

Четвъртък, 28 юни 2007

Единбург

Бел се усмихна.

— Преди да отговоря на този въпрос, бих искала да изясня някои неща.

Сюзън Чарлсън извърна очи към тавана.

— Нали не си въобразявате, че сте първият човек, появил се тук с фалшифицирано копие на плаката, с който бе искан откупът. Ще ви кажа какво им казвах. Наградата се изплаща при откриването на внука на сър Бродерик жив или представяне на необорими доказателства, че е мъртъв. Да не говорим, че едно от условията е и изправянето на убийците на Катрина Макленън Грант пред правосъдието.

— Разбрали сте ме погрешно — каза Бел с лукава усмивка, без да отстъпва и на инч. — Госпожо Чарлсън, аз не се интересувам ни най-малко от парите на сър Бродерик. Но трябва да поставя едно условие.

— Грешите — гласът на Сюзън Чарлсън зазвуча по-остро. — Случаят е от компетенцията на полицията. Вие не сте в позиция да поставяте условия.

Бел постави решително ръка върху плаката.

— Мога да изляза ей сега през тази врата с плаката и да забравя, че някога съм го виждала. Никак не ми е трудно да лъжа пред полицията. Нали съм журналистка, в края на краищата. — Тя започваше да се забавлява повече, отколкото бе очаквала. — Вашата дума срещу моята, госпожо Чарлсън. Освен това ми е ясно, че вие не бихте искали да си тръгна. Едно от уменията, които трябва да придобие преуспяващият журналист, е да преценява правилно хората. А аз забелязах реакцията ви, когато видяхте това нещо. Вие знаете, че е истинско, а не някакъв фалшификат.

— Държите се крайно агресивно — отбеляза почти небрежно Сюзън Чарлсън.

— Предпочитам да определям поведението си като пробивно. Не съм дошла тук да се карам с вас, госпожо Чарлсън. Искам да помогна. Но не и да го направя безплатно. От опит знам, че богатите хора не оценяват онова, за което не им се налага да плащат.

— Нали казахте, че не се интересувате от пари.

— Така е, не се интересувам. Затова пък се интересувам от репутацията си. А моята репутация се гради не само върху умението първа да публикувам материала, но и върху способността да разкрия историята зад него. Струва ми се, че в някои отношения с моя помощ възелът би се разплел по-лесно, отколкото с помощта на официалните инстанции. Убедена съм, че ще се съгласите с мен, когато ви обясня, откъде съм взела този плакат. Единственото, което искам, е да не ми пречите да се занимавам със случая. А извън това бих искала също вие и вашият шеф да сте склонни да помогнете, ако възникне нужда да се споделя информация за случилото се по времето, когато Катрина е била отвлечена.

— Това е много сериозно искане. Сър Бродерик не е човек, който се съгласява с готовност да се наруши недосегаемостта на личния му живот. Надявам се, разбирате, че аз нямам власт да ви обещая онова, което искате.

Бел повдигна леко едното си рамо.

— В такъв случай може да се срещнем отново, когато ще бъдете в състояние да ми дадете отговор.

Тя плъзна плаката по масата и отвори папката, за да го прибере обратно в нея.

Сюзън Чарлсън стана.

— Ако можете да ми отделите още няколко минути, бих могла да ви отговоря още сега.

В този момент Бел разбра, че е спечелила. За Сюзън Чарлсън това имаше прекалено голямо значение. Щеше да убеди шефа си да приеме споразумението. Бел не беше изпитвала такава възбуда от години. Това не означаваше само порой от статии и материали по вестниците, въпреки че действително не би имало вестник по света, който да не прояви интерес към темата. Особено след случая „Маделин Маккан“. Достъпът до загадъчния Броуди Грант плюс възможността да бъде разкрита съдбата на изчезналия му внук — това създаваше възможност за бестселър. „Хладнокръвно“ на новото хилядолетие. Това щеше да бъде нейният път към лесното забогатяване.

Бел сподави едно изкискване. Може би щеше да успее да използва печалбата, за да купи онази запустяла къща и тогава историята би описала пълен кръг. Трудно бе да си представиш по-умел удар.

Четвъртък, 28 юни 2007

Нютън ъв Уиймс

Бяха изминали няколко години, откакто Карен за последен път бе минавала по тесния път към Нютън ъв Уиймс. Но беше очевидно, че селцето бе претърпяло същата трансформация, както и подобните нему селца, които бяха по-близо до главния път. Желаещите да живеят тук, продължавайки да работят в града, се бяха нахвърлили алчно и на четирите селца край залива Уиймс, откривайки възможност за живот сред природата в някогашните мрачни редови миньорски къщички. Сливаха няколко къщурки с по една спалня и създаваха луксозни селски вили, задните дворове се превръщаха в зимни градини, откъдето светлината нахлуваше свободно в някогашните сумрачни кухни и дневни. Селата, които бяха започнали да се опразват и запустяват след злополуката в мината „Майкъл“ през 1967 година и закриванията на мини след стачката през 1984 година, заживяваха втори живот като селища спални, където единствената представа за общност на населението беше участието във вечерта на викторините в кръчмата. В селските магазини човек можеше да си купи ароматизирана свещ, но не и пинта мляко. Можеше да се разбере, че това някога е било миньорско селище, единствено благодарение на умаления модел на подемно съоръжение, обкрачващ мястото, където частната железопътна линия, по която бяха пренасяли с открити вагони товари въглища за временната крайна станция Торнтън, пресичаше главния път. Сега белосаните миньорски редови къщички изглеждаха като съзнателния избор на някой архитект, поставил си за цел да покаже как са изглеждали местните селца. Историята им беше победена от дизайнерското им настояще.

От последното й посещение насам селцето бе станало по-спретнато. Скромният паметник на загиналите във войните се издигаше сред подстригана, триъгълна затревена площ. Край тревата бяха подредени на съвършено равни разстояния дървени сандъчета с цветя. Селската морава бе заобиколена от безукорно поддържани едноетажни вили, над еднакво високите покриви се издигаше единствено по-масивната сграда на местната кръчма „Господарят на Уиймс“. Навремето кръчмата бе общо притежание на местното население, по системата „Гьотеборг“[5], но поради трудностите през осемдесетте години беше затворена. Сега заведението беше обект на гастрономически туризъм, предлаганата в него кухня, определяна като „шотландски фюжън“, привличаше посетители чак от Дънди и Единбург, а цените там определено не бяха по джоба й. Карен се запита докъде ли щеше да ходи Мик Прентис, за да изпие просто една пинта силен ейл, ако не беше напускал Нютън.

Тя провери разпечатаните упътвания от интернет и посочи на шофьора си, детектив Джейсън Мъри, когото наричаха „Минт“[6], улицата, която тръгваше от върха на триъгълника.

— Трябва да тръгнем по онази улица — каза тя. — Към морето. Към мястото, където някога се е намирал входът на мината.

Бързо напуснаха центъра на селото. Раздърпани живи плетища ограждаха ниви с избуяло зелено жито от дясната страна на пътя.

— След този дъжд всичко расте като полудяло — отбеляза Минт. Трябваше да изминат двайсет и пет минути път от офиса дотук, за да събере сили да проговори.

Карен не проявяваше интерес към разговори за времето. Какво толкова имаше да се казва? Откакто бе започнало проклетото лято, валеше. Това, че точно в тази минута не валеше, далеч не беше основание да предполагат, че няма да започне пак до края на деня. Тя хвърли поглед наляво, където някога бяха сградите на мината. Имаше смътни спомени за канцеларии, бани, работнически стол. Сега всичко беше разрушено, бяха останали само бетонните основи, плевелите се промъкваха през пукнатините им, възвръщайки си властта над тази земя. Зад тях се издигаше самотно една-единствена непроменена редица миньорски къщи; осем занемарени къщи, изоставени посред пустошта след разрушаването на сградите, които навремето бяха придавали смисъл на съществуването им. Зад тях имаше плътна редица високи кленове и букови дървета, закрила на къщите от вятъра, изправила се между тях и ръба на скалата, която се издигаше на трийсет фута над крайбрежната пътека долу.

— Тук беше „Лейди Шарлот“ — каза Карен.

— Моля? — Минт я погледна стреснато.

— Мината, Джейсън.

— О! Да. Да, разбирам. Не е било по мое време. — Той се взря неуверено през предното стъкло, което я накара да се запита притеснено дали не му трябват очила. — Коя е къщата, шефе?

Тя показа втората къща в редицата. Минт продължи, лавирайки край дупките така внимателно, сякаш колата беше негова, и спря в началото на пътеката, която водеше към дома на Джени Прентис.

Макар че Карен се беше обадила по телефона, за да се уговорят за посещението й, Джени ги остави да почакат, докато отвори, така че те имаха достатъчно време да огледат напуканите бетонни плочи и потискащото, посипано с чакъл и буренясало дворче пред къщата.

— Ако това беше мое… — поде Минт, но млъкна, като че ли обмислянето на тази възможност би му струвало прекалено голямо усилие.

Жената, която им отвори вратата, създаваше впечатление на човек, прекарал живота си проснат по очи, за да е по-удобно на всички да го тъпчат. Сплъстената й сивееща коса беше прибрана назад без особено старание, така че кичури се бяха измъкнали от двете страни на лицето й. Кожата й беше сбръчкана, спукани капилярчета кръстосваха бузите й като пътища по карта. Носеше найлонова работна престилка, която стигаше до над коленете й, върху евтини панталони от протрит черен плат. Престилката беше в нюанс на лилавото, който не се среща никъде в природата. Родителите на Карен все още живееха на улица, населена от бивши миньори и техни близки, в не особено привлекателното градче Метхил, но дори най-асоциалният от съседите им би положил малко повече грижи за външността си, ако знаеше, че в дома му ще дойдат хора на служебно посещение. Карен дори не се опита да си попречи да съди за Джени Прентис по външния й вид.

— Добро утро, госпожо Прентис — каза тя бодро. — Аз съм от криминалната полиция, инспектор Пири. Говорих с вас по телефона. А това е детектив Мъри.

Джени кимна и подсмръкна.

— По-добре ще е да влезете.

Дневната беше претрупана, но чиста. Мебелите, както и килимът, бяха демодирани, но съвсем не излинели. Стая, която вероятно се е ползвала само в специални случаи, каза си Карен, и един живот, в който такива случаи са били голяма рядкост.

Джени ги покани с жест да се разположат на дивана, а самата тя приседна на ръба на креслото срещу тях. Очевидно нямаше намерение да им предложи каквото и да било за пиене или ядене.

— Значи сте тук заради нашата Миша. Бих предположила, че имате по-важни работи за вършене — като си помисля за всички ужасии, които постоянно срещам във вестниците.

— Един изчезнал съпруг и баща е достатъчно ужасно нещо, нали? — отвърна Карен.

Джени стисна устни, като че ли я бе присвил стомах.

— Зависи от човека, инспектор Пири. Като си помисля за хората, с които се сблъсквате във вашата работа, съмнявам се, че много от жените и децата им ги е грижа, когато ги отвеждате.

— Сигурно ще се учудите, ако ви кажа, че немалко от близките им се разстройват дълбоко. А при това те поне знаят къде е техният роднина. Не им се налага да живеят в неведение.

— Не мисля, че съм живяла в неведение. Бях убедена, че знам отлично къде е Мик, когато нашата Миша не започна да се рови и да се опитва да го открие.

Карен кимна.

— Предполагали сте, че е в Нотингам.

— Да. Предполагах, че е отишъл да работи като стачкоизменник. Честно казано, не ми беше чак толкова жал да му видя гърба, но побеснях, задето ни лепна това позорно петно. Бих предпочела по-скоро да го видя мъртъв, отколкото да бъде стачкоизменник, ако искате да знаете. — Тя посочи Карен. — По говора ви познавам, че сте от тези места. Би трябвало да знаете какво означава човек да бъде опозорен така.

Карен сведе леко глава в знак на съгласие.

— Тогава за вас би трябвало да е още по-мъчително да научите, че в крайна сметка не е бил стачкоизменник.

Джени отклони поглед.

— Не съм убедена в това. Единственото, което знам, е, че той не е отишъл в Нотингам точно с онези стачкоизменници.

— Е, ние сме тук, за да се опитаме да разберем какво точно се е случило. Моят колега ще води записки, просто за да сме сигурни, че ще запомним правилно всичко, което ще ни кажете.

Минт припряно извади бележника си и го запрелиства нервно. Карен си каза, че Фил може и да е бил прав, когато изреждаше недостатъците му.

— А сега ще ми трябва пълното му име и датата на раждането му.

— Майкъл Джеймс Прентис. Роден на 20 януари 1955.

— И по онова време вие и тримата живеехте тук? Вие, Мик и Миша?

— Да. Живея тук, откакто се омъжих. Никога не съм имала друг избор.

— Имате ли снимка на Мик, която бихте могли да ни предоставите? Знам, че оттогава е минало много време, но все пак може да ни е от полза.

— Можете да я вкарате в компютъра и да направите така, че той да изглежда по-стар, нали?

Джени отиде до салонния бюфет и издърпа едно от чекмеджетата.

— Понякога това е възможно.

„Само че е прекалено скъпо и изисква по-основателна причина от левкемията на вашия внук“.

Джени извади албум, подвързан с черна кожа в отлично състояние, и го донесе със себе си на креслото. Когато го отвори, кориците изскърцаха. Макар че го виждаше наопаки и от другия край на стаята, за Карен беше ясно, че това е сватбен албум. Джени прелисти бързо страниците с официалните сватбени фотографии, и стигна до един джоб на края на албума, претъпкан със снимки. Тя измъкна един сноп и започна да го прехвърля. Поколеба се на една-две и накрая избра. Подаде на Карен правоъгълното картонче, на което се виждаха главите и раменете на двама млади мъже, които се усмихваха, насочили поглед към обектива, виждаха се и горните ръбове на чашите с бира, които те бяха вдигнали в тост към снимащия.

— Този отляво е Мик — каза Джени. — Хубавият.

Не се заблуждаваше. Мик Прентис имаше разчорлена руса коса, подстригана късо отпред и отстрани, и малко по-дълго отзад — прическата беше горе-долу подобна на онази, с която се перчеше Джордж Майкъл по времето, когато беше част от дуета „Уам!“. Мик имаше сини очи, смешно дълги мигли и вълнуваща усмивка. Сърповиден белег от злополука в мината, така наречената „миньорска татуировка“, пресичаше дясната му вежда, благодарение на което не изглеждаше прекалено красив. Карен разбираше съвсем ясно защо Джени Прентис се бе влюбила в съпруга си.

— Благодаря — каза тя. — А кой е другият на снимката?

Гъста, чорлава кестенява коса, слабо, ъгловато лице, усмихнатата му уста изглеждаше триъгълна, като на Джокера от комиксите за Батман. Не беше хубавец като приятеля си, но въпреки това и у него имаше нещо привлекателно.

— Най-добрият му приятел. Анди Кар.

„Най-добрият му приятел, който се е самоубил — според Миша“.

— Миша ми каза, че съпругът ви изчезнал на четиринайсети декември, петък, през 1984 година. Това отговаря ли на вашите спомени?

— Точно така беше. Той излезе сутринта с проклетите си бои и каза, че ще се върне навреме за чая. Тогава го видях за последен път.

— Бои ли? Искате да кажете, че е работел нещо допълнително?

Джени издаде някакъв звук, който трябваше да изразява презрение.

— Как пък не. А при това парите биха ни дошли добре. Не, Мик рисуваше акварели. Можете ли да си представите? Можете ли да си представите нещо по-тъпо и безполезно от това един миньор да рисува акварели по време на стачката през 1984-та?

— А не е ли било възможно да ги продаде? — намеси се Минт. Беше се привел напред и изглеждаше заинтригуван.

— На кого? Всички тук бяха обеднели до крайност, а той нямаше пари, за да може да замине някъде другаде заради далечната възможност да продаде нещо. — Джени посочи стената зад себе си. — Би бил късметлия, ако можеше да вземе по два паунда за всяка от тях.

Карен се обърна и погледна трите картини в евтини рамки, окачени на стената. Уест Уиймс, Замъкът на Макдъф и островчето, наречено Лейдис Рок[7]. Не гледаше с око на познавач, но изображенията й се сториха живи и убедителни. Тя би ги сложила с удоволствие в дома си, макар да не можеше да си представи каква сума би била склонна да даде за тях навремето, през 1984 година.

— Та как започна той да се занимава с рисуване? — попита Карен, обръщайки се отново към Джени.

— Записа се на курс, организиран от Миньорските дружества — в годината, когато се роди Миша. Преподавателката казваше, че имал дарба. Според мен тя казваше същото на всеки от тях, който ловеше що-годе око.

— Но той е продължил да рисува?

— Това за него беше възможност да напуска къщата. Да се измъква от шума и мръсните пелени. — Горчивината избликваше на вълни от Джени Прентис. Удивителен, но окуражаващ беше фактът, че не бе успяла да зарази с нея дъщеря си. Може пък това да имаше нещо общо с втория баща, когото Миша бе споменала. Карен си напомни, че трябва да попита за другия мъж в живота на Джени — още един, който блестеше с отсъствието си.

— А много ли рисуваше по време на стачката?

— През всеки хубав ден излизаше, нарамил торбата с боите и статива. Ако пък валеше, отиваше в пещерите с приятелите си от Дружеството за защита на пещерите.

— Имате предвид пещерите Уиймс? — Карен познаваше пещерите, които водеха от брега дълбоко надолу под скалите от пясъчник, издигащи се между Източен Уиймс и Бъкхейвън. Няколко пъти беше играла в тях като дете, без да има представа, че те представляват историческа забележителност в качеството си на място, обитавано навремето от пикти. Всички местни деца играеха в пещерите, което бе и причината да се основе дружество за тяхната защита. Сега пред по-дълбоките и опасни части от мрежата тунели в пещерите имаше издигнати прегради, и любителите историци и археолози ги охраняваха, за да могат в тях да си играят само възрастни.

— Мик е имал интерес към пещерите?

— Мик проявяваше интерес към всичко. Играеше футбол, рисуваше си картините, мотаеше се из пещерите, погълнат бе изцяло от работата си в профсъюза. Всичко и всички бяха по-важни за него от това да отделя време за семейството си. — Джени кръстоса крака и сключи ръце пред гърдите си. — Той твърдеше, че това му помагало да не се побърка по време на стачката. А пък аз мисля, че така просто успяваше да се измъкне от отговорностите си.

Карен съзнаваше, че стъпват на обещаваща почва за по-нататъшните й търсения, но можеше да си позволи да отложи питанията. Потиснатият гняв на Джени бе останал непроменен в продължение на двайсет и две години, нямаше да се изпари точно сега. Имаше нещо по-неотложно, което я интересуваше.

— И така, откъде успяваше Мик да намери пари за бои по време на стачката? Не разбирам много от изкуство, но знам, че подходящата хартия и боите не струват малко.

Не можеше да си представи, че някой стачник би харчил пари за материали за рисуване по време, когато не са стигали парите за храна и отопление.

— Не искам да създавам неприятности на никого — поде Джени.

„О, разбира се“.

— Оттогава са минали близо двайсет и три години — каза Карен категорично. — Не ме интересуват дребни злоупотреби от времето на миньорската стачка.

— Един от преподавателите по рисуване от гимназията живееше горе, в Коултън. Беше един дребничък, сакат човечец. Единият му крак беше по-къс, пък беше и гърбав. Мик ходеше да му работи в градината, и той му плащаше с бои. — Тя изсумтя леко. — Попитах дали не може да му плаща с пари или с храна. Но се оказа, че човекът давал всичките си пари на бившата си жена. А пък боите измъквал от училището. — Тя отново скръсти ръце. — Така или иначе, той вече е покойник.

Карен се опитваше да потисне неприязънта си към тази жена, толкова различна от дъщеря си, която бе успяла да я убеди да се заеме със случая.

— И какви бяха отношенията ви, преди Мик да изчезне?

— Виновна е стачката. Да, имахме и добри, и лоши дни, но именно стачката ни раздели. А не съм и единствената жена по тези места, която би казала това.

Карен съзнаваше, че Джени говори истината. Ужасните лишения по време на стачката бяха оставили белега си върху почти всяка от семейните двойки, които бе познавала навремето. На най-невероятни места бе избухвало домашно насилие; беше нараснал броят на самоубийствата; неумолимата бедност бе разбила не едно семейство. Тогава тя не разбираше какво се случва, но сега вече й беше ясно.

— Може да сте права, но всеки има своята история. А аз искам да науча вашата.

Петък, 14 декември 1984

Нютън ъв Уиймс

— Ще се върна за чая — каза Мик Прентис, нарами платнената торба и взе плоския пакет, който съдържаше сгънатия му статив.

— Чай ли? Какъв чай? У дома няма нищо за ядене. Трябва да отидеш да търсиш храна за семейството си, вместо да се мотаеш и да рисуваш за не знам си кой път проклетото море — подвикна Джени, опитвайки се да спре мъжа си, упътил се към вратата.

Той се обърна — по изпитото му лице се бяха изписали болка и срам.

— Да не мислиш, че не го знам? Мислиш, че ние сме единствените, така ли? Мислиш, че ако имах и най-малка представа как да подобря положението ни, нямаше да направя необходимото? Никой тук няма никаква шибана храна. Никой няма и пари. — Думите му заседнаха в гърлото и той сякаш изхлипа. Притвори очи и си пое дълбоко дъх. — Снощи, в миньорското дружество, Сам Томсън каза, че чул да се говори за предстоящо раздаване на храни, организирано от обществото на жените противнички на затварянето на мините. Ако се замъкнеш към два часа дотам, може да ги завариш.

В кухнята беше толкова студено, че докато говореше, от устата му излизаха облачета пара.

— Пак подаяния. Не помня кога за последен път съм била в състояние да избирам какво да приготвя за чая. — Внезапно Джени седна на един от кухненските столове и вдигна поглед към него. — Ще успеем ли някога да се измъкнем от всичко това?

— Трябва просто да издържим още малко. Стигнахме дотук, имаме възможност да спечелим.

По гласа му личеше, че се опитва да убеди не само нея, но и себе си.

— Те се връщат, Мик. Връщат се на работа един след друг. Снощи говореха за това по новините. Повече от една четвърт от мините са подновили работа. Каквото и да говорят Артър Скаргил и останалите функционери от профсъюзите, няма начин да спечелим. Въпросът е само доколко онази кучка Тачър ще се постарае да утежни поражението ни.

Той завъртя ожесточено глава.

— Не говори така, Джени. И то само защото на юг има няколко места, където са се предали. Тук, на север, ние сме непоклатими. Така е и в Йоркшър. И в Южен Уелс. А ние сме онези, които имат значение. — Думите му прозвучаха кухо, по лицето му не бе изписано убеждение. Джени си мислеше, че те всички са победени, но просто не могат да разберат кога е дошъл моментът да го признаят.

— Щом казваш — измърмори тя и му обърна гръб. Изчака да чуе как вратата хлопва зад него, после се изправи бавно и нахлузи палтото си. Взе един здрав найлонов чувал и излезе от леденостудената кухня във влажната и студена утрин. Напоследък дните й протичаха по този начин. Ставаше и завеждаше Миша на училище. Пред вратата на училищния двор представители на организацията „Приятели на Лейди Шарлот“ — състояща се от какви ли не хора, студенти и държавни служители от Къркалди — даваха на детето ябълка, портокал, пликче чипс или бисквита; стараеха се нито едно от децата да не започва деня гладно. Поне в дните, когато децата ходеха на училище.

После се връщаше у дома. Вече не купуваха мляко за чая — когато изобщо успяваха да намерят чай. Имаше сутрини, когато Джени и Мик започваха деня с по чаша гореща вода. Това не се беше случвало често, но и един път бе достатъчен да им напомни колко лесно е да се търкулнеш в пропастта.

След като пийнеше нещо топло, Джени тръгваше с чувала да събира достатъчно съчки за огъня, за да осигури няколко часа топлина вечерта. С това събиране на дърва и обичая на разните профсъюзни дейци да ги наричат „другари“ беше започнала да се чувства като сибирска селянка. Но поне имаха късмета да живеят близо до източник на гориво. Тя знаеше, че на други хора им е много по-тежко. За тяхно щастие не бяха зазидали откритата камина в дома си. Бяха я запазили заради отпусканите допълнително на миньорите евтини въглища.

Тя изпълняваше механично работата си, не обръщаше особено внимание на онова, което се случваше около нея, и прехвърляше наум последното си сдърпване с Мик. Понякога й се струваше, че единствено трудностите са причина още да не са се разделили, че само нуждата от топлина ги кара да делят легло. Стачката бе сближила някои двойки, но немалко се бяха разделили, както се цепи дърво под ударите на брадва — още след първите месеци, когато изчезнаха и последните им запаси.

В началото не беше толкова тежко. След последната вълна от стачки през седемдесетте години миньорите припечелваха добре. Те бяха кралете на профсъюзното движение — добре платени, добре организирани и самоуверени. В края на краищата, нали именно те свалиха правителството на Тед Хийт навремето? Бяха недосегаеми. А разполагаха и с необходимите средства, за да го докажат.

Някои харчеха на поразия — ходеха на почивки в чужбина, където можеха да излагат млечнобялата си кожа и миньорските си „татуировки“ на слънцето, купуваха лъскави коли със скъпи стереоуредби и нови къщи, които изглеждаха прекрасно, когато се нанасяха в тях, но почти веднага след това започваха да проявяват дефектите си. Но повечето, научени на предпазливост от историята, спестяваха по нещо. Разполагаха с достатъчно пари, за да покриват вноските по ипотеките, да изхранват семействата и да плащат сметките за отопление в продължение на няколко месеца, ако останеха без доходи. Първоначално профсъюзите даваха добри пари на мъжете, които се качваха на коли и микробуси и заминаваха, за да се присъединят към стачните постове пред работещите мини, електростанции и коксови заводи, и да пречат на местните работници да влизат в тях. Но полицията започна да взема все по-строги мерки, за да попречи на тези стачни постове да стигат до предназначенията си, а никой не проявяваше особено желание да плаща на хора, които не са успели да постигнат целта си. Нещо повече, по онова време профсъюзните шефове бяха прекалено заети с усилия да укрият милионите си от правителствените проверки, за да хвърлят пари за една битка, която дълбоко в себе си приемаха като загубена. Така че и тази струйка от средства пресъхна, и единственото, което оставаше на миньорските общности да преглъщат, бе собствената им гордост.

Джени бе преглътнала голяма част от гордостта си през изминалите девет месеца. Всичко започна още в началото, когато бе чула, че шотландските миньори ще подкрепят миньорите от Йоркшър в национална стачка — но не от Мик, а от Артър Скаргил, председателя на националния миньорски профсъюз. Не го научи лично от него, разбира се, а просто чу лаещите му словоизлияния в телевизионните новини. Вместо да се върне от заседанието на миньорското дружество и да й каже какво предстои, Мик бе останал да пие в бара с Анди и останалите си приятели от профсъюза, сякаш парите никога не биха могли да бъдат проблем за тях. Празнуваха, надавайки бойния вик на „крал Артур“ — „Миньорите, обединени, не могат да бъдат победени“.

Жените съзнаваха колко безнадеждно е всичко още от самото начало. Миньорска стачка се започва в началото на зимата, когато търсенето на гориво е най-високо — а не през пролетта, когато всеки изключва отоплението. А когато се предприемат сериозни действия на работниците в индустрията срещу кучка като Маргарет Тачър, трябва да си пазиш гърба. Спазва се трудовото законодателство. Спазва се профсъюзното законодателство. Организира се национално допитване. Не може да се разчита на някаква съмнителна интерпретация на резолюция, приета три години по-рано по друг повод. О, да, жените знаеха, че всичко е безсмислено. Но си мълчаха, и за първи път създадоха своя организация в подкрепа на мъжете си. Верността беше най-важна в миньорските селца и общности.

Затова Мик и Джени все още бяха заедно. Джени понякога се питаше дали Мик не е с нея и Миша просто защото няма къде другаде да отиде. Родителите му бяха починали, нямаше братя и сестри, очевидно нямаше друго място, на което би могъл да подири подслон. Веднъж му беше задала този въпрос, а той застина като статуя в продължение на един много дълъг миг. После отвърна шеговито, отрече да е имал желание да се махне и й напомни, че Анди винаги би го приютил в къщичката си, ако искаше да си отиде от тях. Затова и нямаше причина тя да предполага, че този петък се различава по нещо от който и да било друг ден.

Четвъртък, 28 юни 2007

Нютън ъв Уиймс

— Значи не му беше за първи път да вземе боите и да изчезне за цял ден? — попита Карен. Каквото и да се въртеше в главата на Джени Прентис, то бе много повече от оголения скелет на събитията, който бе склонна да й представи.

— Правеше го поне четири-пет пъти седмично.

— Ами вие? Как прекарахте остатъка от деня?

— Отидох в гората да събирам дърва за огъня, после се върнах и гледах новините по телевизията. „Крал Артур“ се изправи пред съда за възпрепятстване на работата на полицията по време на битката при Оргрийв[8]. На този ден „Банд Ейд“[9] се изкачиха на първо място в класацията. Казвам ви, ако можех, щях да им плюя в лицата. Такива усилия за деца, живеещи на хиляди мили от тук, докато на прага им имаше гладуващи деца. Къде бяха Боно и Боб Гелдоф, когато нашите деца се събуждаха в Коледната сутрин и в окачените им на камината чорапи нямаше нищо?

— Сигурно ви е било трудно — каза Карен.

— Все едно, че ни удариха плесница. Нямаше нищо вълнуващо в това да помагаш на миньорите, нали? — Горчива полуусмивка озари лицето й. — Е, можеше да бъде и по-лошо. Можеше да ни се наложи да търпим онова лицемерно лайно Стинг, да не говорим пък за шибаната му лютня.

— Точно така — Карен не можеше да скрие, че думите на Джени я бяха развеселили. В тези миньорски общности бързо прибягваха до черен хумор. — Е, какво направихте, след като новините свършиха?

— Отидох в миньорското дружество. Мик беше споменал, че ще раздават храна. Наредих се на опашката и после се прибрах с пакет спагети, кутия консервирани домати и две глави лук. И кубче пресован шотландски бульон. Спомням си, че бях много доволна от постижението си. Прибрах Миша от училище, после ми хрумна, че може да я поразвеселя, ако започнем да слагаме коледната украса, и се заехме именно с това.

— Кога ви стана ясно, че Мик закъснява прекалено?

Джени помълча, въртейки с пръсти едно от копчетата на престилката.

— По онова време на годината мръкваше рано. Той обикновено се прибираше много скоро след мен и Миша. Но тъй като украсявахме къщата, не забелязах как минава времето.

Карен си каза, че тя лъже. Но защо? И какво криеше?

Петък, 14 декември 1984

Нютън ъв Уиймс

Джени бе една от първите на опашката пред Миньорското дружество, и се бе прибрала бързо у дома с оскъдната си плячка, решена да приготви супа, за да има нещо вкусно, което да поднесе с чая[10]. Тя мина покрай баните при изхода на мината и забеляза, че къщите на съседите й тънат в мрак. Напоследък НИКОЙ не оставяше някоя лампа да свети, когато излизаше от дома. Всяко пени имаше значение, когато дойдеха сметките за тока.

Когато зави по пътечката към входа, тя трепна и се отдръпна уплашено. Някакъв силует се отдели от сенките — въображението я накара да го види огромен. Тя издаде някакъв звук, нещо средно между ахване и стон.

— Джени, Джени, спокойно. Аз съм, Том. Том Кембъл. Съжалявам, не исках да те плаша.

Очертанията на силуета станаха по-ясни и тя разпозна едрия мъж, застанал пред входната врата.

— Господи, Том, колко ме уплаши — каза Джени недоволно, мина покрай него и отвори вратата. Съзнавайки, че студът в къщата просто спираше дъха, тя поведе госта към кухнята. Незабавно напълни тенджерата за супа с вода и я сложи на печката. Газовият котлон започна да излъчва слаба топлина. После се обърна и застана лице в лице с госта в следобедния сумрак. — Как вървят работите ти?

Том Кембъл сви масивните си рамене и й се усмихна неуверено.

— Горе-долу — отвърна той. — Каква ирония! Един път в живота си наистина имам нужда от своите приятели, и точно тогава започва тази стачка.

— Имаш поне Мик и мен — каза Джени и му посочи стол, на който да седне.

— Е, мога да разчитам поне на теб. Не ми се вярва Мик да ми изпрати картичка за Коледа — ако изобщо някой ще праща коледни картички тази година. Не и след онова, което се случи през октомври. Оттогава не говори с мен.

— Ще му мине — отвърна Джени без помен от увереност. Мик винаги бе имал резерви относно последиците на приятелството, което свързваше още от ученическите години Джени с Мойра, съпругата на Том. Двете жени бяха най-добри приятелки открай време, Мойра беше главна шаферка, когато Джени се омъжи за Мик. Когато дойде време да й бъде върнат жестът, Джени беше бременна с Миша. Мик изтъкна, че наедряващата й фигура е отличен повод да откаже поканата на Мойра, тъй като роклите за шаферките трябваше да се купуват отрано. Това не беше предложение, а по-скоро далечен намек. Защото, въпреки че по всеобщо мнение Том Кембъл беше почтен човек, честен и хубав мъж, той не беше миньор. Действително, работеше в мината „Лейди Шарлот“. Слизаше под земята в тресящата се клетка на асансьора. Понякога дори си цапаше ръцете. Но не беше миньор. Беше пълномощник на минната управа. Членуваше в друг профсъюз. Беше човек на ръководството, работата му бе да следи за спазването на правилата за безопасност, и да внимава момчетата да вършат онова, което им е било възложено. Миньорите така и наричаха най-леката част от някоя работа — „работата на пълномощника“. Думите звучаха съвсем невинно, но в една среда, където всеки член на екип съзнаваше, че животът му зависи от неговите колеги, такава фраза криеше дълбоко презрение. Затова и Мик Прентис беше винаги резервиран, когато ставаше дума за Том Кембъл.

Дразнеше се от поканите за вечеря в самостоятелния дом на семейство Кембъл в Уест Уиймс. Отнасяше се скептично към поканите на Том да играят заедно футбол. Неприятно му беше дори това, че Джени отделяше време да стои край леглото на Мойра, по време на мъчителната й, но кратка борба с рака, който я бе отнесъл преди две години. А когато преди два месеца профсъюзът на Том започна да изразява колебание дали членовете му да се присъединят към стачката и накрая застана на страната на собствениците, Мик започна да беснее като малко дете.

Джени подозираше, че гневът му отчасти се дължи и на мисълта за добротата, която бе проявявал Том към тях, когато последиците от стачката започнаха да стават осезаеми. Бе започнал да наминава и да им носи дребни подаръци — плик с ябълки, чувалче картофи, плюшена играчка за Миша. Подаръците винаги бяха съпроводени с приемливи обяснения — дървото на съседа се огънало от плод, реколтата от картофи в нивичката му била толкова голяма, че той никога не би могъл да изяде всичко, играчката била подарък от състезание в клуба по боулинг. След това Мик винаги мърмореше.

— Този боклук се държи снизходително — казваше той.

— Опитва се да ни помогне, без да ни поставя в неудобно положение — отвръщаше Джени. Нямаше нищо лошо в това, че присъствието на Том й припомняше едни по-добри времена. По някакъв начин, когато той бе наблизо, тя изпитваше чувството, че все още съществуват някакви възможности. Виждаше себе си, отразена в неговите очи, виждаше се като по-млада жена, като жена, която храни амбиции да промени живота си. Затова, макар да съзнаваше, че дразни Мик, Джени обичаше да разговаря с Том, седнал край кухненската й маса.

Том измъкна безформен, но тежък пакет от джоба си.

— Ще ти свърши ли работа малко бекон? — попита той, смръщил смутено чело. — Снаха ми го донесе от фермата на родителите си в Ирландия. Но той е пушен, нали виждаш, а на мен пушеният бекон не ми понася. Повдига ми се от него. Та си рекох, вместо да се развали…

Джени прие пакета без миг колебание. После изсумтя и отбеляза със самоирония:

— Виж ме само, разтрепервам се при вида на два паунда[11] бекон. Ето докъде ни докараха Маргарет Тачър и Артър Скаргил. — Тя поклати глава. — Благодаря ти, Том, ти си добър човек.

Той отклони поглед. Явно не знаеше какво да каже. Очите му се спряха на часовника.

— Не трябва ли вече да прибираш детето? Съжалявам, докато чаках, изобщо не се замислих кое време е, исках само да… — Той се изправи с порозовяло лице. — Пак ще намина.

Тя чу тромавите му крачки в антрето, после изщракването на ключалката. Остави пакета с бекона на плота и се обърна към тенджерата със загрятата вода. Сега вече супата щеше да стане съвсем различна.

Мойра винаги бе имала късмет.

Четвъртък, 28 юни 2007

Нютън ъв Уиймс

Очите на Джени се откъснаха от празното пространство, в което се взираше, и се спряха на Карен.

— Предполагам, че трябва да е било към седем вечерта, когато осъзнах, че Мик още не се е прибрал. Ядосах се, защото този път наистина щях да поднеса прилична храна на масата. Затова сложих детето да си легне, после помолих съседката да поседи при нея, за да прескоча до миньорското дружество и да проверя дали Мик не е там. — Тя поклати глава, все така учудена след толкова много години. — Разбира се, той не беше там.

— Някой беше ли го виждал?

— Никой не спомена нищо подобно.

— Трябва да сте била притеснена — каза Карен.

Джени сви рамене.

— Всъщност не. Както казах, бяхме се поскарали. Казах си, че сигурно се е нацепил и е отишъл при Анди.

— Другият човек на снимката?

— Да, Анди Кар. Той беше човек на профсъюза. Но се поболя от работата си там. Казваха, че било от стрес. И се оказаха прави. Месец по-късно той се самоуби. Често съм си мислила, че стачкоизменничеството на Мик е било последният удар за Анди. Той обожаваше Мик. Онова, което се случи, трябва да е разбило сърцето му.

— Значи сте предполагали, че Мик е при него? — настоя Карен.

— Точно така. Анди имаше малка къщичка в гората, в пущинака. Обичаше тишина и спокойствие. Един път Мик ме заведе там. От тази къща ме побиха тръпки. Приличаше на къща на вещица от приказките, които четях на Миша — човек не можеше да я забележи, а после тя изведнъж се изпречваше насреща ти. За нищо на света не бих живяла там.

— А имаше ли как да се обадите по телефона, за да проверите? — намеси се Минт. Двете жени го изгледаха със смесица от присмех и снизхождение.

— Бяха ни прекъснали телефона още преди месеци, синко — отвърна Джени, споглеждайки се с Карен. — А това беше много преди появата на мобилните телефони.

Междувременно Карен вече примираше за чаша чай, но нямаше никакво намерение да се чувства задължена за нещо на Джени Прентис. Тя се покашля и продължи.

— Кога започнахте да се тревожите?

— На другата сутрин, когато детето ме събуди и видях, че той още не се е прибрал. Не го беше правил никога. При това дори не се бяхме скарали истински онзи петък, само разменихме няколко остри думи. Можете да ми вярвате, бяхме се карали много по-сериозно. Когато не се появи на другата сутрин, започнах да си мисля, че нещо не е наред.

— Какво направихте тогава?

— Нахраних Миша, облякох я и я заведох в къщата на приятелката й Лорън. После отидох в гората, до къщичката на Анди. Но там нямаше никой. Тогава се сетих как Мик каза, че сега, когато е излязъл в отпуск по болест, Анди можел да отскочи за няколко дни до планините. Да се откъсне от всичко. Да се успокои. Така че ми стана ясно защо той не е в къщичката. Междувременно наистина започваше да ме обзема страх. Дали не беше се случила някаква злополука? Дали Мик не се беше разболял?

Споменът за това все още бе в състояние да тревожи Джени. Ръцете й постоянно чоплеха подгъва на престилката.

— Отидох в дружеството да се видя с представителите на профсъюзите. Казах си, че ако някой знае къде е Мик, това ще са те. Или че поне ще знаят къде да го търся. — Тя сведе очи към пода и сключи здраво ръце в скута си. — И тогава животът ми започна да се разпада.

Събота, 15 декември 1984

Нютън ъв Уиймс

Дори сутрин, когато тук не беше пълно с хора, чието присъствие би поддържало по-висока температура, в сградата на Миньорското дружество беше по-топло, отколкото в дома й — Джени отбеляза това още с влизането си. Не много, но осезаемо по-топло. Такива неща обикновено й убягваха, но точно днес тя се опитваше да мисли за каквото й да било друго, освен за изчезването на съпруга си. Поколеба се във фоайето, чудейки се накъде да се насочи. Помнеше смътно, че канцелариите на Националния миньорски профсъюз се намираха на горния етаж, затова и тръгна към богато украсеното с дърворезба стълбище. На площадката на първия етаж задачата й стана по-лесна. Достатъчно бе да се упъти натам, откъдето долиташе тих шум от разговори и се носеше цигарен дим.

Когато измина няколко ярда по коридора, видя една открехната врата — оттам идваха шумът и цигареният дим. Джени почука леко и шумът секна. После някакъв глас подвикна предпазливо:

— Влез!

Тя се промъкна плахо като мишка през открехнатата врата. Централната мебел в стаята беше голяма подковообразна маса, покрита с карирана мушама. Около нея бяха насядали мъже, изпаднали в различни степени на потиснатост. Джени трепна, когато осъзна, че е разпознала човека, който седеше на почетното място, макар да не го познаваше лично. Беше Мик Макгахи, бивш комунист, един от лидерите на шотландските миньори. Казваха, че той бил единственият човек, който можел да се възпротиви на „крал Артур“ и то така, че думата му да се чуе. Човекът, когото предшественикът му умишлено не беше допуснал до председателското място в профсъюза. Ако Джени получаваше по един паунд всеки път, когато някой кажеше пред нея колко по-различно би било всичко, ако Макгахи се бе заел със стачката, тя и семейството й биха били най-добре облечените и най-сити хора в Нютън ъв Уиймс.

— Съжалявам… — заекна тя. — Исках само да попитам…

Очите й се залутаха из стаята, докато тя се питаше на кого да ги спре.

— Спокойно, Джени — каза Бин Рийки. — Имахме кратко съвещание. Почти приключваме, нали, момчета?

Думите му бяха посрещнати с недоволно мърморене. Но Рийки, секретарят на местното дружество, умееше да успокоява разгорещилите се заседаващи и да придвижва нещата.

— Е, Джени, с какво можем да ти помогнем?

Искаше й се да остане насаме с него, но не събра смелост да помоли за това. Подкрепяйки своите мъже, жените бяха научили доста неща, но изправеха ли се пред тях, самоувереността им се стапяше. Тя си каза, че всичко ще бъде наред. Целият си съзнателен живот беше прекарала в този затворен свят, чийто център бяха мината и дружеството — тук нямаше тайни, профсъюзът беше и майка, и баща.

— Тревожа се за Мик — каза тя. Нямаше защо да увърта. — Излезе вчера сутринта и досега не се е върнал. Питах се дали…

Рийки подпря чело на пръстите си и го притисна така силно, че в средата му останаха редуващи се бели и червени линии. После изпъшка през стиснати зъби:

— Боже господи!

— Да не очакваш да ти повярваме, че не знаеш къде е? — попита с обвинителен тон Езра Макафърти, последният жител в селцето, който помнеше стачките и локаутите[12] от двайсетте години на века.

— Разбира се, че не знам къде е — отвърна с плачлив тон Джени, но в гърдите й започна да се надига тъмен, вледеняващ страх. — Мислех, че може да е бил тук. Надявах се някой тук да знае къде е.

— Станаха шестима — каза Макгахи. Тя разпозна дълбокия му, плътен глас, който бе чувала на събрания на открито, и от интервютата по телевизията. Струваше й се странно, че се намира в едно помещение с него.

— Не разбирам — каза тя. — Какви шестима? Какво се е случило? — Очите на всички се бяха впили в нея. Чувстваше, че я гледат с презрение, но не можеше да разбере защо. — Да не би нещо да се е случило с Мик? Злополука ли е имало?

— Нещо се е случило, няма съмнение — каза Макгахи. — По всичко личи, че мъжът ви е заминал като стачкоизменник за Нотингам.

Думите му като че ли изкараха въздуха от дробовете й. Тя спря за миг да диша в желанието й около нея да се образува мехурче, от което да отскочат чутите думи. Не беше възможно. Не и Мик. Тя поклати ожесточено и безмълвно глава. Думите започнаха да проникват в съзнанието й, но тя все още не можеше да разбере нищо.

— Знаехме за петима… предполагахме, че може да има и други… винаги има предатели в редиците… разочаровани… винаги е бил човек на профсъюза.

— Не — каза Джени. — Той не би постъпил така.

— А по какъв друг начин ще обясниш отсъствието му? — попита Рийки. — Нали ти самата дойде тук да го търсиш. Знаем, че снощи за там е заминал микробус, пълен със стачкоизменници. И че поне един от тях е приятел на твоя Мик. Къде другаде би могъл да бъде, по дяволите?

Четвъртък, 28 юни 2007

Нютън ъв Уиймс

— Не бих се почувствала по-зле, ако ме бяха обвинили, че съм станала проститутка — каза Джени. — Предполагам, че всъщност в техните очи бях нещо подобно. Мъжът ми беше избягал като стачкоизменник, и в най-скоро време ние щяхме да заживеем от неморалните му печалби.

— Нито за миг ли не се усъмнихте в правотата им?

Джени отметна кичурите от лицето си, и за момент сякаш отхвърли част от изминалите години и придобитото примирение.

— Всъщност не. Мик беше близък с Иън Маклийн, един от онези, които заминаха за Нотингам. Не можех да твърдя, че не е така. Пък и не забравяйте как стояха нещата тогава. Мъжете водеха, а профсъюзът водеше мъжете. Когато жените пожелаха да участват активно в стачката, първата битка, която се наложи да проведем, беше срещу профсъюзите. Молихме ги да ни позволят да се присъединим. А те искаха да бъдем там, където винаги сме били — в задните стаички на къщите, да поддържаме огъня на домашното огнище. Не искаха да седим край мангалите на стачните постове. И въпреки че основахме обществото на жените — противнички на затварянето на мините, продължавахме да си знаем мястото. Човек трябваше да е много силен или много глупав, за да се опита да върви срещу вятъра по тези места.

Не за първи път Карен чуваше някаква версия на тази истина. Запита се дали тя самата би се справила по-добре в такова положение. Приятно й беше да си каже, че би защитавала по-уверено мъжа си. Но предполагаше, че изправена пред враждебността на цялата общност, и тя би се предала като Джени Прентис.

— Вероятно е така — каза тя. — Но сега, когато изглежда, че Мик в крайна сметка не е отишъл да работи като стачкоизменник, имате ли някаква представа какво може да е станало с него?

Джени поклати глава.

— Никаква. Въпреки че не исках да повярвам, възможността да е станал стачкоизменник все пак звучеше смислено. Така че никога не съм се замисляла за нещо друго.

— А можете ли да предположите, че всичко му е дошло до гуша? Че просто се е вдигнал и е заминал?

Джени се намръщи.

— Разбирате ли, това не би било типично за Мик. Да си тръгне, без да се постарае той да има последната дума? Не ми се вярва. Би се постарал да ми обясни, че аз съм виновна за всичко.

Тя се изсмя горчиво.

— Не мислите ли, че би си тръгнал без дума повече, за да ви накара да страдате още по-силно?

Джени отметна глава назад.

— Това е откачено — възрази тя. — Говорите така, сякаш той е някакъв садист. Той не беше жесток мъж, инспектор Пири. Просто несъобразителен и егоистичен като всички останали.

Карен помълча за миг. Този етап от разпита на близките на изчезналите винаги беше най-труден.

— Карал ли се е с някого? Имал ли е врагове, Джени?

Джени я загледа така, като че ли Карен внезапно беше заговорила на урду.

— Врагове? Искате да кажете, дали някой би го убил?

— Може да не е искал да го убие. Може просто да са се сбили.

Сега вече в смеха на Джени се прокрадна истинска топлота.

— Божичко, колко смешно звучи това от вашата уста! — Тя поклати глава. — Единствените случаи, когато Мик се е бил с някого през годините на брака ни, беше когато се сблъскваше с вашите колеги — при стачните постове, при демонстрациите. Дали е имал врагове? О, да, сред стройните сини редици. Но ние не живеем в Латинска Америка и не си спомням да съм чувала някой да говори за изчезнали хора по време на миньорската стачка. Така че моят отговор на въпроса ви е не — той нямаше такива врагове, с които би се сбил.

Известно време Карен се взираше в килима. Прекалената войнственост на полицията, позволяваща си насилие срещу стачниците, беше отровила взаимоотношенията в различните селища в продължение на едно и дори повече поколения. Нямаше значение, че онези, които прекрачваха границите на допустимото, най-често бяха пришълци от полицията в други области, докарвани за подкрепления с автобуси, срещу скандално високи заплащания за допълнителна работа, за да упражняват натиск върху съгражданите си по начини, за които повечето хора предпочитаха да не знаят. Последиците от тяхната арогантност и непознаването на положението засегнаха до един всички полицаи, служещи в миньорски райони. Карен си каза, че явно последиците са достигнали и до наши дни.

— Съжалявам — каза тя. — Няма извинение за начина, по който са се държали с миньорите тогава. Предпочитам да мисля, че в наши дни не бихме постъпили така, но вероятно греша. Убедена ли сте, че няма човек, с когото мъжът ви да е бил в конфликт?

Джени не се замисли дори за миг.

— Не знам да е имало нещо подобно. Той не беше скандалджия. Имаше си принципи, но не ги ползваше като повод за сбиване. Не отстъпваше от позициите си, но беше от хората, които говорят, не от онези, които се бият.

— Ами в случаите, когато думите не помагат? Какво би направил, би ли отстъпил?

— Не съм сигурна, че ви разбирам правилно.

Карен заговори полека, напипвайки идеята.

— Питам се дали през онзи ден той не е срещнал случайно Иън Маклийн и дали не се е опитал да го разубеди, да го накара да не заминава за Нотингам. И ако Иън е отказал да промени решението си, а останалите са били с него и са го подкрепяли… Дали Мик би се сбил с тях?

Джени решително завъртя глава.

— Изключено. Би казал онова, което си е наумил, и ако думите му не подействат, би си тръгнал.

Карен бе обзета от раздразнение. Дори след толкова много време в случаите от студените досиета обикновено се намираха една или две нишки, които да проследиш. Но в този случай засега човек нямаше за какво да се хване. Оставаше й да зададе един последен въпрос и да си върви.

— Имате ли някаква представа къде би отишъл Мик да рисува през онзи ден?

— Не спомена нищо. Единственото, което мога да ви кажа, е, че през зимата той често отиваше на брега край Ийст Уиймс. Така че, ако завалеше, можеше да се приюти в пещерите. Хората от дружеството за защита на пещерите бяха направили нещо като барачка в дъното на една от тях, в която имаше и печка за къмпинг, на която си правеха чай. Той имаше ключове от барачката, можеше да се разполага вътре като у дома си — допълни тя и тонът й отново стана кисел. — Но нямам представа дали е бил там през онзи ден или не. Може да е бил на което и да било място между Дайзарт и Бъкхейвън. — Тя погледна часовника си. — Не знам нищо повече.

Карен се изправи.

— Благодаря ви, че ни отделихте време, госпожо Прентис. Ще продължаваме с търсенето и ще ви държим в течение.

Минт се изправи с усилие и последва Карен и Джени към външната врата.

— Не е заради мен, нали разбирате — каза Джени, когато те вече бяха стигнали до средата на пътечката. — Но опитайте да го намерите заради детето.

Карен отбеляза, че за първи път тази сутрин Джени бе проявила някакво вълнение.

— Извади си бележника — нареди тя на Минт, когато влязоха в колата. — Трябва да се проследят няколко линии. Да се говори със съседката, да видим дали тя няма да си спомни нещо за деня, когато е изчезнал Мик Прентис. Да се поговори с някой от пещерняците, виж дали в дружеството все още има хора, които са били негови членове през 1984. Постарай се да намериш и други описания на личността на Мик Прентис. Порови се в досиетата за всичко, което можеш да намериш за този Анди Кар, служител на миньорския профсъюз, който вероятно се е самоубил по време, съвпадащо горе-долу с изчезването на Мик. Какво се говори за това тук? Освен това ще ни трябва да открием петимата стачкоизменници и да помолим колегите от Нотингам да поговорят с тях. — Тя отново отвори вратата на колата, когато Минт приключи с писането. — И тъй като и без това сме тук, нека опитаме да се доберем до съседката.

Едва бе изминала две крачки, когато мобилният й телефон иззвъня.

— Фил — каза Карен.

Никакви любезности, направо на въпроса.

— Трябва да се върнеш тук незабавно.

— Защо?

— Макарона е потеглил по пътеката на войната и държи да знае защо, по дяволите, ти не си на бюрото си.

Саймън Лийс, помощник-началникът на криминалната полиция, се различаваше по темперамент от Карен. Тя беше убедена, че когато си легне вечер, той разучава приетия през 2006 година Устав на полицията в Шотландия. Знаеше, че е женен, и че има две деца — тийнейджъри, но нямаше представа как това може да се е случило с толкова маниакално подреден човек. По закона на всемирната гадост през първата сутрин, когато тя се заемаше с нещо извън преките си задължения, Макарона трябваше да се появи и да я потърси. Той като че ли вярваше, че е негово божествено право да знае къде точно се намира всеки от подчинените му, и докато е на работа, и през останалото време. Карен се питаше доколко ли се е доближил до апоплектичния удар, когато е установил, че тя не е на бюрото си, където е очаквал да я открие. Явно недостатъчно.

— Какво му каза?

— Казах, че имаш среща с екипа, който отговаря за съхранението на доказателствените материали, за да обсъдите процедурата по каталогизацията — отвърна Фил. — Това му се понрави, но не и фактът, че не си го въвела в списъка с ангажиментите си в компютъра.

— Тръгвам — каза Карен и озадачи Минт, влизайки обратно в колата. — Каза ли защо ме търси?

— На мен? На някакъв си сержант? Стига де, Карен. Каза само, че въпросът бил „от изключителна важност“. Вероятно някой му е откраднал бисквитите за храносмилане.

Карен направи нетърпелив жест към Минт.

— Връщаме се, Джеймс, и дай повечко газ. — Той я изгледа така, сякаш се беше побъркала, но все пак запали двигателя и подкара. — Идвам — каза тя по телефона. — Сложи чайника.

Гленротес

В стомаха на Саймън Лийс се гърчеше двойната спирала на гнева и чувството за безсилие. Той се понамести на стола и започна да прережда семейните снимки на бюрото си. Какво ставаше с тези хора? Когато отиде да потърси инспектор Пири и не я намери на мястото й, детектив Пархатка се държа така, като че ли това беше напълно в реда на нещата. У детективите в полицията на Файф имаше някакво дълбоко залегнало безгрижно пренебрежение към правилата. Това му бе станало ясно само дни след като пристигна в Глазгоу. Чудеше се как изобщо са успявали да приберат някого зад решетките, преди да пристигне той със своите аналитични методи, рационализации на следствения процес, високотехнологични похвати за установяване на връзки между престъпленията и неминуемо следващото ги повишаване на броя на разкритите престъпления.

Онова, което го дразнеше още повече, бе, че те сякаш не изпитваха благодарност за модерните методи, които той бе въвел в работата. Дори подозираше, че му се присмиват тайно. Да вземем например прякора му. Всички в тази сграда имаха прякори, които звучаха малко или повече добронамерено. Но с него положението беше по-различно.

Доста скоро откри, че са го кръстили „Макарона“, защото фамилното му име съвпадаше с името на фирмата — производителка на сладкишите с това име, чийто продукт бе станал прочут с един римуван рекламен текст, отличаващ се с бодър расизъм, който би предизвикал улични бунтове, ако се огласеше в Шотландия през двайсет и първи век.[13] Той обвиняваше за това Карен Пири; не беше случайно това, че прякорът му се появи скоро след първия му сблъсък с нея. Тези сблъсъци станаха характерна отлика на повечето им срещи. Лийс не можеше да разбере как става това, но тя винаги успяваше да го постави в неизгодно положение.

Лийс още се присвиваше притеснено при спомена за онзи ранен случай. Едва-що бе започнал работа, но беше показал недвусмислено как смята да продължава, организирайки поредица от дни за обучение. Те не включваха обичайните мъжкарски перчения, нито пък досадни преговори на правата на полицаите в случаи на конфликт, а новаторски подход към въпроси, свързани с работата на модерната полиция. Първата група офицери беше събрана в стаята за обучение и Лийс започна встъпителната си реч, обяснявайки, че ще прекарат деня, разработвайки стратегии за полицейската работа в едно мултикултурно общество. Аудиторията изглеждаше несъгласна, а Карен Пири поведе настъплението.

— Сър, мога ли да направя една забележка?

— Разбира се, инспектор Пири.

Любезната усмивка прикриваше раздразнението му, че е бил прекъснат още преди да представи дневния ред.

— Ами, сър, Файф е област, в която средата трудно може да бъде определена като „мултикултурна“. Тук живеят много малко хора, които не са родени на Британските острови. Като изключим италианците и поляците, които са тук толкова отдавна, че и сами са забравили, че не са местни.

— Значи вие не намирате нищо нередно в расизма, така ли, инспектор Пири? — Вероятно отговорът му не беше възможно най-подходящият, но той бе подтикнат да каже това от неандерталските възгледи, които тя бе изразила. Да не говорим пък за самодоволно ироничното изражение, с което инспектор Пири обикновено съпровождаше всяко свое изказване, което би могло да бъде счетено за бунтарско.

— Съвсем не, сър. — Тя се усмихна почти съжалително. — Това, което исках да кажа, е, че предвид ограничения бюджет за обучението ни, вероятно би било по-смислено първоначално да се заемем със ситуации, с които би било по-вероятно да се сблъскаме в ежедневната си работа.

— Какви например? С въпроса колко силно да удряме хората, когато ги арестуваме?

— Мислех, че по-скоро би било редно да изготвим стратегии за борба с домашното насилие. Това е един от най-честите поводи да ни търсят, а освен това такова насилие много често ескалира. Прекалено много хора все още умират всяка година, просто защото обикновен битов скандал е излязъл извън контрол. А ние невинаги знаем как да процедираме, за да не влошим допълнително положението. Аз бих казала, че в момента това за мен е приоритет, сър.

С това свое кратко изказване тя издърпа килимчето изпод краката му. Нямаше как да си възвърне позициите. Можеше да продължи със запланувания дневен ред, съзнавайки, че всички присъстващи му се подиграват. Другият вариант беше да отложи заниманията, докато състави програма, включваща предложението на инспектор Пири, и напълно да загуби авторитета си. В крайна сметка той им нареди през този ден да се заемат с проучвания по темата за домашното насилие, подготвяйки се за следващия ден от обучението.

Два дни по-късно той дочу случайно, че говорейки за него, подчинените му го наричат „Макарона“. О, да, ясно му беше кого трябва да вини за това. Но както ставаше всеки път, когато тя правеше нещо, подкопаващо авторитета му, нямаше как да я обвини пряко. Тя си стоеше, чорлава, масивна и непроницаема като дългокосместите шотландски крави, и никога не си позволяваше да каже или да направи нещо, срещу което той би могъл да възрази. Освен това тя даваше тон на останалите, макар че сега беше написана в периферията, в екипа за работа със студени досиета, където не би трябвало да може да упражнява каквото и да било влияние. Но по някакъв начин, благодарение на Пири, за него работата с детективите от трите отдела приличаше на опит да пасеш котки.

Опитваше се да я избягва, да я изолира с помощта на своите директиви. И до днес вярваше, че е успял. А после иззвъня телефонът.

— Заместник-началник на полицията Лийс — обяви той, когато вдигна слушалката. — С какво мога да ви помогна?

— Добро утро, господин заместник-началник. Казвам се Сюзън Чарлсън и съм лична секретарка на сър Бродерик Макленън Грант. Шефът ми би искал да поговори с вас. Подходящ ли е моментът?

Лийс се изправи на стола си и изпъна рамене. Сър Бродерик Макленън Грант беше прочут с три неща — с богатството си, с мизантропското си отшелничество, и с отвличането и убийството на дъщеря му Катрина преди двайсет и няколко години. Колкото и невероятно да изглеждаше това, личната му секретарка можеше да се обажда на помощник-началника на криминалната полиция единствено защото по случая е имало някакво развитие.

— Да, разбира се, моментът е съвсем подходящ, не би могъл да бъде по-подходящ.

Той започна да се рови в паметта си за подробности, слушайки само с половин ухо онова, което му говореше жената по телефона. Дъщерята и внукът отвлечени — да, така беше. Дъщерята беше убита при инцидент при предаването на откупа, а оттогава никой не беше виждал внука. А сега изглеждаше, че пред Лийс се разкрива шансът той да намери окончателното разрешение на случая. Той отново се заслуша в гласа на жената.

— Ако изчакате, мога да ви свържа още сега — казваше тя.

Последва кухият звук на прекъсната връзка, после прозвуча мрачен, плътен глас:

— Говори Бродерик Макленън Грант. Вие ли сте помощник-началникът на криминалната полиция?

— Точно така, сър Бродерик. Помощник-началник Лийс. Саймън Лийс.

— Запознат ли сте с неразрешеното убийство на дъщеря ми Катрина? И с отвличането на внука ми Адам?

— Разбира се, естествено, в страната няма полицай, който да не…

— Имаме основание да вярваме, че са се появили нови доказателства. Ще ви бъда задължен, ако направите необходимото инспектор Пири да дойде в дома ми утре сутринта, за да обсъди въпроса с мен.

Лийс стигна дотам наистина да отдръпне слушалката от лицето си и да я загледа стъписано. Да не би да му бяха скроили някакъв номер?

— Инспектор Пири ли? Не разбирам съвсем… бих могъл да дойда лично — запелтечи той.

— Вие сте човек, който не става от бюрото. Не ми трябват такива хора. — Думите на Броуди Грант прозвучаха пренебрежително. — Инспектор Пири е детектив. Хареса ми начинът, по който се справи със случая „Лосън“.

— Но… но с този случай би трябвало да се заеме по-висшестоящ служител — възрази Лийс.

— Лъжа ли се, или инспектор Пири е тази, която оглавява вашия екип за работа със студени досиета? — Грант започваше да проявява нетърпение. — Приемам това за достатъчно високо положение в йерархията. Не ме интересуват чиновете, интересува ме ефективната работа. Затова очаквам утре инспектор Пири в дома си, в десет сутринта. Дотогава би трябвало да има достатъчно време да се запознае с основните факти по случая. Приятен ден, господин Лийс.

Връзката прекъсна, и Саймън Лийс остана насаме със своето повишаващо се кръвно налягане и с лошото си настроение.

Колкото и да му беше неприятно, не му оставаше нищо друго, освен да открие инспектор Пири и да я инструктира. Поне можеше да представи нещата така, сякаш изпращането й там става по негова идея. Но въпреки че в нейната дневна програма, въведена в компютъра съгласно изискванията му, в този час тя нямаше никакъв страничен ангажимент, не успя да я открие на работното й място. Това, че служителите можеха да се заемат с определени неща по своя инициатива, може и да беше много хубаво, но те бяха длъжни да се научат да регистрират движението си през деня.

Той тъкмо се канеше да отиде отново до общата стая на отдела за работа със студени досиета, за да разбере защо инспектор Пири още не се е появила, когато на вратата се почука рязко, и незабавно след това в стаята влезе инспектор Пири.

— Не си спомням да съм ви поканил да влезете — каза Лийс и хвърли мрачен поглед към другия край на стаята, където бе застанала тя.

— Мислех, че работата е спешна, сър. — Тя пристъпи напред и седна на стола за посетители, поставен пред бюрото му. — Сержант Пархатка остави у мен впечатлението, че каквото и да е това, за което ме викате, то е неотложно.

„Ама че реклама за полицията“, помисли си той кисело. Гъста, непокорна кестенява коса, която падаше в очите й, едва забележим грим, зъби, които със сигурност биха изглеждали по-добре след сериозна намеса на ортодонт. Предполагаше, че тя е лесбийка, имайки предвид слабостта й към костюмите с панталон, които всъщност не бяха добър избор, като се вземе предвид колко широки бяха бедрата й. Не че той имаше нещо против лесбийките, напомни предупредително гласът на вътрешния му регулатор. Просто си мислеше, че така хората си създават погрешно впечатление за съвременната полиция.

— Сър Бродерик Макленън Грант ми се обади по-рано тази сутрин — каза той. Единственият признак на интерес от нейна страна беше лекото разтваряне на устните. — Предполагам, че знаете кой е сър Бродерик Макленън Грант?

Въпросът като че ли озадачи Карен. После тя се облегна на стола и започна да рецитира:

— Трети по богатство в Шотландия, притежава половината от плодородните земи в планинските региони. Натрупал е парите си от пътно и жилищно строителство, и от управлението на транспортните системи, които обслужват построените от него жилища и пътища. Притежава остров в Хебридския архипелаг, но живее предимно в замъка Ротесуел близо до Фолкланд. По-голямата част от земите между замъка и морето принадлежат или на него, или са влизали в границите на някогашното имение Уиймс. Дъщеря му Кат и внукът му Адам бяха отвлечени от анархистка групировка през 1985 година. Кат беше застреляна, когато нещо се обърка при предаването на откупа. Никой не знае какво е станало с Адам. Съпругата на Грант се самоуби две години по-късно. Той се ожени повторно преди десетина години. Има малко момченце, което сега трябва да е на пет или шест години. — Тя се ухили. — Е, добре ли се справих?

— Това не е състезание, инспектор Пири. — Лийс почувства как ръцете му се свиват в юмруци и ги отпусна под плота на бюрото. — Изглежда, че са се появили нови доказателства. И тъй като вие се занимавате със студените досиета, си казах, че вие би трябвало да се заемете със случая.

— Какви доказателства? — тя се подпря на страничната облегалка на стола. Това почти би могло да се определи като проява на отпуснатост.

— Реших, че ще е най-добре да говорите лично със сър Бродерик. Така няма да има опасност от объркване.

— Значи той всъщност нищо не ви е казал?

Лийс би могъл да се закълне, че тя се забавляваше.

— Уредих да се срещнете с него в замъка Ротесуел утре в десет часа. Не мисля, че е необходимо да ви напомням колко важно е да стане ясно, че приемаме случая сериозно. Искам сър Бродерик да знае, че ще посветим цялото си внимание на този въпрос.

Карен се изправи рязко. Погледът й внезапно бе станал студен.

— Ще му се отдели точно толкова внимание, колкото се отделя на всеки друг родител, изгубил детето си в случаите, по които работя аз. Не правя разлика между мъртвите, сър. А сега, ако това е всичко, имам да проучвам цял нов случай до утре сутринта.

Тя не изчака разрешението му да напусне. Просто се завъртя рязко и излезе, оставяйки у Лийс убеждението, че не прави кой знае какви разлики и между живите.

За пореден път Карен Пири го беше накарала да се почувства като идиот.

Замъкът Ротесуел

Бел Ричмънд прегледа за последен път набързо съставеното от нея досие на случая „Катрина Макленън Грант“, за да се убеди отново, че списъкът с въпроси, който бе изготвила, покрива всички значителни аспекти. Непоносимостта на Бродерик Макленън Грант към глупаците беше също толкова всеизвестна, колкото и неприязънта му към публичността. Бел подозираше, че той би се вкопчил в първата й проява на неподготвеност и би я използвал като повод да наруши споразумението, което тя бе постигнала със Сюзън Чарлсън.

Честно казано, тя самата все още се удивляваше, че е успяла да се справи. Стана, затвори лаптопа си и спря за миг, за да се погледне в огледалото. „Циците и зъбите. Човек не получава втори шанс за създаването на първо впечатление.“ Беше избрала стил, подходящ за уикенд в провинциално имение. Открай време я биваше в камуфлажа. Това бе и една от многото причини да бъде толкова добра в работата си. Умението да се сливаш с околната среда, да станеш „една от нас“, които и да бяха въпросните „ние“, беше необходимо зло. Така че, щом щеше да спи в аристократично великолепие под покрива на Броуди Грант, се налагаше да се облече подходящо за случая. Изопна по тялото си заетата от Вивиан рокля в шотландско каре „Блек Уоч“[14], повери обувките си с ниски токове — да не са ожулени някъде, прибра гарвановочерната си коса зад едното ухо, и разтвори аленочервените си устни в усмивка. Хвърли поглед на часовника си и се увери, че е време да слиза, за да разбере какво й е подготвила респектиращата Сюзън Чарлсън.

Когато завиваше по широкото стълбище, й се наложи да отскочи встрани, за да се размине с едно малко момче, изкачващо се тичешком нагоре. То спря задъхано на междинната площадка, прибирайки към тялото си ръцете, които досега размахваше, и произнесе с усилие:

— Извинете — и продължи стремителното си изкачване. Бел примигна и повдигна вежди. Бяха изминали две години, откакто за последен път се бе сблъсквала с такова малко момче, но не беше чувствала нужда от подобни срещи. Тя продължи да слиза, но преди да стигне края на стълбите, някаква жена с кремави кадифени панталони и тъмночервена блуза зави покрай централната колона на стълбището и се закова изненадана на място.

— О, извинете, не исках да ви стряскам — каза жената. — Случайно да сте видели едно малко момче да минава от тук?

Бел посочи зад гърба си с палец.

— Отиде натам.

Жената кимна. Сега, когато дойде по-наблизо, Бел видя, че е поне с десет години над възрастта, която й бе дала по първоначална преценка. Имаше хубава кожа, гъста кестенява коса и стройна фигура, които подпомагаха създаваната илюзия.

— Чудовище — каза жената. Двете се срещнаха на второто стъпало. — Вие трябва да сте Анабел Ричмънд — продължи тя и й протегна слабата си ръка, която беше студена въпреки уютната топлина, съхранявана от дебелите стени на замъка. — Аз съм Джудит, съпругата на Броуди.

Разбира се, че ще е тя. Как можа Бел да предположи, че една гувернантка ще бъде така съвършено поддържана?

— Лейди Грант — каза тя, преодолявайки вътрешната си съпротива.

— Моля ви, казвайте ми Джудит. Макар да съм омъжена за Броуди вече от толкова години, всеки път, когато някой ме нарече „лейди Грант“, изпитвам желание да се огледам, за да разбера към кого се обръща.

Като че ли го каза искрено, а не от престорена скромност.

— А аз съм Бел, извън официалните формулировки в редакционните карета на вестниците.

Лейди Грант се усмихна. Очите й вече се насочваха нагоре по стълбите.

— Значи Бел. Вижте, сега не мога да ви отделя повече време, трябва да хвана чудовището. Ще се видим на вечеря.

И тя затича нагоре, прескачайки стъпалата.

Чувствайки се прекалено претенциозно облечена в сравнение с господарката на Ротесуел, Бел се упъти по настланите с каменни плочи коридори към кабинета на Сюзън Чарлсън. Вратата беше отворена и Сюзън, която говореше по телефона, й направи знак да влезе.

— Чудесно, благодаря ви, че сте организирали това, мистър Лийс. — Тя остави слушалката на мястото й, излезе иззад бюрото и повлече Бел обратно към вратата.

— Дойдохте съвсем навреме — отбеляза тя. — Той обича точността. Харесва ли ви стаята ви? Имате ли всичко необходимо? Функционира ли безжичният интернет?

— Всичко е съвършено — каза Бел. — И изгледът е прекрасен.

С усещането, че се е озовала в постановка на Би Би Си 2 по сценарий на Стивън Полякоф[15], тя се остави да я поведат обратно из лабиринта от коридори, по чиито стени висяха снимки от шотландските планини с размерите на плакат, отпечатани на плато, за да създават усещане за картина. Установи с учудване, че тук беше много уютно. Но пък и всичко се различаваше от общата й представа за замък. Беше очаквала нещо като Уиндзор или Аник. Вместо това Ротесуел приличаше по-скоро на укрепена господарска къща в имение, украсена с кулички. Вътрешното обзавеждане също напомняше по-скоро на провинциално имение, отколкото на средновековни зали за пиршества. Всичко тук беше солидно, но не и прекалено внушително, от което се беше опасявала.

Когато спряха пред една двукрила, сводеста врата от махагон, тя вече започваше да съжалява, че не се е сетила да вземе една шепа трохи, за да си отбелязва пътя с тях.

— Ето че дойдохме — каза Сюзан, отвори едното крило и въведе Бел в билярдна зала с ламперия от тъмно дърво по стените и капаци на прозорците. Единствената светлина тук идваше от няколкото лампи, висящи над голямата билярдна маса. Когато влязоха, сър Бродерик Макленън Грант, който тъкмо оглеждаше щеката си, вдигна очи. Гъстите кичури на блестящата му сребриста коса, паднали по момчешки над широкото чело, веждите, подобни на сребристи защитни стени над очите, толкова хлътнали, че беше трудно да се определи цветът им, закривеният като папагалска човка нос и широката уста с тесни устни над квадратна брадичка — всичко това съставяше една запомняща се физиономия; осветлението придаваше на фигурата му нещо драматично.

Бел знаеше от снимките какво да очаква, но беше изненадана от усещането, че присъствието му наелектризира атмосферата. Беше се озовавала в близост до властни и високопоставени мъже и жени и преди, но само у неколцина бе забелязвала такава недвусмислена харизма. Незабавно й стана ясно как Броуди Грант бе съумял да изгради своята империя, започвайки от нищото.

Той се изправи и се подпря на щеката си.

— Мис Ричмънд, предполагам?

Гласът му беше дълбок и излизаше някак неохотно от устата му, сякаш отдавна не го беше ползвал.

— Точно така, сър Бродерик.

Бел не знаеше дали трябва да пристъпи напред или да си стои на мястото.

— Благодаря, Сюзън — каза Грант.

Когато вратата се затвори зад секретарката, той посочи две кресла с поизтрита кожена тапицерия, поставени от двете страни на мраморната камина с релефни украси.

— Разполагайте се. Аз мога да играя и да разговарям едновременно. — Той се върна при масата, за да огледа резултата от последния си удар, докато Бел изместваше едното кресло така, че да може да го гледа.

Тя изчака той да изпълни два удара. Мълчанието се надигаше между тях като приливна вълна, заплашваща да ги удави.

— Домът ви е много красив — каза тя най-сетне.

Той изсумтя.

— Не се занимавам с празни приказки, госпожице Ричмънд. — Той насочи бързо щеката и две топки се удариха една в друга със звук, който отекна като пистолетен изстрел. Започна да натрива края на щеката с креда и да я оглежда продължително. — Вероятно се питате как изобщо сте успели да се озовете тук. Пряк достъп до човек, за когото се знае, че мрази да привлича вниманието на медиите. Сериозно постижение, а? Е, съжалявам, че трябва да ви разочаровам, но вие просто имахте късмет.

Той заобиколи масата и загледа смръщено разположението на топките. Движеше се като човек, с двайсет години по-млад.

— По този начин съм правила някои от най-добрите си материали — отвърна спокойно Бел. — Да се озовеш на подходящото място в подходящото време е една от тайните на успешната журналистика. Не ми пречи това, че всичко е въпрос на късмет.

— Толкова по-добре — той отново загледа топките, накланяйки главата си на другата страна. — И така, чудите ли се защо реших точно сега да наруша мълчанието си, след толкова много години?

— Разбира се, че се чудя. Но ако трябва да бъда честна, не вярвам, че причините, които са ви подтикнали да проговорите сега, имат особена връзка с онова, което аз ще напиша в крайна сметка. Така че любопитството ми е по-скоро лично, отколкото професионално.

Той се готвеше за нов удар, но прекъсна подготовката си, изправи се и я загледа с трудноразбираемо изражение. Беше или вбесен, или озадачен.

— Не сте онова, което очаквах да видя — отбеляза той. — По-корава сте. Това е добре.

Бел беше привикнала да бъде подценявана от мъжете в своя свят. По-рядко й се случваше някой от тях да признае грешката си.

— Много сте прав, корава съм. Не очаквам някой друг да води моите битки.

Той се извърна с лице към нея, облегна се на масата и сключи ръце върху щеката си.

— Не обичам да се намирам във фокуса на общественото внимание — каза той. — Но все пак съм реалист. Навремето, през 1985 година, за човек като мен беше възможно да упражнява известно влияние върху медиите. Когато Катрина и Адам бяха отвлечени, успяхме до голяма степен да контролираме онова, което бе отпечатано и предавано във връзка със случая. — Той въздъхна и поклати глава. — Като че ли имахме някаква полза от това.

Подпря щеката на масата и отиде да седне срещу Бел.

Седеше в класическата поза на алфа-мъжкаря — широко разтворени колене, ръце върху бедрата, изправени рамене.

— Днес светът е различно място — каза той. — Виждал съм какво сте в състояние да причините вие на хора, загубили децата си. Мохамед ал Файед беше представен като параноичен шут. Превърнахте Кайт Маккан в някаква съвременна Медея. Достатъчно е да стъпиш веднъж накриво и те унищожават. Нямам намерение да допусна това да се случи с мен. Аз съм преуспяващ човек, госпожице Ричмънд. И съм постигнал успеха си, тъй като винаги съм приемал, че има неща, които не разбирам, и съм съзнавал, че за да преодолея такива препятствия, трябва да наема експерти и да се вслушвам в тяхното мнение. Що се отнася до този случай, в него вие сте моят наемен стрелец. Разчуе ли се веднъж, че са се появили нови доказателства, медиите ще подлудеят. Но аз няма да разговарям с никой друг, освен с вас. Всичко ще минава през вас. Така че всеки образ, който достигне до обществеността, ще бъде ваше дело. Тази сграда е строена, за да може да устоява на обсада, а системата ми за безопасност отговаря на най-новите изисквания. Нито едно от онези влечуги няма да се добере до мен, до Джудит или до Алек.

Бел почувства как усмивка раздвижва ъгълчетата на устата й. Ексклузивният достъп беше в центъра на мокрите сънища на всеки журналист. Обикновено й се налагаше да си скъсва задника, за да се добере до нещо подобно. А ето че сега й го поднасяха на тепсия, при това не искаха от нея нищо в замяна. Все пак нямаше да е зле да остави у него убеждението, че му прави услуга.

— А каква ще е ползата за мен? Като изключим това, че ще се превърна в журналистката, която всички ще се научат да мразят?

И без това тънките устни на Грант се свиха, докато заприличаха на съвсем тънка линия. Гърдите му се повдигнаха, когато той си пое дълбоко дъх.

— Аз ще разговарям с вас.

Думите излязоха с усилие, сякаш процедили се между два воденични камъка. Очевидно това беше миг, който би трябвало да предизвика асоциации със слизането на Мойсей от планината Синай.

Бел си беше поставила за цел да не се впечатлява.

— Отлично. Да започваме тогава. — Тя бръкна в чантата си и извади диктофон. — Знам, че няма да ви бъде леко, но трябва да ми разкажете за Катрина. Ще стигнем и до отвличането и последиците от него, но се налага преди това да се върнем по-назад. Искам да добия известна представа каква е била тя и какъв е бил животът й.

Той се взря в празното пространство пред себе си и за първи път Бел видя как му проличават седемдесет и двете години.

— Не съм сигурен, че аз съм най-подходящият човек за тази цел — каза той. — Ние много си приличахме. Двамата с Катрина постоянно се сдърпвахме за нещо. — Той стана от креслото и се върна при билярдната маса. — Тя винаги си беше избухлива, още от малка. Едва проходила, изпадаше в такива гневни пристъпи, че се тресяха стените на замъка. Гневните пристъпи отминаха с възрастта, но тя си остана избухлива. Въпреки това беше толкова очарователна, че винаги можеше да си възвърне нечия благосклонност, стига да си го поставеше за цел. — Той хвърли поглед към Бел и се усмихна. — Беше много целеустремена. А решеше ли, че иска да постигне нещо, никой не можеше да я разубеди.

Грант тръгна да обикаля масата, оглеждайки топките, подготвяйки следващия удар.

— Беше и талантлива. Като дете човек не можеше да я види без молив или четка в ръка. Рисуваше с моливи и с маслени бои, моделираше разни неща от глина. Никога не престана да се занимава с тези неща. Оказа се, че за нея не е било прищявка на възрастта, както при повечето деца. А после откри стъклото.

Той се приведе над масата и удари червената топка с бялата, изпращайки червената в средния джоб. Постави червената в изходно положение и се зае да изучава възможните ъгли за следващ удар.

— Казахте, че постоянно сте се сдърпвали за нещо. Какви бяха болезнените теми?

Грант се позасмя.

— Всякакви. Политика. Религия. Дали италианската кухня е по-добра от индийската. Дали Моцарт е по-добър композитор от Бетовен. Дали в абстрактната живопис има някакъв смисъл. Дали да садим бук, брези или шотландски борове в гората Чек Бар. — Той се изправи. — Защото не искаше да поеме от мен фирмата. Това беше сериозен повод за разправии. По онова време нямах син. Освен това никога не съм бил против жените в бизнеса. Не виждах причини тя да не поеме „Макленън Грант Ентърпрайзис“, ако преди това се запознаеше с начина, по който функционира фирмата. Тя казваше, че предпочита да забива карфици в очите си.

— Значи не одобряваше МГЕ? — попита Бел.

— Не, това не беше свързано с компанията или с фирмената политика. Искаше да бъде творец, да се занимава със стъкло. Да го скулптира, излива, духа — всичко, което се прави със стъкло. Искаше да стане най-добрата. А това нямаше да й остави време да се занимава с пътно и жилищно строителство.

— За вас трябва да е било разочарование.

— Разби ми сърцето — Грант се покашля, прочиствайки гърлото си. — Направих всичко по силите си да я разубедя. Но тя беше непреклонна. Зад гърба ми кандидатствала в академията за изящни и приложни изкуства „Голдсмит“ в Лондон и успяла да влезе. — Той поклати глава. — Бях твърдо решен да я оставя да се оправя сама, без пукнато пени, но Мери — жена ми, майката на Кат — ме накара да се засрамя и да се съглася да й помагам, докато следва. Подчерта, че за човек, който мрази да привлича вниманието на обществеността, съм решил да подхвърля много тлъст кокал на жълтата преса. И аз се оставих да ме убеди. — Той се усмихна кисело. — И дори почти се бях примирил. Но после открих за какво става дума всъщност.

Сряда, 13 декември 1978

замъкът Ротесуел

Броуди Грант зави рязко с лендроувъра, така че изпод гумите се разхвърча чакъл и заби спирачките, заковавайки го пред кухненската врата на замъка Ротесуел. Влезе в къщата с тежки стъпки, сподирен от един кафяв лабрадор. Мина през кухнята като ураган, оставяйки след себе си диря от леден въздух, и излая на кучето да остане на място. Премина през замъка бързо и целеустремено като човек, който знае точно къде отива.

Накрая връхлетя в една приятно обзаведена стая, в която жена му се занимаваше с хобито си — шиеше декоративни капитонирани покривки за легло.

— Ти знаеше ли? — попита той. Мери вдигна стреснато глава от работата си. Той дишаше толкова тежко, че тя го чуваше от другия край на стаята.

— Какво да знам, Броуди? — попита тя. Достатъчно дълго бе омъжена за този мъж, напомнящ на природна стихия, за да не се впечатли от внушителната му поява.

— Ти ме убеди! — Той се отпусна тежко в едно ниско кресло, опитвайки се да разположи по-удобно краката си. — „Тя иска точно това, Броуди. Никога няма да ти прости, ако застанеш на пътя й, Броуди. Ти си следвал собствените си мечти, Броуди, позволи й тя да следва своите“. Така казваше ти и аз те послушах. В разрез с вътрешното си убеждение казах, че ще я подкрепя. Че ще плащам проклетото й следване. Ще си мълча и няма да казвам, че според мен това е проклета загуба на време. Няма да й напомням колко малко творци успяват да печелят от шибаните щуротии, с които задоволяват егото си. Или най-малкото, че работите им не струват нищо, преди да са умрели.

Той удари с юмрук по страничната облегалка на креслото.

Мери продължи да събира късчетата плат, от които щеше да съшие покривката, и се усмихна.

— Така беше, Броуди. И аз много се гордея с теб, задето постъпи така.

— А сега виж докъде ни докара това. Виж за какво е ставало дума всъщност!

— Броуди, нямам никаква представа за какво говориш. Как мислиш, дали ще можеш да ми обясниш? Като при това внимаваш за кръвното си? — Тя винаги бе имала дарбата да го предпазва от крайности със спокойния си, шеговит тон. Но днес като че ли нямаше да се справи. Броуди се беше разярил и за да се възстанови обичайното му спокойствие, бе необходимо нещо повече от призоваването на здравия му разум.

— Излязох със Синклер. Трябваше да проверим пътищата, по които ще мине ловът в петък.

— И как са пътищата?

— В отлично състояние. Както винаги. Той е добър лесничей. Но не за това става дума, Мери — той отново повиши глас, който отекна в пълно несъответствие с уютната стая, пълна със струпани по рафтовете пъстри тъкани.

— Да, Броуди, разбирам, че не става дума за това. За какво става дума всъщност?

— За шибания Фъргъс Синклер, ето за какво. Казах на Синклер още през лятото, когато проклетият му син се усукваше около Кат. Предупредих го да държи момчето надалеч от дъщеря ми, и мислех, че ме е послушал. И сега — това!

Той размаха ръце, сякаш разхвърляше сено около себе си.

Сега вече Мери прекъсна работата си.

— Какво става, Броуди? Какво се е случило?

— Питай ме по-скоро какво ще се случи. Нали си спомняш как си отдъхнахме облекчено, когато той се записа да следва онова проклето управление на стопанството в Единбург? Е, оказва се, че това не е била единствената му шибана възможност. Взел, че намерил място в университета в Лондон. Ще живее в същия проклет град, в който е и дъщеря ни. Ще я нагази като краста. Шибан селски зестрогонец! — Той се намръщи и отново удари с юмрук по страничната облегалка. — Ще му натрия носа, можеш да ми вярваш.

Той забеляза с учудване, че Мери се смее. Тя се превиваше, седнала пред масата за кроене, в ъгълчетата на очите й проблясваха сълзи.

— О, Броуди — изпъшка тя. — Как да ти обясня колко е смешно!

— Смешно ли? — изрева той. — Проклетото момче ще съсипе бъдещето на Кат, а ти мислиш, че това е смешно?

Мери скочи на крака и прекоси стаята, отивайки при съпруга си, без да обръща внимание на протестите му, тя седна в скута му и зарови пръсти в гъстата му коса.

— Спокойно, Броуди. Всичко е наред.

— Не виждам как — той се отдръпна от ръката й.

— От една седмица ние с Кат се чудим как да ти го кажем.

— Какво да ми кажете, жено?

— Тя няма да замине за Лондон, Броуди.

Той се изправи така рязко, че Мери едва не падна на пода.

— Какво искаш да кажеш с това, че не заминава? Да не би да е решила да зареже тази щуротия? Да не е решила да дойде да работи при мен?

Мери въздъхна.

— Не ставай глупав. Дълбоко в себе си съзнаваш, че тя прави това, което трябва да прави. Не, предложили са й стипендия. Става дума за съчетание от академични занимания и работа в дизайнерска фабрика за стъкло. Броуди, това е абсолютно най-прекрасната подготовка на света. И искат да вземат нашата Катрина.

В настаналото продължително мълчание Грант си позволи да се люшка между гордостта и страховете си.

— Къде е това? — попита той накрая.

— Не е толкова далече, Броуди. — Мери плъзна опакото на ръката си по бузата му. — В Швеция.

— В Швеция? В проклетата Швеция? Боже мили, Мери! Швеция!

— Говориш така, като че ли става дума за края на света. Дотам се стига със самолет от Единбург, както знаеш. За по-малко от два часа. Наистина Броуди, чуй се само какво говориш. Та това е прекрасно, възможно най-добрият професионален старт за нея. Освен това няма да ти се налага да се тревожиш, че Фъргъс е в същия град. Не ми се вярва да се появи в някакво малко градче между Стокхолм и Упсала, нали?

Броуди прегърна жена си и опря брадичка в косата й.

— На теб винаги може да се разчита, че ще намериш добрата страна на всяко нещо. — Устните му се извиха в жестока усмивка. — Това със сигурност ще попари надеждите на проклетия Фъргъс Синклер.

Четвъртък, 28 юни 2007

Замъкът Ротесуел

— Значи сте се карали и за приятелите на Кат? — попита Бел. — За всички ли беше така, или само за Фъргъс Синклер?

— Тя нямаше чак толкова момчета около себе си. Беше прекалено заета с работата си. Няколко месеца излизаше с един от скулпторите, които работеха във фабриката за стъкло. Виждал съм го един-два пъти. Швед, но все пак прилично момче. Но ми беше ясно, че отношението й към него не е сериозно, затова и нямаше причина да спорим. Но Фъргъс Синклер беше друга работа. — Той закрачи около масата, видимо разгневен. — Полицията така и не го заподозря сериозно, но навремето аз се чудех дали той няма нещо общо с онова, което се случи с Кат и Адам. Той със сигурност не беше в състояние да приеме факта, че тя в края на краищата пожела да прекрати всякакви отношения с него. Не можеше да приеме факта, че тя отказва да го признае за баща на Адам. По онова време си мислех, че не е изключено да е решил да наложи сам правата си. Макар че ми е трудно да си представя, че е имал достатъчно разум да организира нещо толкова сложно.

— Но Кат е продължила връзката си с Фъргъс и след заминаването си за Швеция?

Умората внезапно притисна Грант и той се отпусна обратно на креслото срещу Бел.

— Бяха много близки. Тичаха постоянно заедно като деца. Редно беше да сложа край на това, но и през ум не ми минаваше, че то може да доведе до нещо друго. Двамата бяха толкова различни. Кат с нейното изкуство и Синклер, който нямаше други амбиции, освен да поеме един ден работата на баща си. Различни класи, различни планове за живота. Според мен ги свързваше единствено това, че се бе случило да живеят на едно и също място. Но да, когато тя се върна по време на ваканцията, а и той беше тук, двамата отново се събраха. Тя не го криеше, макар да знаеше какво е мнението ми за Синклер. Все се надявах, че ще срещне човек, какъвто заслужава, но не стана така. Постоянно се връщаше при Синклер.

— Въпреки това вие не сте уволнили баща му? Не сте го отпратили от имението?

Грант изглеждаше шокиран.

— Боже мили, не! Имате ли някаква представа колко трудно е да се намери добър лесничей като Уили Синклер? Може да се наложи да разговаряте със стотина кандидати, преди да попаднете на някой с неговите инстинкти за земята и за птиците. При това той е и почтен човек. Знаеше, че синът му не е за Кат. Срамуваше се, че не може да възпре Фъргъс да се увърта около Кат. Искаше да го пропъди от къщата, в която живееха, но жена му не позволи. — Той сви рамене. — Не мога да я виня. Жените обикновено проявяват мекосърдечие по отношение на синовете си.

Бел се опита да скрие изненадата си. Досега предполагаше, че Грант не би се спрял пред нищо, за да наложи волята си по въпрос, засягащ дъщеря му. Очевидно характерът му беше доста по-сложен от онова, което тя бе виждала в представите си.

— Какво стана, когато тя се прибра от Швеция?

Грант потри лицето си с ръце.

— Не беше никак приятно. Тя пожела да се изнесе. Да си устрои някъде ателие, където да работи и да продава работите си, с някакво жилище към него. Беше хвърлила око на една-две сгради в имението. Аз й казах, че ако иска да я подкрепя в това начинание, трябва да престане да се вижда със Синклер. — За първи път Бел долови как тъгата се просмукваше през клокочещия му гняв. — Беше глупаво от моя страна. Мери ми го каза навремето, и беше права. И двете ми се разсърдиха много, но аз отказах да отстъпя. И така, Кат пое по своя път. Отиде да разговаря с кметството на Уиймс и нае от тях някакъв имот. Беше стара сграда, в която някога е живял вратарят на някогашното имение, а към нея имаше и склад за дърва — малко встрани от главния път. Беше идеално място за привличане на клиентела. Край старата порта на имението имаше паркинг, там бяха ателието й и малкото изложбено помещение, а отзад, зад стените, беше жилището й, в което можеше да се уединява, ако пожелае. И всичко живо беше наясно. Катрина Макленън Грант беше наела имот в Уиймс напук на своя старец.

— Но ако тя е имала нужда от финансовата ви подкрепа, с какво е платила за всичко това? — попита Бел.

— Майка й обзаведе ателието, плати наема за първата година и зареди кухнята с всичко необходимо, което трябваше да й стигне до момента, когато щеше да започне да продава работите си. — Той не можа да потисне усмивката си. — И този момент дойде скоро. Биваше я, разбирате ли. Много я биваше. Освен това майка й се грижеше всичките й приятелки да се обръщат към Катрина, когато им трябваха сватбени подаръци или подаръци за рождени дни. Никога не съм се сърдил на Мери така, както й се разсърдих тогава. Имах чувството, че ми се противопоставят нарочно, от неуважение, а когато проклетият Синклер приключи следването си и се върна, и всичко започна отново, стана още по-лошо.

— Заедно ли живееха?

— Не. Кат прояви достатъчно здрав разум да не го допусне. Сега, когато си спомням онова време, ми се струва, че тя продължи да се вижда с него само за да ме дразни. Връзката им не продължи много след като тя започна работа в ателието си. Всичко беше практически приключило година и половина преди… преди тя да умре.

Бет започна да пресмята наум и не успя да получи правилен отговор.

— Но нали Адам е бил едва шестмесечен, когато те са били отвлечени? Как е възможно Фъргъс Синклер да му е бил баща, ако са се разделили с Кат година и половина по-рано?

Грант въздъхна.

— Според Мери скъсването не било окончателно. Кат постоянно обяснявала на Синклер, че всичко е свършило, но той отказвал да повярва. В наши дни бихте го нарекли сексуален тормоз. Доколкото разбирам, той постоянно се връщал с трагичното изражение на бито куче и Кат невинаги събирала сили да го изпъди. После забременя. — Той сведе очи към пода. — Винаги съм се опитвал да си представя какво ли е да бъдеш дядо. Да видиш продължението на своя род. Но когато Кат ни каза, единственото, което почувствах, беше гняв. Онова копеле Синклер беше разрушило бъдещето й. Провиси детето си на шията й, унищожи шансовете й за кариерата, за която тя беше мечтала. Единственото положително нещо бе това, че тя отказа да има каквото и да било вземане-даване с него занапред; отказа да го признае за баща на детето, не искаше нито да се вижда, нито да разговаря с него. Този път се постара да му обясни, че всичко наистина е свършило окончателно.

— А как прие той това?

— И това ми е известно само от разказите на друг човек, в този случай на Уили Синклер. Той казваше, че момчето било съсипано. Но единственото, което интересуваше мен, беше, че най-сетне е схванал истината, че никога няма да бъде член на нашето семейство. Уили посъветва сина си да отиде някъде по-надалеч от Кат и той като никога го послуша. След няколко седмици си намери работа в Австрия и замина да работи в някакво ловно стопанство близо до Залцбург. Оттогава насам работи в Европа.

— А сега? Все още ли сте на мнение, че може да носи вината за случилото се?

Грант направи гримаса.

— Честно казано, не. Всъщност не. Не ми се вярва, че има достатъчно ум да организира такъв сложен заговор. Убеден съм, че с радост би се възползвал от възможността едновременно да се добере до сина си и да си отмъсти на Кат, но ми се струва много по-вероятно да са били някакви надъхани с политика мръсници, които са решили, че ще бъде много хитро аз да им финансирам революцията. — Той се изправи бавно. — Уморих се. Утре сутринта ще дойде човек от полицията и тогава ще прехвърлим останалото. Ще се видим на вечеря, госпожице Ричмънд.

Той излезе от стаята, оставяйки на Бел предостатъчно материал за размисъл. И за записване. Когато Броуди Грант каза, че ще разговаря с нея, и през ум не й беше минавало, че ще я отведе до такова богато находище на информация. Трябваше да прецени много внимателно как да представи наученото пред световните медии. Една погрешна стъпка и достъпът до мината щеше да бъде затворен за нея. А сега, когато бе получила представа какво се криеше вътре, това бе последното, което би искала да се случи.

Гленротес

Когато Карен се върна в офиса, Минт се взираше в екрана на компютъра, като че ли виждаше пред себе си нещо долетяло от космоса.

— С какво ще ме зарадваш? — попита тя. — Откри ли петимата стачкоизменници?

— Нито един от тях няма криминално досие — отвърна той.

— Не знаех къде другаде да търся.

Карен подбели очи. Убеждението, че Минт й е пробутан от Макарона, за да саботира работата й, се затвърждаваше с всеки изминал ден.

— „Гугъл“. Избирателни списъци. 192.com. Регистрационни номера на автомобили. Започни от тези неща, Джейсън. А после ми уговори среща с някой от дружеството за защита на пещерите. По-добре ще е утрешният ми ден да е свободен от други ангажименти, затова се постарай да ми уговориш среща за събота сутринта.

— Обикновено не работим в събота — отбеляза Минт.

— Говори само за себе си — измърмори Карен под нос и си каза, че не бива да забравя да помоли Фил да дойде с нея. Изискванията на шотландските закони за потвърждаване на всякакъв доказателствен материал не даваше много възможности да бъдеш докрай единак.

Тя активира компютъра си и проследи данните за контакт на колегата си, който изпълняваше нейните функции в Нотингамската полиция. За нейно облекчение се оказа, че инспектор Дес Мотрам е на работното си място и е склонен да изпълни молбата й.

— Предполагам, че следата няма да доведе доникъде, но все пак е необходимо да проверим и тази възможност — каза тя.

— А на вас не ви се нрави идеята за разходка по бреговете на Трент — отбеляза той с шеговито примирение.

— Въпросът не е в това. Днес подновихме разследването по много важен случай и няма начин да отделя двама души, за да се заемат с това, което вероятно няма да ни донесе нещо друго, освен елиминирането на една възможност.

— Не се безпокойте, знам как стоят нещата. Но трябва да отбележа, че днес имате късмет, Карен. В понеделник пристигат двама нови стажанти в криминалния отдел, а вашата работа е тъкмо от онези, които възлагам на новаци. Нито прекалено сложна, нито прекалено опасна.

Карен му каза имената на хората, които я интересуваха.

— Един от подчинените ми търси последните им известни адреси. Веднага щом открие нещо, ще го накарам да ви прати мейл.

Още няколко подробности, и разговорът приключи. В този момент, като по поръчка, Фил Пархатка влезе в стаята, понесъл сандвич с бекон, който незабавно започна да предава посланието си до центровете на удоволствието в мозъка на Карен.

— Ммм — изпъшка тя. — Божичко, мирише фантастично!

— Ако знаех, че си се върнала, щях да взема и за теб. Хайде, ще делим. — Той извади от чекмеджето на бюрото си нож и започна да реже сандвича; доматеният сос потече по пръстите му. Той й подаде нейния дял, после облиза пръстите си. Какво повече би могла да търси една жена у един мъж, запита се Карен.

— Какво искаше Макарона? — осведоми се Фил.

Карен захапа сандвича и заговори с уста, пълна с мек, сладък хляб и солен бекон.

— Има нови развития по случая Катрина Макленън Грант.

— Наистина ли? Какво е станало?

Карен се ухили.

— Не знам. Крал Броуди не си е дал труда да съобщи на Макарона. Просто му е казал да ме изпрати при него утре сутринта. Затова се налага да си припомня всичко необходимо, и то бързичко. Вече наредих да ми изпратят досието, но преди това ще прегледам всичко, което може да се открие онлайн. Слушай… — Тя го дръпна настрани. — По онзи въпрос, с Мик Прентис. Налага ми се да разговарям с едни хора в събота, а Минт очевидно не работи в събота. Има ли някаква възможност да дойдеш с мен?

— Къде?

— Пещерите в Уиймс.

— Наистина ли? — попита оживено Фил. — Ще може ли да минем зад преградите?

— Предполагам — отвърна Карен. — Не знаех, че си падаш по пещери.

— Карен, и аз съм бил малко момче.

Тя обърна очи към тавана.

— Разбира се.

— Освен това в тези пещери има наистина интересни неща. Надписи и рисунки от времето на пиктите. Образи, издялани в скалите от Желязната епоха. Харесва ми идеята да се промъкна тайно и да хвърля поглед на нещата, до които повечето хора обикновено нямат достъп. Естествено, че ще дойда с теб. Вписа ли вече случая в програмата си?

Карен го изгледа смутено.

— Бих предпочела първо да разбера накъде ще тръгне. Били са тежки времена по тези места. Ако нещо се е случило с Мик Прентис, искам да разкрия случая докрай. А нали знаеш как медиите започват да си врат постоянно носа в работата ти, когато работиш по студено досие. Имам чувството, че шансовете ни да открием нещо повече за този конкретен случай ще нараснат, ако известно време успеем да държим работата си в тайна.

Фил дояде сандвича си и избърса уста с опакото на ръката си.

— Така да бъде, ти си шефът. Само внимавай да не дадеш по този начин повод на Макарона да те тормози.

— Ще се пазя. Слушай, зает ли си с нещо в момента?

Той хвърли със замах празния хартиен плик към кошчето и се изпъчи гордо, когато улучи.

— Няма нищо, което не бих могъл да отложа.

— Виж какво можеш да откриеш за някакъв човек на име Анди Кар. Бил е на ръководна длъжност в местния клон на миньорския профсъюз по време на стачката. Живял в къщичка някъде сред горите край Уиймс. Когато Мик изчезнал, Анди бил в отпуск по болест, с депресия. Предполага се, че се е самоубил, но тялото му така и не било открито.

Фил кимна.

— Ще видя какво може да се изрови.

Когато той седна зад собственото си бюро, Карен вече търсеше в „Гугъл“ Катрина Макленън Грант. Първият резултат на страницата беше линк към материал, публикуван преди две години в един от по-сериозните вестници по повод двайсет години от смъртта на младата и талантлива жена. След третия абзац Карен изпита физическото усещане, че нещо я блъсва в гърдите.

„Удивително е колко малко хора са склонни да разговарят за този случай“, прочете тя. „Бащата на Кат Грант никога не е разговарял с представители на пресата за случилото се. Майка й се самоубива две години след смъртта на дъщеря си. Някогашният й приятел, Фъргъс Синклер, отказва да дава интервюта. А криминалният инспектор, който е водил случая, също е недостъпен — самият той е с доживотна присъда за убийство“.

— О, господи! — изпъшка Карен. Още дори не беше видяла досието, но случаят вече се превръщаше в поръчение от ада.

Къркалди

Минаваше десет, когато Карен влезе в дома си, понесла куп папки и готова рибна вечеря. Никога не я напускаше усещането, че само си играе на домакиня. То може би се дължеше донякъде и на самата къща — продукт на серийното строителство от шейсетте години в един гъсто населен квартал на север от Къркалди. Беше от онези жилищни райони, в които човек си купува първото жилище, надявайки се искрено да не остане там до края на живота си. Предградие с ниско ниво на престъпност, място, на което можеш да пуснеш децата да играят на улицата, стига да не живееш на някоя от главните улици. На това място родителите се бояха от пътни произшествия, не от отвличания. Карен така и не можеше да си спомни защо купи къщата — но навремето идеята й се бе сторила добра. Предполагаше, че е била привлечена от факта, че къщата се предлагаше напълно обзаведена, вероятно от човек, който си е създавал представата за вътрешно обзавеждане от някое телевизионно предаване за разработка на нови жилищни комплекси. Така че тя купи и мебелировката заедно с къщата, включително и картините по стените. Не я беше грижа, че не е избирала лично вещите, сред които протичаше животът й. Така или иначе те не се различаваха много от нещата, които би избрала сама, а й спестиха неприятната необходимост да прекара цял неделен ден в ИКЕА. Пък и никой не би отрекъл, че обстановката изглеждаше сто пъти по-добре от претъпканото жилище с мебели с пъстри тапицерии на цветчета, обитавано от родителите й. Майка й все се надяваше, че тя ще се промени, но това надали щеше да се случи. През свободните уикенди на Карен не й трябваше нищо друго, освен да излезе да хапне къри с приятели и да прекарва значителен период от време на дивана пред телевизора, гледайки футболни мачове и стари филми. Подреждането на дома не я вълнуваше.

Тя струпа всичко, което носеше, на масата в трапезарията, и отиде да си вземе чиния и прибори. Все още спазваше известни стандарти, да му се не види. Хвърли палтото си на един стол и седна да се храни. Отвори една от папките и се зачете, докато ядеше. Още преди това беше прехвърлила папките по случая Грант и си беше записала въпросите, които я интересуваха. Сега най-сетне имаше възможност да прегледа материалите, които Фил беше събрал за нея.

Както и бе очаквала, първоначалната информация за изчезването не би могла да бъде по-пестелива. По онова време изчезването на неженен зрял мъж без деца, при това с предистория на клинична депресия, почти не докосваше съзнанието на полицията. Това нямаше нищо общо с факта, че миньорската стачка беше натоварила до крайност наличния персонал на полицията — причината беше съвсем различна: просто по онова време търсенето на изчезнали лица не беше приоритет. Освен ако не ставаше дума за малки деца и привлекателни млади жени. Дори сега единствено сведенията за психическите проблеми на Анди Кар биха гарантирали умерен интерес към случая.

Сестра му Анджи бе съобщила за изчезването му на Бъдни вечер. Не се появил в дома на родителите им за традиционното семейно посрещане на празника. Анджи, която се била върнала за празниците от колежа, в който се готвела за учителка, оставила няколко съобщения на телефонния му секретар седмица по-рано — искала да го покани да излязат и да пийнат по нещо. Анди не отговорил, което не било нещо необичайно. Открай време се бил посветил на работата си, а от началото на стачката се бил превърнал направо в работохолик.

После, срещу Бъдни вечер, госпожа Кар й признала, че Анди бил в отпуск по болест заради депресията. Анджи убедила баща си да я откара до къщичката на Анди в гората край Уиймс. Тя била пуста и студена, в хладилника нямало никаква прясна храна. Една бележка била подпряна на захарницата на кухненската маса. Колкото и да е учудващо, бяха се сетили да я сложат в плик и да я приложат в папката.

„Ако четете това, вероятно се тревожите за мен, но тревогите ви са излишни. Дойде ми до гуша. Много ми се насъбра, а аз вече не мога да издържам. Ще се махна, за да си дойдат нещата по местата.

Анди.“

Написаното не звучеше съвсем като прощално писмо на самоубиец, но ако човек намери труп до такава бележка, не го приема като жертва на убийство. Сестра му беше казала, че той обичал да ходи из планините. Карен разбираше защо униформеният колега, който е отишъл да огледа къщата и гористата околност, не е препоръчал да се предприеме нещо друго, освен да се разпрати информация за търсенето до останалите полицейски централи в Шотландия. В папката имаше бележка с различен почерк, която уведомяваше, че през 1992 година Анджи Кар е подала молба брат й да бъде официално обявен за мъртъв и че молбата й е била удовлетворена.

Последната страница бе изписана с познатия почерк на Фил.

„Родителите на Анджи Кар загинали при потъването на ферибота край Зеебрюге. Анджи не можела да влезе във владение на наследството си, докато не получела документа, потвърждаващ, че Анди е мъртъв. Когато най-сетне завещанието влязло в действие, през 1993 година, тя продала всичко и заминала за Нова Зеландия. Дава уроци по пиано в дома си, в Нелсън, Саут Айлънд“.

По-долу бяха записани пълният адрес на Анджи и телефонният й номер.

Било й е много тежко, каза си Карен. Да изгубиш брат си и двамата си родители в рамките на няколко години е достатъчно тежко, дори ако не се налага да преминеш през процеса на официалното признаване на брат си за мъртъв. Нищо чудно, че е пожелала да заживее на другия край на света. А там, отбеляза Карен, в момента беше около единайсет и половина преди обяд. Напълно прилично време за обаждане по телефона.

Едно от малкото неща, които Карен бе купила за дома си, беше телефонен секретар, даващ възможност за дигитално записване на телефонните й разговори, които тя после можеше да прехвърля в компютъра си. Беше се опитала да убеди Макарона да купи няколко за канцеларията, но не успя да го впечатли. Вероятно, защото идеята не беше негова. Карен беше готова да се обзаложи, че нещо подобно скоро щеше да се появи в централния офис на криминалната полиция, представено като заслуга на самия помощник-началник Лийс. Какво от това. Поне сега можеше да ползва системата у дома и да изисква да й се осребряват разноските за разговорите.

При третото иззвъняване отговори жена. Шотландският й акцент можеше да се долови дори в краткото:

— Да, моля?

Карен се представи, после попита:

— С Анджи Кар ли разговарям?

— Бивша Кар, по мъж Макензи. За брат ми ли се обаждате? Да не би да сте го открили?

Гласът й звучеше развълнувано, почти радостно.

— Съжалявам, но не сме го открили.

— Знаете ли, той не се е самоубил. Винаги съм предполагала, че е станал жертва на злополука. Че е паднал някъде в планините. Колкото и тежка да е била депресията му, Анди никога не би се самоубил. Той не беше страхливец.

В гласа й се долавяше ясно нотка на предизвикателство.

— Съжалявам — каза Карен. — Наистина не мога да ви предложа никакви отговори. Но ние преразглеждаме събития от времето, когато той е изчезнал. Разследваме изчезването на Мик Прентис, и попаднахме на името на вашия брат.

— Мик Прентис — каза Анджи отвратено. — И той се оказа един приятел…

— Какво искате да кажете?

— Според мен това, че той стана стачкоизменник малко преди изчезването на Анди, не е съвпадение.

— Защо мислите така?

Настана кратко мълчание, после Анджи каза:

— Защото за него това би било най-тежкото предателство. Бяха приятели още от началното училище. Това, че Мик стана стачкоизменник, сигурно е разбило сърцето на Анди. Опасявам се, че го е очаквал.

— Кое ви кара да твърдите подобно нещо?

— Последния път, когато се видях с него, той вече знаеше, че нещо не е наред с Мик.

Неделя, 2 декември 1984

Гората край Уиймс

За Анджи завръщането у дома никога не беше пълноценно, ако не успееше да прекара известно време с брат си. Тя се опитваше да се прибира поне по веднъж на всеки семестър, но макар пътят от Единбург с автобус да траеше само един час, това начинание понякога я затрудняваше.

Съзнаваше къде е проблемът — между нея и родителите й се създаваше друг вид дистанция, докато тя започваше да се движи все по-свободно из един свят, напълно чужд на техния: лекции, студентски дружества, събирания, на които наркотиците присъстваха също така естествено, както и алкохолът, и диапазон на темите за разговор, далеч надхвърлящ всичко, с което се беше сблъсквала във Файф. Не че във Файф липсваха възможности да разшириш интелектуалните си хоризонти. Но читалните, работническите образователни курсове и клубовете „Бърнс“ бяха за мъжете. Жените нямаха достъп до тях, а нямаха и време. Приключеха ли със смяната под земята, мъжете можеха да разполагат с времето си. Но женската работа всъщност никога не свършваше, особено за онези, които живееха под наем в жилища, собственост на старите въгледобивни компании или на управителния съвет на национализираните мини. Бабата на самата Анджи не беше виждала течаща топла вода или баня в дома си, преди да навърши шейсет години. Затова и мъжете трудно приемаха жени с образование.

Анди беше едно от изключенията. Когато излезе от забоя, за да заработи за профсъюза, той се запозна с идеята на профсъюзното движение да разширява женското равноправие. Жените може и да не работеха в мините, но срещите с представители на други профсъюзи убедиха Анди, че светът няма да свърши, ако приемаш жените като равнопоставени представители на човешкия род. Затова братът и сестрата се сближиха, заменяйки детинските караници с истински спорове. Сега вече Анджи очакваше с нетърпение неделните следобеди, които прекарваше с брат си, в разходки из гората или с чаши горещ шоколад пред камината.

Този следобед Анди я беше посрещнал на автобусната спирка в началото на пътя, водещ към неговата къщурка, дълбоко в гората. Имаха намерение да заобиколят гората и да слязат до брега, но небето се беше навъсило и заплашваше с дъжд, затова решиха да се върнат в къщата.

— Запалил съм огън по случай идването ти — беше казал Анди, когато тръгнаха. — Чувствам се гузен, че разполагам с пари за въглища, затова обикновено не го паля, просто си слагам още един пуловер.

— Това са глупости, никой не те обвинява, че получаваш заплата.

Анди поклати глава.

— Точно там грешиш. Не са малко онези, които смятат, че би трябвало да връщаме заплатите си в профсъюзния фонд.

— И кому ще помогнете с това? Ти имаш работа. Правиш необходимото, за да поддържате стачкуващите. Заслужаваш си заплатата.

Тя го взе подръка и тръгна редом с него, съзнавайки колко притиснат се чувства.

— Да, а освен това много от стачниците са на мнение, че би трябвало да получават нещо и от профсъюза. Чух някои от тях в миньорското дружество да казват, че ако профсъюзът бе плащал нещо на стачниците, нямаше да се налага да се борят така усилено, за да попречат на държавата да изземе фондовете. Задават си въпроса за какво са предназначени всъщност профсъюзните фондове, ако не за да поддържат членовете, когато стачкуват. — Той въздъхна, привел глава, сякаш вървеше срещу силен вятър. — И имат известно право, нали разбираш.

— Предполагам. Но ако са се съгласили да предадат правото на решение в ръцете на водачите си — а те са го направили, съгласявайки се да обявят стачка без преди това да се организира национално допитване, тогава всъщност не би трябвало да се оплакват, че те вземат решения, които не им харесват. — Анджи се вгледа по-внимателно в брат си, забелязвайки, че бръчиците от умора край очите му са станали повече от последния път, когато се видяха. Кожата му беше бледа, с нездрав цвят, като на човек, който прекарва прекалено много време на закрито и страда от недостиг на витамини. — И няма да помогнеш никому, ако допуснеш да те изнервят с тези приказки.

— Имам чувството, че напоследък не съм в състояние да помогна на когото и да било — каза той така тихо, че думите му почти се загубиха в шумоленето на сухи листа под краката им.

— Това са просто глупости — възрази Анджи, разбирайки, че казаното не е достатъчно, но и че няма какво друго да каже.

— Не, това е истината. Животът на хората, които аз представлявам, се разпада. Губят домовете си, защото не са в състояние да изплащат ипотеките. Жените им продават венчалните си пръстени. Децата им ходят гладни на училище. Обувките им са скъсани. Това тук заприлича на някаква проклета страна от Третия свят, само че за нас няма благотворителни организации, които да събират пари, за да ни помогнат в това катастрофално положение. А аз не мога да направя нищо. Как ме кара да се чувствам това според теб?

— Доста гнусно — каза Анджи и притисна ръката му по-силно към себе си. Той не реагира; все едно че прегръщаше продълговатата възглавница, с която майка й изолираше пролуката под вратата, за да бъде дневната колкото е възможно по-задушна. — Но ти можеш да направиш само толкова, колкото позволяват собствените ти възможности. Никой не очаква от теб да разрешиш всички проблеми, свързани със стачката.

— Знам — въздъхна той. — Но навремето аз се чувствах като част от тази общност. През целия ми живот мястото ми е било тук. Напоследък изпитвам чувството, че стачниците са от другата страна на някаква преграда, а всички останали са от отсамната страна. Профсъюзни дейци, пълномощници на минната управа, директори, шибаното правителство на торите — всички ние сме врагът.

— А сега вече започна наистина да дрънкаш глупости. Няма начин да си на страната на торите. Всички го знаят.

Продължиха да вървят в мълчание, завързвайки крачка, когато застрашаващият ги дъжд се превърна в реалност. Заваляха тежки, студени капки и скоро голите клони над главите им вече не можеха да им предложат закрила от пороя. Анджи пусна ръката му и затича.

— Хайде да се надбягваме! — извика тя; по някакъв начин студът и влагата й бяха подействали освежаващо. Не се обърна, за да види дали той я следва. Просто хукна под дърветата, като се луташе и стрелкаше насам-натам, за да не се отклони от виещата се пътека. Както винаги, появата на къщичката, сгушена насред една просека, бе невероятно внезапна. Стоеше си там, като излязла от приказка на братя Грим, ниска, масивна постройка, чийто единствен чар беше нейната усамотеност. Покривът от шисти, сивата мазилка, чернобоядисаната врата и черните рамки на прозорците биха убедили с лекота всяко минаващо от тук дете, че това е домът на лошата вещица. Под един дървен навес имаше сандък с въглища и куп дърва за огрев; там беше и моторът с кош на Анди.

Анджи дотича до верандата и се обърна задъхана. От Анди нямаше и следа. Изминаха две минути, преди той да се появи изпод дърветата. Светлокестенявата му коса, потъмняла от влагата, беше прилепнала към черепа. Неуспешният й опит да го ободри изпълни Анджи с потиснатост. Той не каза нищо, докато влизаше пред нея в къщата, спретната и спартански обзаведена като казарма.

Единствената украса беше поредица плакати на организацията за защита на дивата природа, излизали като безплатно приложение с един от неделните вестници в Шотландия. Имаше етажерка, претъпкана с книги, посветени на естествените науки и политиката; и втора етажерка, пълна с дългосвирещи плочи. Обстановката не би могла да бъде по-различна от помещенията, в които се движеше тя в Единбург, но Анджи се чувстваше тук много по-добре. Тръсна глава като куче, така че дъждовни капки се разхвърчаха от тъмнорусата й глава, окачи палтото си на един стол и се сгуши в едно от купените на втора ръка кресла, поставени пред камината. Анди се упъти направо към кухнята, за да приготви горещия шоколад.

Докато го чакаше да се върне, Анджи обмисляше притеснено как би могла да подобри настроението му. Обикновено успяваше да го разсмее с разкази за колегите си в университета и разни техни подвизи, но чувстваше, че днес това няма да помогне. Би прозвучало прекалено много като безчувствен разказ за живота на свръхпривилегированите. Може би спасението би било да му напомни за хората, които продължаваха да вярват в него.

Той се върна, носейки поднос с две чаши, над които се виеше пара. Обикновено с шоколада имаше и бисквити, но очевидно днес от менюто бе задраскано всичко, което намирисваше на лукс.

— По-голямата част от заплатата си внасям във фонда за помощ на бедстващите — каза той, забелязал, че тя отбелязва ограниченията. — Задържам само толкова, колкото ми трябва, за да си платя наема, и за най-необходимото.

Седяха един срещу друг, стиснали чашите с топлата напитка, за да сгреят ръцете си. Анджи заговори първа.

— Не би трябвало да обръщаш внимание на тези хора. Онези, които наистина те познават, не са на мнение, че ти си преминал на страната на врага. Трябва да се вслушваш в хора като Мик, които знаят кой си. Знаят що за човек си.

— Така ли мислиш? — Той изкриви уста в горчива гримаса. — Как биха могли хора като Мик да знаят що за човек съм аз, ако аз вече не знам що за хора са самите те?

— Какво искаш да кажеш с това — че не знаеш вече що за човек е Мик? Двамата сте приятели повече от двайсет години. Не ми се вярва стачката да е променила чак толкова когото и да било от вас.

— Човек би предположил, че ще бъде така, нали? — Анди се взираше в огъня с помръкнали очи, привел рамене. Мъжете по тези места не говорят за чувствата си. — Живеем в атмосфера на другарство, разчитаме един на друг и си вярваме, но не говорим много за онова, което става в душите ни. Но ние двамата с Мик бяхме по-различни. Споделяхме всичко един с друг. Нямаше нещо, за което да не можем да говорим. — Той отметна влажната си коса от високото си чело. — Но напоследък има някаква промяна. Имам чувството, че той крие нещо. Като че ли е станало нещо много важно, но той не успява да събере сили да ми го каже.

— Но нали може да става дума за какво ли не — каза Анджи. — Може да е нещо за отношенията му с Джени. Нещо, което смята, че не е редно да споделя с теб.

Анди изсумтя.

— И ти мислиш, че той не говори с мен за Джени? Вярвай ми, знам всичко за брака им. Мога да ти съставя списък с точките на напрежение между двамата. Не, не е нещо, свързано с Джени. Единственото, което мога да предположа, е, че той е съгласен с останалите. Че точно сега те нямат абсолютно никаква полза от мен.

— Сигурен ли си, че не си въобразяваш? Съвсем не ми звучи като нещо, с което Мик би се съгласил.

— Ще ми се да си въобразявах. Но не е така. Дори най-добрият ми приятел е на мнение, че на мен вече не може да се разчита. Просто не знам още колко време ще успявам да си върша работата, при положение, че се чувствам така.

Сега вече Анджи бе обзета от сериозно безпокойство. Отчаянието на Анди очевидно надхвърляше всичко, с което тя би могла да се справи.

— Анди, не ме разбирай погрешно, но трябва да се консултираш с лекар — каза тя.

Звукът, който той издаде, наподобяваше смях, пресечен още в зародиша си.

— Какво? Аспирин и дисприн, побратимите, които убиват болката? Да не си решила, че започвам да откачам? И дори да е така, вярваш, че хапчетата ще помогнат с нещо? Мислиш, че имам нужда да гълтам темазепам, както правят половината от проклетите жени тук? Хапчета за щастие, с които всичко да ми стане все едно?

— Искам да ти помогна, Анди. А не разполагам с необходимите умения. Трябва да разговаряш с човек, който разбира от тези неща, и като начало един лекар би свършил работа. Дори от хапчетата може да има по-голяма полза при депресия, отколкото от мен. Струва ми се, че си изпаднал в депресия, Анди. И че това е клинична депресия, не обикновена потиснатост.

Той я погледна така, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— Знаеш ли кое е най-лошото в думите ти? Струва ми се, че може и да си права.

Четвъртък, 28 юни 2007

Къркалди

Изглеждаше възможно. Анди Кар е чувствал, че Мик Прентис крие нещо от него. Когато всички са повярвали, че Мик се е присъединил към стачкоизменниците и е заминал с тях за Нотингам, това би било достатъчно да накара човек в нестабилно психическо състояние да посегне на себе си. Но сега изглеждаше, че Мик Прентис изобщо не е заминавал за Нотингам. Въпросът според Карен беше дали Анди Кар е знаел какво се е случило всъщност с най-добрия му приятел. И дали самият той не е бил замесен в изчезването му.

— И след тази неделя вие никога повече не сте разговаряли с Анди? — попита тя.

— Не. Опитах се да му се обадя няколко пъти, но отговаряше само телефонният секретар. А пък аз нямах телефон в жилището си, така че той нямаше как да ми се обади. Мама ми каза, че лекарят му дал болнични заради депресията, и това беше единственото, което знаех.

— Вярвате ли, че е възможно двамата с Мик да са тръгнали нанякъде заедно?

— Какво? Искате да кажете, просто да са обърнали гръб на всичко и да са препуснали към залеза като Бъч Касиди и Сънданс Кид?

Карен трепна.

— Не точно така. Имах предвид, че и на двамата може да им е дошло в повече и да не са виждали изход. Няма съмнение, че Анди е имал проблеми. А вие самата намекнахте, че Мик и Джени не са се разбирали добре. Може би двамата просто са решили да скъсат с всичко?

Тя чуваше дишането на Анджи на другия край на линията.

— Анди никога не би ни причинил това. Никога не би ни накарал да страдаме така.

— А не е ли възможно Мик да го е убедил да постъпи по този начин? Казахте, че са били приятели още от ученическите години. Кой от двамата беше водещият и кой — последователят? В такива случаи, винаги единият води, а другият го следва. Знаете, че е така, Анджи. Мик ли беше водещият?

Никой не бе в състояние да бъде по-кротко, но неумолимо настоятелен от Карен, когато чувстваше, че е напипала нещо.

— Предполагам, че е било така. Мик беше екстровертът, Анди беше много по-затворен. Но бяха винаги заедно. Постоянно се набъркваха в нещо, но не в лошия смисъл на думата. Не са имали неприятности с полицията. Просто вечно правеха бели в училище. Палеха фойерверки по време на опити в кабинета по химия. Залепяха чекмеджетата на учителските бюра. Анди го биваше да пише, а Мик умееше да рисува, затова и двамата постоянно разлепваха из училището плакати с фалшиви съобщения. Или пък Мик фалшифицираше бележки от учители, с които двамата се освобождаваха от часове по предметите, които не обичаха. Правеха бели в библиотеката, разменяха обложките на книгите. Ако имах ученици като тях, вероятно бих стигнала до нервни припадъци. Но после израснаха. По времето на стачката и двамата бяха улегнали. — В тона й съвсем ясно се долавяше съжаление. — Така че… да, теоретично Мик би могъл да убеди Анди да избягат. Но не за постоянно. Щяха да се върнат. Не биха могли да останат настрани. Животът им беше дълбоко вкоренен в онези места.

— Вие сте изтръгнали корените си — изтъкна Карен.

— Влюбих се в човек от Нова Зеландия, а освен това всичките ми близки бяха мъртви — каза сухо Анджи. — Никой нямаше да тъгува за мен.

— И това е вярно. Нека сега се върнем към Мик. Казахте, че Анди намекнал за някакви проблеми в брака му?

— Знаете ли, тя го принуди да се оженят. Анди винаги е вярвал, че е забременяла точно с тази цел. Предполагало се, че взема хапчета против забременяване, но кой знае как те не подействали, и докато се усетят, Миша била вече на път. Джени знаеше, че близките на Мик са почтени хора, хора, които не бягат от отговорност. И разбира се, той се ожени за нея.

В гласа й се долавяше горчивина, която даде повод на Карен да се запита дали Анджи не е била влюбена в Мик Прентис преди появата на новозеландеца.

— Следователно бракът им не е имал възможно най-доброто начало.

— В началото изглеждаха доста щастливи — призна Анджи колебливо и с нежелание. — Мик се отнасяше с нея като с принцеса, а тя се наслаждаваше на това. Но когато настанаха тежки времена, това никак не й хареса. Навремето мислех, че тя го е подтикнала да стане стачкоизменник, защото й е дошло до гуша от беднотията.

— Тя наистина е страдала, когато той е заминал — отвърна Карен. — Било е ужасен позор да си съпруга на стачкоизменник. Не би допуснала да замине и да я остави тук, за да се изправи сама срещу последиците.

Анджи издаде гърлен, пренебрежителен звук.

— Нямала е представа какво ще стане, докато не й е дошло до главата. Не е разбирала. Тя не беше една от нас, разбирате ли. Хората говорят за „работническа класа“ като за някаква огромна хомогенна маса, но и в нея демаркационните линии са ясно обособени като във всички останали класи. Беше родена и израснала в Ийст Уиймс, но не беше една от нас. Баща й не си цапаше ръцете, работеше в кооперативния магазин, седеше си зад тезгяха. Ходеше на работа с риза и вратовръзка. Убедена съм, че никога през живота си не е гласувал за лейбъристите. Затова и не съм сигурна, че тя е разбирала какво точно ще й се случи, ако Мик предаде колегите си.

Звучеше логично. Карен разбираше инстинктивно онова, което казваше Анджи. Познаваше подобни хора от общността, в която бе израснала самата тя — хора, които не са на мястото си никъде, белязани от междинното си положение, хора, които цял живот не са в състояние да заявят категорично своята принадлежност. Това придаваше тежест на предположението, че Мик Прентис е можел да стане стачкоизменник. Само че явно не е било така.

— Работата е там, Анджи, че Мик вероятно не е заминал със стачкоизменниците през онази нощ — така изглежда. Първоначалните ни проучвания доказват, че той не се е присъединил към петимата, които са заминали за Нотингам.

Последва стъписано мълчание. После Анджи каза:

— Може да е отишъл някъде другаде, сам.

— Нямал е пари, не е разполагал с никакво транспортно средство. Сутринта, когато излязъл от къщи, не е взел със себе си нищо, освен боите и статива. Каквото и да е станало с него всъщност, не вярвам да е отишъл да работи като стачкоизменник.

— Но какво е станало с него тогава?

— Все още не знам — отвърна Карен. — Но възнамерявам да разбера. А сега ето един въпрос, който вече трябва да започна да задавам. Нека приемем, че Мик не е станал стачкоизменник. Кой би имал причини да иска да се отърве от него?

Петък, 29 юни 2007

Нотингам

Феми Отитоджу въведе четвъртия адрес в „Гугъл Ърт“ и започна да разучава резултата.

— Хайде, Фем — каза тихо Марк Хол. — Инспекторът ни гледа. Явно се пита защо, по дяволите, човъркаш по компютъра, след като вече ни е възложил задача.

— Опитвам се да съставя възможно най-ефикасен маршрут, по който да минем за разговорите, за да не си изгубим половината ден във връщане по вече изминат път. — Тя огледа четирите имена и адресите, изпратени от някакъв детектив от Файф, и ги номерира съгласно собствената си логика. — Освен това съм ти казала да не ме наричаш Фем. — Разпечата списъка, сгъна го спретнато и го прибра в новичката си чанта. — Казвам се Феми.

Марк отправи очи към тавана, а после я последва и излезе след нея от офиса на отдела за работа със студени досиета, поглеждайки със смутена усмивка инспектор Мотрам. Беше очаквал с нетърпение да го повишат, за да заработи в криминалния отдел, но ако знаеше, че това ще означава да работи с Феми Отитоджу, можеше и да размисли. Още докато работеха като униформени полицаи, в участъка се шегуваха, че абревиатурата „PC“ пред името на Отитоджу не означава police constable[16], a personal computer. Униформата й винаги беше безукорна, обувките — лъснати като в казарма. Откакто беше цивилна, спазваше подобен стил. Идеално изгладен, безличен сив костюм, блестящо бяла блуза, безукорно подредена коса. А в обувките й човек можеше да се оглежда. Правеше всичко като по учебник; спазваше абсолютна прецизност. Не че Марк имаше нещо против нещата да се вършат, както си му е редът. Но винаги беше вярвал, че има място и за спонтанни решения, особено при разпит или разговор със свидетели. Ако човекът, с когото разговаряш, се отклони от темата, не пречи да проследиш поне за известно време и това отклонение. Понякога истината се криеше именно в тези отклонения.

— Значи тези четиримата са били миньори от Файф, които са дошли да работят в тукашните мини като стачкоизменници? — попита той.

— Точно така. Били са петима, но един от тях, Стюарт Макадам, починал преди две години от рак на белите дробове.

Как успяваше да запомни всички тези неща? И защо й беше да ги помни?

— При кого отиваме първо?

— Уилям Джон Фрейзър, известен като Били. Петдесет и тригодишен, женен, с две големи деца — едното следва в университета в Лийдс, другото — в университета в Лъфбъро. Понастоящем работи като електротехник на свободна практика. — Тя издърпа чантата по-високо на рамото си. — Ще шофирам аз, защото знам къде отиваме.

Излязоха на ветровития паркинг зад участъка и се насочиха към една от необозначените коли за обща употреба. Марк знаеше, че ще е пълна с чужди боклуци. Беше открил, че отношението на служителите на криминалната полиция към колите е като отношението на кучетата към стълбовете на уличните лампи.

— Няма ли да е на работа сега?

Той отвори вратата откъм мястото до шофьора и установи, че на пода има пластмасови опаковки от сандвичи, празни кутии от кока-кола и пет опаковки от „Сникърс“. Периферното му зрение регистрира нещо бяло. Отитоджу му подаваше празен найлонов плик.

— Давай — каза тя. — Напъхай в това боклука и го хвърли в контейнера.

Което накара Марк да си напомни, че все пак и от нея има полза. Излязоха на главния път, където движението беше все още натоварено, макар да беше минал най-тежкият час на сутринта, и се насочиха на запад. От двете страни на шосето се редяха къщи с мръсни фасади от червени тухли и магазинчета от онези, които съумяваха да се крепят с отчаяни усилия въпреки по-луксозната конкуренция в други квартали. Малки бакалнички, салони за маникюр, железарии, обществени перални, закусвални и фризьорски салони. Беше потискащо дори да минаваш с колата покрай тях. Марк бе обзет от благодарност, като си помисли за собственото си жилище в центъра на града, в някогашна фабрика за дантела, превърната в жилищна сграда. Може и да беше малко, но поне не му се налагаше да се сблъсква с тази мизерна обстановка в свободното си време. А съвсем наблизо имаше и страхотен китайски ресторант, който осигуряваше доставки на храна по домовете.

Пътуваха петнайсет минути по околовръстния път, после се отклониха и навлязоха в приятен квартал, застроен с къщи близнаци. Вероятно бяха строени през трийсетте години; солидни, непретенциозни, с добри пропорции. Къщата на Били Фрейзър беше ъглова, с голяма, добре поддържана градина.

— Откакто съм се родил, живея в този град, а дори не подозирах за съществуването на това място — каза Марк.

Последва Отитоджу по алеята към къщата. Вратата отвори жена, висока не повече от пет фута. Беше прехвърлила най-добрата възраст — в светлокестенявата й, равно подстригана коса се виждаха сребристи кичури, очертанията на брадичката й бяха почнали да омекват, вероятно и теглото й беше с няколко паунда повече от допустимото. Но според Марк изглеждаше доста добре за годините си. Заговори веднага, преди Отитоджу да е успяла да я подплаши.

— Госпожа Фрейзър?

Жената кимна и ги изгледа тревожно.

— Да, аз съм. — Марк отбеляза, че говори с местен акцент. Значи Фрейзър не си беше довел жена от Файф. — А вие сте…?

— Аз съм Марк Хол, това е колегата ми Феми Отитоджу. Ние работим в полицията, трябва да поговорим с Били. Няма никакъв повод за безпокойство — каза той припряно, забелязал паниката, която се изписа по лицето на госпожа Фрейзър. — Един негов познат от Файф е обявен за издирване, затова трябва да зададем на Били няколко въпроса.

Жената поклати глава.

— Само ще си изгубите времето, момче. Били не поддържа връзка с никого от Файф — освен с момчетата, с които пристигнаха тук навремето. А това беше преди повече от двайсет години.

— Човекът, който ни интересува, е изчезнал преди повече от двайсет години — каза грубо Отитоджу. — Затова трябва да говорим със съпруга ви. Той у дома ли е? — Марк изпита желание да я ритне, когато забеляза как изражението на госпожа Фрейзър изведнъж се промени и стана затворено. Отитоджу със сигурност е отсъствала, когато са раздавали чувството на женска солидарност.

— На работа е.

— А можете ли да ни кажете къде работи, мила госпожо? — попита Марк, опитвайки се да възстанови спокойния тон на разговора.

Вътрешният конфликт на жената се изписа ясно на лицето й.

— Почакайте малко — каза тя накрая. Влезе в къщата и се върна с голям бележник, отворен на днешната дата. Обърна го към него, така че той да може да прочете написаното. — Ето.

Отитоджу вече драскаше адреса на скъпоценното си листче. Госпожа Фрейзър успя да прочете написаните на него имена.

— Имате късмет — каза тя. — Джони Фъргъсън работи днес с него. Ще убиете с един куршум два заека.

Ако се съдеше по изражението й, тя не приемаше израза като чиста метафора.

Двамата бивши миньори работеха на около пет минути път от къщата, поставяха нова инсталация в един магазин на главната улица.

— Как да преобразим с лекота магазинче за дюнер в работилница за поставяне на рамки — каза Марк, регистрирал някои отличителни белези. Фрейзър и Фъргъсън работеха усилено — Фрейзър прокопаваше тунел за кабелите, а Фъргъсън демонтираше пейката, поставена до едната стена, където клиентите са чакали да им приготвят храната за вкъщи. Двамата спряха работа, когато полицаите влязоха, и ги загледаха подозрително. Странно, каза си Марк, как някои хора разпознаваха незабавно полицая, докато други като че ли не бяха в състояние да регистрират сигнала, който той и колегите му явно излъчваха. Това нямаше нищо общо с тяхната виновност или невиновност, както наивно предполагаше той първоначално. Беше просто инстинкт, разпознаващ ловеца.

Отитоджу представи него и себе си и обясни защо бяха дошли. Фрейзър и Фъргъсън ги изгледаха учудено.

— Но защо някой би решил, че той е тръгнал с нас? — попита Фъргъсън.

— И което е по-важно, защо някой би решил, че ние ще го вземем със себе си? — Били Фрейзър избърса отвратено уста с опакото на ръката си. — Мик Прентис си въобразяваше, че е нещо много повече от такива като нас. Дори преди да решим да станем стачкоизменници, той все гледаше отвисоко, имаше се за нещо специално.

— А защо е мислел така? — попита Марк.

Фрейзър измъкна пакет „Бенсънс“ от джоба на работния си гащеризон. Още преди да успее да извади цигара от пакета, Отитоджу беше поставила меката си длан върху грубата му ръка. — Това вече е противозаконно, господин Фрейзър. Намираме се на работно място, не можете да пушите тук.

— О, да му се не види! — нацупи се Фрейзър и им обърна гръб, прибирайки цигарите обратно в джоба си.

— Защо смятате, че Мик Прентис се е считал за нещо повече от вас? — настоя Марк.

Фъргъсън реши да вземе думата.

— Имаше хора, които се включиха в стачката, защото профсъюзът нареди така. Други стачкуваха, защото бяха убедени, че са прави и че знаят кое е най-добре не само за тях, но и за нас, останалите. Мик Прентис беше от хората, които си въобразяваха, че знаят най-добре.

— Да — поде Фрейзър с горчивина. — А той си имаше приятелчета в профсъюза, които се грижеха за него. — И потри палеца и показалеца в жеста, който символизира по цял свят парите.

— Не разбирам — каза Марк. — Съжалявам, приятел, прекалено съм млад, за да помня стачката. Но доколкото знам, един от най-големите проблеми се е изразявал в това, че не са ви отпускали финансови помощи по време на стачката?

— Прав си, синко — каза Фрейзър. — Но известно време мъжете, които обикаляха, за да подкрепят стачните постове, получаваха някакви пари на ръка. Така че когато трябваше да се ходи на такива места, изпращаха все едни и същи. Ако решаха, че не си подходящ, нямаше и пари. Но Мик все беше от подходящите. Най-добрият му приятел работеше в профсъюза, нали разбирате?

— За някои от нас беше по-трудно, отколкото за другите — допълни Фъргъсън. — Предполагам, че приятелят на Прентис му е бутвал по някоя петачка или торба с храна, когато парите за стачните постове свършиха. Повечето от нас нямаха такъв късмет. И така, не, Мик Прентис не е идвал с нас. При това Били е прав. Не бихме го взели със себе си, дори да беше поискал.

Отитоджу кръстосваше помещението, оглеждаше работата им като инспектор по труда.

— Спомнете си деня, когато заминахте. Видяхте ли се тогава изобщо с Мик Прентис?

Двамата мъже се спогледаха, Марк имаше чувството, че забелязва нещо спотаено в погледите им. Фъргъсън бързо поклати глава.

— Не съвсем — каза той.

— Как така сте го видели „не съвсем“? — попита Отитоджу, обръщайки се отново към тях.

Петък, 14 декември 1984

Джони Фъргъсън стоеше в тъмната спалня край прозореца, откъдето виждаше главната улица, прекосяваща селото. В стаята не беше студено, но той потръпваше, ръката, в която държеше саморъчно свитата си цигара, също трепереше и димът се издигаше неравномерно.

— Хайде, Стюарт — измърмори той под нос. Дръпна още веднъж от цигарата и отново погледна евтиния часовник на китката си. Закъсняваха с десет минути. Десният му крак започна неволно да потропва на място.

Наоколо нищо не помръдваше. Беше едва девет часа, но на много малко места се виждаше светлина. Хората не можеха да си позволяват да включват електричеството. Отиваха до миньорското дружество, за да се насладят на малко топлина и светлина, преди да си легнат, надявайки се да спят достатъчно дълго, та кошмарът да е свършил, когато се събудят. Фъргъсън си каза, че поне днес безлюдните улици не му пречат. Колкото по-малко хора имаше по улиците, толкова по-малко свидетели щеше да има на това, което предстоеше да се случи тази нощ. Той знаеше отлично какво се кани да направи и това го караше да изтръпва от страх.

Внезапно отнякъде се появиха светлините на фарове — колата зави насам откъм главната улица. На слабата светлина на уличните лампи Фъргъсън видя силуета на наближаващия форд транзит. Беше старият модел, не новият, който полицията ползваше, за да превозва служителите си за операциите срещу миньорите. Когато микробусът приближи, той можа да види, че е тъмен на цвят. Стюарт най-сетне беше пристигнал.

Фъргъсън загаси цигарата си. Огледа за последен път стаята, в която бе спал през последните три години — от момента, когато бе наел малката къщичка. Беше прекалено тъмно, за да вижда добре, но нямаше и много за гледане. Онова, което не бе успял да продаде, беше насякъл, за да го гори в печката. Сега тук имаше само един матрак на пода, а до него — пепелник и една опърпана книга на Свен Хасел с меки корици. Нямаше нищо, за което да съжалява. Хелън отдавна си беше отишла, следователно и той можеше да обърне гръб на всички проклети дръвници тук.

Изтича шумно надолу по стълбите и отвори вратата точно в момента, когато Стюарт се канеше да почука.

— Готов ли си? — попита Стюарт.

Той се пое дълбоко дъх.

— По-готов не мога да бъда.

Побутна с крак един голям сак към Стюарт и взе в ръка друг сак и един черен найлонов чувал за боклук. Десет шибани години в забоя и това беше всичко, с което бе успял да се сдобие през тях.

Слязоха по две от четирите стъпала, за да отидат до микробуса, и внезапно забелязаха, че вече не са сами. Иззад ъгъла се появи някаква фигура — човекът вървеше забързано, като че ли беше тръгнал да изпълнява някаква задача. След като измина още няколко ярда, фигурата доби по-ясни очертания и те видяха, че е Мик Прентис. Фъргъсън почувства как леден обръч стяга гърдите му. Божичко, само това им липсваше. Прентис да им налети, да се разкрещи и да започнат да се отварят вратите на къщите по цялата улица.

Стюарт хвърли сака, който носеше, в дъното на микробуса, където Били Фрейзър вече се беше разположил върху купчина торби. После се обърна да застане с лице към Прентис, готов да реагира, ако се наложеше.

Но гневът, който очакваха, не ги връхлетя. Вместо това Прентис просто стоеше пред тях с такова изражение, сякаш всеки момент щеше да избухне в плач. Гледаше ги и клатеше глава.

— Не, момчета. Не. Не го правете — каза той. И продължи да повтаря същото. Фъргъсън не можеше да повярва, че това е същият човек, който им вадеше душите, подтикваше ги да се стегнат и настояваше да останат верни на профсъюза. Каза си, че това показва доколко всички бяха смазани от тази стачка.

Фъргъсън бутна Прентис, мина покрай него, качи в микробуса багажа си и влезе вътре, сядайки до Фрейзър, който затвори вратата зад него.

— Това си е истински шибан потрес — каза Фрейзър.

— Изглеждаше така, като че ли някой му беше изкарал въздуха — допълни Фъргъсън. — Откачил е.

— Бъди благодарен, че е така — заяви Фрезър. — Последното, което ни трябваше, беше да избухне като някоя шибана сигнална ракета и да събуди всичко живо. — Двигателят заработи и той повиши глас. — Давай, Стю. Новият живот ни очаква.

Петък, 29 юни 2007

— Имаше ли свидетели на срещата ви? — попита Отитоджу.

— Стюарт е мъртъв, така че аз съм единственият останал свидетел — отвърна Фрейзър. — Бях в микробуса. Задната врата беше отворена и аз видях всичко. Джони е прав. Прентис изглеждаше съсипан. Като че ли приемаше онова, което вършехме, като лична обида.

— Може би нещата щяха да се развият по-различно, ако Иън беше на твоето място в микробуса — каза Фъргъсън.

— Каква би била разликата? — попита Марк.

— Иън и Мик бяха приятели. Прентис може би щеше да поиска да поговори с него, да се опита да го разубеди. Но Иън беше последният, когото трябваше да вземем, и предполагам, че затова Мик ни остави да тръгнем. Тогава за последен път видяхме Прентис — каза Фъргъсън. — Мои роднини все още живеят горе, на север. От тях знам, че се е махнал, но просто предполагах, че е отпрашил нанякъде с оня свой приятел, човека от профсъюза. Не помня името му…

— Анди някой си — намеси се Фрейзър. — Да, когато ти ми каза, че и двамата са изчезнали, си помислих, че са решили да духнат и да започнат някъде другаде отначало. Трябва да разберете, че по онова време животът на хората започваше да се разпада. Хората вършеха неща, на които никой дотогава не би предположил, че са способни.

Той се извърна и тръгна към вратата, излезе навън и извади цигарите си.

— Той е прав — каза Фъргъсън. — И ние в повечето случаи избягвахме да мислим прекалено много по този въпрос. Така погледнато, все още предпочитаме да не го правим. Така че, ако няма нещо друго, ви пожелавам приятен ден.

Той взе лоста в ръце и се зае отново с работата си.

Тъй като не можа да се сети за какво друго би могъл да го попита, Марк тръгна към вратата. Отитоджу се поколеба, после го последва към колата. За миг двамата поседяха вътре в мълчание, после Марк каза:

— Трябва да е било наистина ужасно.

— Това не оправдава нарушаването на закона — заяви Отитоджу. — Стачката на миньорите издигна висока преграда между нас и хората, на които трябва да служим. Заради тях полицията създаваше впечатление за бруталност, дори в случаите, когато действията й бяха провокирани. Говореше се, че дори кралицата била шокирана от „битката при Оргрийв“, но какво са очаквали хората? Нали от нас се иска да поддържаме обществения ред. Ако хората не приемат полицията да налага закона, какво бихме могли да сторим?

Марк я изгледа втренчено и каза:

— Плашиш ме.

Тя го погледна изненадано и отвърна:

— Понякога се питам дали си си избрал подходящата работа.

Марк извърна поглед.

— И аз си задавам същия въпрос, скъпа.

Замъкът Ротесуел

Въпреки че беше решила твърдо да се отнася със сър Бродерик Макленън Грант точно така, както би се държала и с всеки друг, Карен трябваше да си признае, че стомахът й изневеряваше. Напрежението винаги се отразяваше на храносмилането й — тя губеше апетит и й се налагаше постоянно да притичва до тоалетната.

— Ако ми се налагаше по-често да провеждам такива разговори, нямаше да имам нужда от никакви диети — каза тя, когато двамата с Фил потеглиха към замъка Ротесуел.

— О, хората надценяват диетите — заяви спокойно Фил, от позициите на човек, чието тегло не се беше променяло, откакто бе навършил осемнайсет години, без значение какво ядеше и пиеше. — Ти изглеждаш много добре такава, каквато си.

На Карен й се искаше да му повярва, но не можеше. Никой не би могъл да намира нещо привлекателно в набитата й фигура, или поне не и човек като Фил, който никога не бе имал проблеми с намирането на женска компания.

— Как пък не.

Тя отвори чантата си и започна да чете на глас основните точки от досието по случая, за да ги припомни на Фил. Точно когато приключи с обобщението, колата спря пред портите на парка Ротесуел. Замъкът се виждаше в далечината, през голите клони на редица дървета, но преди да продължат, трябваше да представят документите си. Наложи се двамата да слязат и да вдигнат полицейските си карти пред камерата за наблюдение. След малко масивните дървени порти се разтвориха, допускайки колата в някакво подобие на пропускателен пункт. Фил подкара колата, Карен вървеше до нея. Дървените порти зад тях се затвориха и те се озоваха в нещо като гигантско заграждение за добитък. Двама охранители се появиха от къщичката на охраната и огледаха колата отвън и отвътре, чантата на Карен и джобовете на палтото на Фил.

— Разполага с по-добра служба за безопасност от премиер-министъра — каза Карен, когато най-сетне потеглиха по алеята към замъка.

— По-лесно ще е да се сдобием с нов премиер, отколкото с нов Броуди Грант — отбеляза Фил.

— Е, готова съм да се обзаложа, че той самият е точно на това мнение.

Когато наближиха замъка, един възрастен човек с палто от непромокаема материя и каскет от туид се появи иззад най-близката купичка и им посочи далечната страна на покритото с чакъл пространство отпред. Докато паркираха, човекът беше изчезнал, така че не им оставаше нищо друго, освен да се упътят към масивната, осеяна с гвоздеи двойна дървена врата по средата на фасадата.

— Къде е Мел Гибсън, когато човек има нужда от него? — измърмори Карен, повдигна тежкото желязно чукче и го пусна така, че то падна с удовлетворяващ трясък. — Все едно че сме се озовали в много слаб филм.

— А при това все още не знаем защо изобщо сме тук. — Изражението на Фил беше мрачно. — Трудно ми е да си представя нещо толкова важно, че да си заслужава такова встъпление.

Преди Карен да успее да му отговори, вратата се отвори безшумно и една жена, която й напомни на учителката й в началното училище, каза:

— Добре дошли в Ротесуел. Аз съм Сюзън Чарлсън, личната секретарка на сър Бродерик. Заповядайте.

Влязоха един след друг във фоайе, в което, ако махнеха стълбището, спокойно би се побрала цялата къща на Карен. Тя нямаше възможност да огледа подробностите, но остана с впечатление за ярки цветове и топлина, преди да се насочат към един широк коридор, по който изминаха кратко разстояние.

— Предполагам, че вие сте инспектор Пири — каза Сюзън Чарлсън. — Но не знам името и чина на колегата ви.

— Фил Пархатка, сержант от криминалната полиция — каза той, стараейки се да постигне необходимия тържествен тон, съответстващ на нейната официалност.

— Чудесно, сега вече мога да ви представя — каза тя, пристъпи встрани и отвори една врата. Покани ги с жест в приемна, в която би мота да се проведе ежегодната вечеря в чест на Бърнс[17] за служителите на полицията. Сигурно би се наложило да избутат някои мебели до стената, когато започнеха народните танци, но иначе нямаше да им бъде тясно.

В приемната имаше трима души, но вниманието на Карен незабавно бе привлечено от най-харизматичния. Броуди Грант може и да бе прехвърлил седемдесетте, но все още беше много по-обаятелен от жените, застанали от двете му страни. Беше се изправил край масивната каменна камина, подпрял свитата си в лакътя дясна ръка с дланта на лявата. В дясната ръка държеше отпуснато тънка пура, лицето му беше спокойно и внушително, точно като на онази корица от списание, която Карен бе отворила в „Гугъл“. Носеше сако от туид в сиво-бял меланж; платът беше видимо лек и вероятно бе тъкан от кашмир и коприна, за разлика от по-тежките „Харис“ и „Донегал“. Беше с черен пуловер с висока яка, подходящи панталони и обувки, каквито Карен бе виждала само на краката на богати американци. Струваше й се, че моделът е известен като „Оксфорд с пискюли“ или нещо подобно. Би очаквала да ги види на краката на манекен, представящ традиционно шотландско облекло, отколкото на едър индустриалец. Беше толкова заета да оглежда странните му обувки, че едва не пропусна представянето.

Вдигна очи навреме, за да не пропусне едва забележимата усмивка, която бе трепнала по устните на лейди Грант, в елегантна рокля от сив туид с вплетени пъстри нишки и класическа кадифена яка, стил, който по някакъв начин винаги бе символизирал за Карен едновременно пари и класа. Но усмивката беше някак съучастническа.

Сюзън Чарлсън представи другата жена.

— А това е Анабел Ричмънд, журналист на свободна практика.

Карен кимна, но застана нащрек. Какво търсеше тук тази журналистка? Първото, което се знаеше за Броуди Грант, беше, че е алергичен към медиите — до такава степен, че сега всеки момент би трябвало да изпадне в анафилактичен шок.

Броуди Грант пристъпи напред и махвайки с ръката, с която държеше пурата, ги покани да седнат на един диван, толкова далеч от камината, че ако трябваше да си говорят от такова разстояние, щеше да се наложи да викат. Карен седна на самия ръб на дивана, съзнавайки, че в противен случай той щеше да я погълне и да я постави в неудобното положение после да се изправя тромаво и с усилие.

— Госпожа Ричмънд е тук по моя молба, и по две причини — каза Грант. — На първата ще се спра след малко. А втората е, че тя ще осъществява връзката между пресата и моето семейство. Нямам намерение да давам пресконференции и да отправям сантиментални апели по телевизията. Така че, ако търсите нещо, което да подхвърлите на влечугите, ще трябва да се обръщате към нея.

Карен кимна.

— Това е ваше право — каза тя, опитвайки се да подскаже с тона си, че отстъпва от добро сърце. Беше готова на всичко, за да си възвърне поне донякъде контрола над положението. — Разбрах от господин Лийс, че според вас са се появили нови доказателства, свързани с отвличането на дъщеря ви и внука ви?

— Няма съмнение, че става дума за нови доказателства. Никакво съмнение. Сюзън?

Той погледна към Сюзън Чарлсън с очакване. Достатъчно съобразителна, за да е предвидила желанията на шефа си, тя вече идваше към тях със залепения на шперплат и обвит в найлон плакат. Когато наближи, го обърна така, че Карен и Фил да могат да го видят.

Карен изпита леко разочарование.

— Не виждаме това за първи път — каза тя, оглеждайки черно-бялата гравюра с кукловода и марионетките. — Попаднах на него три-четири пъти, докато преглеждах документите по случая.

— Видели сте го пет пъти — поправи я Грант. — Но това тук е по-различно. Всички, които са се появявали досега, са били отхвърляни, защото са се различавали по някакъв начин от оригиналните. Всички репродукции, които инспектор Лосън разпространи в медиите, съдържаха незабележими промени, за да се елиминира възможната намеса на подражатели. Всички екземпляри, които се появиха оттогава насам, бяха копия на променените версии.

— А този е различен, така ли? — попита Карен.

Грант кимна одобрително.

— Правилно предположихте, инспектор Пири. Този екземпляр е идентичен във всяко отношение с оригинала. Напълно съзнавам, че наградата, която обявих, може да изкуши определени хора. Съхраних свое копие на оригинала, за да мога да сравнявам с него всичко, което биха представили лично на мен — както се случи с този екземпляр. — Той се усмихна уморено. — Не че това копие ми е било необходимо. Никога не бих забравил нито една подробност. Първият случай, когато видях този плакат, е врязан неизличимо в паметта ми.

Събота, 19 януари 1985

Мери Грант наля на съпруга си втора чаша кафе, преди той да бе забелязал, че е изпил първата. Тя правеше това от толкова години, че той винаги се чудеше защо му се налага толкова често да си долива чашата, когато отсядаше в някой хотел. Той прелисти вестника, който четеше, и изсумтя.

— Най-сетне някаква добра новина. Лорд Улфъндън[18] е напуснал тленната си обвивка.

Мери не изглеждаше истински шокирана, изражението й говореше по-скоро за умора и примирение.

— Ужасно е да говориш така, Броуди.

Без да откъсва очи от вестника, той каза:

— Благодарение на този човек светът стана по-ужасно място за живеене, Мери. Затова и не съжалявам, че е мъртъв.

Изминалите години брачен живот до голяма степен бяха потиснали борбеността на Мери Грант. Но дори да бе решила да възрази, нямаше да успее, защото за учудване на двамата Грант вратата на стаята за закуска се разтвори широко и Сюзън Чарлсън влезе тичешком. Броуди пусна вестника направо върху бърканите си яйца, забелязал зачервеното й лице и тежкото й дишане.

— Съжалявам — произнесе тя с усилие. — Но вие трябва да видите това.

Тя му подаде голям кафяв плик. Отпред бяха написани неговото име и адресът му, а отгоре и отдолу, с плътен черен маркер — думите „Лично“ и „Поверително“.

— Какво, за бога, е това, заради което не мога да си довърша закуската? — попита той, мушвайки два пръста в плика, и измъкна сгънат на четири лист плътна хартия.

— Това — отвърна Сюзън, сочейки плика. — Прибрах го в плика, защото не исках да го види никой друг.

Изръмжавайки нетърпеливо, Грант разгъна хартията. Приличаше на плакат за някакво зловещо куклено представление. Мрачната черно-бяла фигура на кукловода се беше привела над декорите, движейки няколко марионетки, сред които имаше коза и скелет. Напомняше му на онези гравюри, които бе видял веднъж в телевизионно предаване, посветено на изкуството, което Хитлер бе ненавиждал. Докато мислеше това, очите му вече оглеждаха долната част на плаката. На това място, където обикновено се поместваха подробности за представлението, имаше съвсем различно послание.

„Вашият алчен, експлоататорски капитализъм ще си получи заслуженото. Дъщеря ви и вашият внук са при нас. Изпълнявайте нашите нареждания, ако искате да ги видите отново. Никаква полиция. Вършете си работата както обикновено. Ние ви наблюдаваме. Скоро ще се свържем отново с вас.

Съюзът на анархистите в Шотландия“

— Това да не е някаква отвратителна шега? — каза Грант, хвърли плаката на масата и бутна стола си назад. Докато той ставаше, Мери взе плаката и веднага след това го изпусна, сякаш бе опарил пръстите й.

— Господи! — произнесе тя едва чуто. — Броуди?

— Това е някакъв номер — каза той. — Някакво побъркано копеле се опитва да ни уплаши.

— Не — каза Сюзън. — Има и още нещо.

Тя вдигна плика, който бе паднал на земята, и измъкна от него снимка, направена с апарат „Полароид“. Подаде я мълчаливо на Грант.

Той видя дъщеря си, завързана за някакъв стол. Устата й беше покрита с опаковъчна лепенка. Косата й беше разчорлена, на лявата й буза имаше петно от мръсотия или синина. Между нея и обектива нечия ръка в ръкавица държеше вчерашния „Дейли Рекърд“ — виждаше се достатъчно голяма част от страницата, за да не остава място за съмнение. Той почувства как коленете му поддават и се отпусна обратно на стола си; клепачите му трепкаха, докато се опитваше да се овладее. Мери посегна да вземе снимката, но Грант поклати глава и я притисна към гърдите си.

— Не — каза той. — Не, Мери.

Настана дълго мълчание, после Сюзън каза:

— Какво искате да предприема?

Грант не беше в състояние да произнесе нещо членоразделно. Не знаеше какво мисли, какво чувства, нито пък какво иска да каже. Това усещане беше за него така чуждо и невероятно, както и употребата на наркотик. Винаги бе успявал да държи под контрол и себе си, и почти всичко около себе си. Толкова отдавна не му се беше случвало да се чувства безсилен, че беше забравил как да се справя с такова изживяване.

— Да се обадя ли на началника на полицията? — попита Сюзън.

— Тук пише да не го правим — каза Мери. — Не бива да излагаме на опасност Катрина и Адам.

— По дяволите какво пише — заяви Грант с бледо подобие на обичайния си тон. — Няма да допусна да ме командват някакви си шибани анархисти. — Той се принуди да се изправи, преодолявайки със силата на волята си страха, който вече почваше да го разяжда отвътре. — Сюзън, обади се на началника на полицията. Обясни му положението. Кажи му, че искам от него най-добрия му служител, който не прилича на полицай. Да се яви в офиса ми до един час. А сега аз тръгвам към офиса. Ще се заема с работата си както обикновено, за в случай, че наистина ни наблюдават.

— Броуди, как можеш? — Пребледнялата Мери го изгледа уплашено. — Трябва да правим това, което искат от нас.

— Не, не трябва. Трябва просто да създаваме впечатлението, че го правим.

Гласът му беше поукрепнал. Това, че започна да нахвърля наченките на някакъв план, му даде сила да се овладее. Можеше да се пребори със страха, ако успееше да вярва, че е предприел нещо, за да се справи с положението.

— Сюзън, заемай се с необходимото. — Той отиде при Мери и я потупа по рамото. — Всичко ще бъде наред, Мери. Обещавам ти.

Ако не виждаше лицето й, не му се налагаше да се пребори с ужаса и съмненията й. Имаше достатъчно неща, за които да се тревожи, за да добавя и това допълнително бреме към тях.

Дайзарт, Файф

Други на негово място биха крачили напред-назад в очакване на полицията. Но Броуди Грант никога не хабеше енергията си за безсмислени действия. Столът му беше завъртян малко встрани от бюрото, така че да седи с лице срещу разкриващата се през прозорците впечатляваща гледка над устието на река Форт, чак до хълма Бърик Ло, Единбург и Пентландските възвишения. Той се взираше над осеяната с вълнички сива вода, подреждайки мислите си, за да не допусне и най-малката загуба на време, когато пристигнеха хората от полицията. Не обичаше да пилее каквото и да било, дори неща, които се възстановяваха лесно.

Сюзън, която бе отишла с него на работа в обичайното време, влезе през вратата, която делеше неговия офис от нейния.

— Хората от полицията са тук — каза тя. — Да ги въведа ли?

Грант се завъртя на стола си.

— Да, после излезте.

Той не пропусна да отбележи изписалата се по лицето й изненада. Беше привикнала да я запознава с тайните си, да знае много повече от онова, което Мери би желала да знае. Но този път той искаше да стесни кръга до последен предел. Дори Сюзън беше в повече.

Тя въведе двама мъже в бояджийски работни гащеризони, после демонстративно затвори вратата зад себе си. Дегизировката се понрави на Грант.

— Благодаря ви, че се явихте така навременно. И дискретно — допълни той, оглеждайки двамата. Изглеждаха прекалено млади за толкова отговорна задача. По-възрастният, тъмнокос и слаб, вероятно беше в началото, най-много в средата на трийсетте, другият, рус и червендалест, надали бе навършил трийсет.

Тъмнокосият проговори първи. Грант установи с учудване, че още с представянето си той се насочи право към неговите съмнения.

— Аз съм криминален инспектор Джеймс Лосън — каза той, — а това е детектив Рени. Бяхме инструктирани лично от началника на полицията. Знам, вероятно ви се струва, че съм прекалено млад, за да ръководя такава операция, но бях избран именно заради опита си. Миналата година отвлякоха жената на един от играчите на отбора на Източен Файф. Успяхме да разрешим въпроса, без някой да пострада.

— Не помня да съм чувал нещо подобно — каза Грант.

— Справихме се много успешно със задачата да не изтече никаква информация — отвърна Лосън, и едва забележима усмивка на гордост трепна по лицето му.

— Но нямаше ли процес? Как сте успели да скриете това от вестниците?

Лосън сви рамене.

— Похитителят призна вината си. Всичко приключи, преди някой от пресата изобщо да е забелязал. Ние тук, във Файф, умеем да се справяме с подаването на новини на медиите. — Последва същият бърз проблясък на усмивка. — Както виждате, сър, аз съм човекът с необходимия ви опит.

Грант му хвърли продължителен, преценяващ поглед.

— Радвам се да го чуя.

После извади пинсета от чекмеджето на бюрото си и премести внимателно листа, който бе поставил върху плаката със съобщението за отвличането.

— Това пристигна по пощата днес сутринта. Заедно с това… — хващайки го предпазливо за краищата, той обърна плаката с лицевата страна нагоре.

Лосън пристъпи напред и ги загледа съсредоточено.

— И вие сте сигурен, че това е дъщеря ви?

За първи път самоконтролът на Грант едва не му изневери.

— Мислите, че не бих разпознал собствената си дъщеря?

— Не, сър. Но съм задължен да се убедя, че вие сте убеден.

— Убеден съм.

— В такъв случай няма място за съмнение — каза Лосън. — Кога видяхте за последен път дъщеря си или се чухте с нея?

Грант махна нетърпеливо с ръка.

— Не знам. Предполагам, че за последен път съм я видял преди около две седмици. Беше довела Адам на гости. Майка й сигурно я е виждала или поне е говорила с нея и след това. Жени, нали разбирате.

Почувства внезапно обзелото го чувство на вина не като рязко пробождане, а като бавна, пулсираща болка. Не съжаляваше за нищо от това, което бе казал или направил; съжаляваше единствено за това, че думите и постъпките му бяха предизвикали отчуждение между него и Кат.

— Ще поговорим с жена ви — каза Лосън. — За нас ще бъде от полза да си създадем представа за момента, когато това се е случило.

— Катрина си има свой бизнес. Предполагам, че ако галерията е била затворена, някой би забелязал. Оттам минават с колите си стотици, може би и хиляди хора всеки ден. Тя никога не пропускаше да сложи табелата, на която пишеше, че галерията е отворена. — Усмихна се студено, пестеливо. — Справяше се добре с работата си. — Придърпа един бележник и надраска адреса на галерията на Катрина и упътване как да стигнат до нея.

— Разбира се, ще отидем — каза Лосън. — Но доколкото знам, вие не искате похитителите да знаят, че сте се обърнали към нас?

Грант се стъписа от собственото си недомислие.

— Съжалявам, прав сте. Не мога да разсъждавам свързано. Аз…

— Това е моя работа, не ваша. — В тона на Лосън се долавяше съчувствие. — Можете да бъдете спокоен, че няма да събудим никакви подозрения с диренето си. Ако не успеем да открием нещо по ненатрапчив начин, няма да настояваме. За нас на първо място ще бъде безопасността на Катрина и Адам. Обещавам ви го.

— Разчитам да изпълните обещанието си. А сега, какво ще предприемете от тук нататък?

Грант отново се беше овладял, но беше смутен от емоциите, които постоянно застрашаваха самоконтрола му.

— Ще проследяваме разговорите по всички ваши телефони, за в случай, че те се опитат да се свържат с вас по този начин. Освен това ще ви помоля да отидете в дома на Катрина. Похитителите ще очакват да постъпите така. Вие трябва да огледате къщата вместо мен. Ще трябва да отбележите всичко, което не е на мястото си, всичко необичайно. Трябва да носите със себе си чанта, куфарче или нещо подобно, така че, ако например на масата има две чаши от кафе, да ни ги донесете. Ще имаме нужда и от някаква вещ на Катрина, за да вземем отпечатъците й. Най-добре би било да вземете четка за коса, така ще разполагаме и с нейни косми — заговори енергично Лосън.

Грант поклати глава.

— Жена ми може да ви свърши тази работа. Аз не съм много наблюдателен. — Не му се искаше да си признава, че е престъпвал само веднъж прага на жилището на дъщеря си, при това с нежелание. — Тя ще се радва на възможността да се заеме с нещо, да се почувства полезна.

— Добре, ще се погрижим — Лосън почука по плаката с химикалката си. — На пръв поглед това създава впечатлението, че отвличането има по-скоро политически, отколкото лични мотиви. Ще проверим сведенията на нашето разузнаване за всички групи, които биха разполагали с възможностите и решимостта да извършат подобно нещо. И все пак се налага да ви попитам — имали ли сте някакви сблъсъци с някаква конкретна групировка? С някаква организация, в която би могло да има някакви по-крайни, макар и маргинални членове, които биха решили, че подобно нещо е добра идея?

Грант вече си беше задавал този въпрос, докато ги чакаше.

— Единственото, за което се сещам, е, че преди година, година и нещо имахме проблеми с една от онези групи, които се занимават със спасяване на китовете. Строяхме предприятие на остров Блак Айл, за което те твърдяха, че щяло да се отрази неблагоприятно на някакви делфини, които обитавали залива Мъри. Пълни глупости, разбира се. Опитаха се да възпрепятстват работата на нашите строители — обичайните номера, лягаха пред строителните машини. Един от тях пострада, вината беше тяхна, заради техните глупости, и властите възприеха нещата именно така. Но това сложи точка на всичко. Те се махнаха с подвити опашки и ние продължихме със строителните работи. А между другото, делфините продължават да се чувстват отлично.

Лосън видимо се оживи, получавайки тези сведения от Грант.

— Въпреки всичко ще се наложи да проверим — каза той.

— Документацията по случая е при госпожа Чарлсън. Тя ще може да ви каже всичко необходимо.

— Благодаря. Трябва също да ви попитам дали се сещате за човек, който може да таи някаква лична ненавист срещу вас. Или за някой ваш роднина, който може да се чувства обиден от вас.

Грант поклати глава.

— Доста хора съм настъпвал по мазолите, но не мисля, че съм направил нещо, което би предизвикало някого да постъпи така. Но нима не мислите, че поводът са по-скоро парите, отколкото желанието да ми причинят болка? Всички знаят, че съм един от най-богатите хора в Шотландия. Това не е тайна. За мен мотивът е очевиден. Някакви копелета се опитват да се доберат до моите спечелени с много труд пари. И са решили, че това е начинът да ги докопат.

— Възможно е — каза Лосън.

— Повече от възможно. Това е най-вероятният сценарий. Но проклет да бъда, ако допусна да им се размине. Искам да си върна близките си, и то да си ги върна, без да отстъпвам и инч пред тези мръсници. — Грант удари с длан по бюрото си. Двамата полицаи трепнаха от резкия шум.

— Затова сме тук — каза Лосън. — Ще направим всичко по силите си, за да осигурим изхода, който търсите.

По онова време самоувереността на Грант бе още ненакърнена.

— Очаквам тъкмо това, не по-малко — отвърна той.

Петък, 29 юни 2007

Замъкът Ротесуел

Докато слушаше описанието на Грант на онази първа сутрин, в която светът за него се бе променил, Карен отбеляза всеобщото убеждение, че престъплението е било насочено срещу Броуди Грант. Като че ли никой не бе обмислял факта, че в случая потърпевша бе дъщерята на Грант, а не той самият.

— Катрина имаше ли врагове?

Грант се смръщи нетърпеливо.

— Катрина ли? Как би могла тя да има врагове? Беше самотна майка, скулпторка, занимаваше се със стъкло. Нейният начин на живот не беше от онези, които могат да предизвикат някаква лична вражда — той въздъхна и изду устни.

Карен си каза, че не бива да допусне да бъде сплашена от отношението му.

— Съжалявам, вероятно съм се изразила неправилно. Може би трябваше да питам дали познавате някого, чисто душевно равновесие Катрина е смутила по някакъв начин.

Грант кимна леко, с доволно изражение, като че ли тя бе издържала някакъв тест, за който дори не бе подозирала.

— Бащата на детето й. Той несъмнено беше много разстроен от решението й. Но никога не съм предполагал, че ще има сили за нещо такова, а и колегите ви така и не намериха нещо, което да го свърже с престъплението.

— За Фъргъс Синклер ли говорите? — попита Карен.

— За кой друг? Мислех, че сте се запознали със съществуващите данни по случая? — попита Грант.

Междувременно Карен започваше да съжалява всички, които трябваше да понасят раздразнителността на Броуди Грант. Предполагаше, че тя не е насочена специално към нея.

— В досието само на едно място се споменава Фъргъс Синклер — каза тя. — В бележките от един разговор с лейди Грант Синклер се споменава като предполагаем баща на Адам.

Грант изсумтя.

— Предполагаем ли? Разбира се, че той беше баща на детето. Той и Катрина се събираха на няколко пъти в продължение на години. Но какво искате да кажете с това, че името му се споменава само веднъж? Трябва да има повече данни. Отидоха чак в Австрия, за да разговарят с него.

— В Австрия ли?

— Той работеше там. Завършил е управление на стопанството. Междувременно е работил и във Франция, и в Швейцария, но преди четири години се върна в Австрия. Сюзън може да ви даде подробностите.

— Продължили сте да го наблюдавате?

Карен си каза, че в това всъщност няма нищо чудно.

— Не, инспектор Пири, нали ви казах — никога не съм вярвал, че Синклер разполага с достатъчно съобразителност, за да направи нещо такова. Защо да го наблюдавам? Знам къде живее Синклер само защото баща му все още е главен лесничей в имението ми. — Грант поклати глава. — Не мога да повярвам, че това не се споменава в документите по случая.

Карен си мислеше същото, но не й се искаше да го признае.

— И доколкото ви е известно, Катрина не е причинявала болка на никой друг?

Лицето на Грант беше студено и сиво като косата му.

— Единствено на мен, инспектор Пири. Вижте, от новопоявилата се информация става ясно, че това няма нищо общо със самата Кат. Очевидно е било политически акт. Което означава, че причината е това, което представлявам аз, и че няма никакво значение чие сърце е разбила Кат.

— И къде се е появил плакатът? — попита Фил. Карен му беше благодарна за намесата. Биваше го да насочва разговорите в по-продуктивно русло, когато възникнеше опасност тя да започне да се върти в кръг.

— В една запусната ферма в Тоскана. По всичко личи, че сградата е била обитавана от незаконно нанесли се лица. — Той протегна ръка към журналистката. — Това е другата причина за присъствието на госпожа Ричмънд. Тя го е открила. Несъмнено ще ви е нужно да поговорите с нея. — Той посочи плаката. — Сигурно ще искате да вземете и това, вероятно трябва да го подложите на някои лабораторни изследвания. Освен това, инспектор Пири…

Въпреки заповедническия му тон Карен бе успяла да се съвземе.

— Да?

— Не искам това да се озове утре във вестниците — той я изгледа мрачно, сякаш я предизвикваше да реагира.

Карен изчака за момент, опитвайки се да състави отговор, който да съдържа всичко, което искаше да каже, но не и нещо, което би могло да бъде разбрано погрешно.

— Онова, което ще съобщим на медиите и моментът, когато ще дадем такова съобщение, ще зависи от решенията, вземани в процеса на операцията — каза тя най-сетне. — Тези решения ще вземам аз, или, когато това се налага, по-висшестоящите от мен служители на полицията. Напълно разбирам колко мъчително е всичко това за вас, но съжалявам, сър, налага ни се да основаваме решенията си на онова, което според нас ще осигури най-добрия изход от положението. Възможно е невинаги да сте съгласен с нашите решения, но се опасявам, че нямате право на вето. — Тя зачака избухването му, но нищо подобно не последва. Предположи, че той ще го запази за Макарона или за някой от неговите шефове.

Вместо да избухне, Грант кимна кротко на Карен.

— Имам ви вяра, инспекторе. Единственото, за което моля, е да съобщавате предварително за подобни решения на госпожа Ричмънд, за да бъдем предупредени и да можем да се справим с тълпата. — Той прокара ръка през гъстата си сребриста коса с очевидно привичен жест. — Много се надявам, че този път полицията ще се добере до истината. Поради напредъка на съдебномедицинската наука, вие би трябвало да имате по-добри изходни позиции от инспектор Лосън.

Грант се извърна, което явно означаваше, че за него разговорът е приключил.

— Предполагам, че ще се наложи да ви задам още някои въпроси — каза Карен, решена да не предава в ръцете му пълния контрол върху срещата. — Ако Катрина не е имала никакви врагове, тогава може би ще ни дадете имената на някои нейни приятели, които биха ни помогнали в разследването? Сержант Пархатка ще ви уведоми, когато имам нужда да разговарям с вас. Междувременно — госпожо Ричмънд?

Жената сведе леко глава и се усмихна.

— На ваше разположение съм, инспектор Пири.

Значи все пак поне един от присъстващите имаше някаква представа как се предполага да функционира разследването.

— Ще ви чакам в офиса си днес следобед. Да кажем, в четири?

— Какво ви пречи да разговаряте с госпожа Ричмънд тук и сега? — попита Грант.

— Това разследване е поверено на мен — каза Карен. — Провеждам разпитите на свидетели тогава, когато преценя за необходимо. А тъй като водя и други разследвания, за мен ще бъде удобно това да стане днес следобед, защото тогава ще бъда в офиса си. А сега, надявам се, ще ни извините — тя се изправи, забелязвайки, че лейди Грант се забавлява скрито, но не пропусна и строгото неодобрение на Сюзън Чарлсън. Самият Грант остана неподвижен като статуя.

— Не се безпокойте, Сюзън, аз ще изпратя детективите — лейди Грант скочи на крака и тръгна към вратата, преди другата жена да е успяла да възвърне хладнокръвието си.

Докато следваха лейди Грант по коридора, Карен отбеляза:

— Сигурно не ви е леко.

Лейди Грант се извърна леко назад, вървейки почти заднешком със спокойната увереност на човек, който познава всеки инч от своята територия.

— Защо казвате това?

— Имам предвид, че виждате как съпругът ви се връща отново към едно време, което е било ужасно за него. Не бих искала да виждам как човек, на когото държа, изживява нещо подобно.

Лейди Грант изглеждаше озадачена.

— Но той живее с тази мисъл всеки ден, госпожо инспектор. Може да не създава такова впечатление, но постоянно мисли за това. Понякога го виждам как гледа сина ни, Алек, и знам, че си мисли как ли би било, ако при него беше Адам. Мисли за онова, което е загубил. Това, че има нещо ново, към което да насочи вниманието си, за него е почти облекчение. — Тя се завъртя леко на пръсти и отново им обърна гръб. Докато продължаваха да вървят след нея, Карен улови погледа на Фил и се изненада от гнева, който видя в него.

— Все пак би било напълно човешко с някаква част от себе си да се надявате, че няма да открием Адам жив и здрав — заяви Фил. Привидната небрежност на това му изказване беше в пълен контраст с мрачното му изражение.

Лейди Грант спря като закована и се обърна рязко назад със свити вежди. По шията й плъзна розовина.

— Какво, по дяволите, искате да кажете с това?

— Струва ми се, че разбирате отлично какво искам да кажа, лейди Грант. Откриваме Адам и внезапно вашето момче, Алек, престава да бъде единствен наследник на Броуди — заяви Фил. Карен си каза, че се иска голяма смелост да поемеш функцията на гръмоотвод на следствието.

За миг изглеждаше, че лейди Грант ще удари плесница на Фил. Карен виждаше как гърдите й се повдигат бързо от усилието, което полагаше да се овладее. Най-сетне тя успя да си възвърне обичайната учтива маска.

— Всъщност — каза тя, говорейки рязко и отчетливо, — гледате на нещата от напълно погрешен ъгъл. Това, че Броуди се посвещава така цялостно на желанието си да разбере какво се е случило с неговия внук, ми вдъхва увереност за бъдещето на Алек. Човек, обвързан до такава степен от дълга към собствената си плът и кръв, никога няма да изостави нашия син. Ако щете, вярвайте, сержант, но това, че Броуди приема търсенето на истината за своя мисия, ми вдъхва надежда. А не страх. — Тя се завъртя на пети, отиде до външната врата и я отвори, изчаквайки демонстративно те да излязат.

Щом вратата се затвори зад тях, Карен каза:

— Господи, Фил, защо не предупреждаваш какво си наумил? Какво те предизвика да кажеш това?

— Съжалявам. — Той й отвори вратата на колата и изчака тя да седне — дребна учтивост, която често пропускаше. — Дойде ми до гуша да си играем на мис Марпъл. Всички тези номера в стил „убийство в имението“. Просто ми се искаше да проверя дали ще успея да предизвикам у някого една нормална човешка реакция.

Карен се ухили.

— Е, мисля, можем да кажем със сигурност, че си я предизвикал. Само се надявам да не пострадаме от страничните ефекти.

Фил изсумтя.

— И за теб не може да се каже, че се криеш зад вратата, когато се налага да се озъбиш. „Това разследване е поверено на мен“ — повтори той, имитирайки добродушно гласа й.

Тя се разположи в колата.

— Е, да. Илюзията, че държиш юздите в ръцете си. Беше приятно да си го представя.

Нотингам

Красотата на Ботаническата градина на Нотингам не намаляваше, а просто ставаше невидима благодарение на проливния дъжд, който заслепяваше детектив Марк Хол, докато той следваше Феми Отитоджу по алеята, която водеше към китайската камбанария. Тя най-сетне беше проявила някакво вълнение, но не точно такова, на каквото се бе надявал Марк.

Логан Лейдло реагира на появата им още по-неприязнено от Фъргъсън и Фрейзър. Той не само че отказа да им позволи да прекрачат прага на жилището му, но им каза също, че няма никакво намерение да повтаря онова, което бе казал на дъщерята на Мик Прентис.

— Животът е прекалено къс, за да се хабя да повтарям два пъти едно и също — заяви той, а после хлопна вратата под носовете им.

Отитоджу придоби тъмновинения цвят на варено цвекло, и започна да диша тежко през нос. Сви ръце в юмруци и дори отдръпна леко единия си крак, като че ли се канеше да ритне вратата. Марк постави длан върху ръката й над лакътя. — Остави това, Феми. Той е в правото си. Не е длъжен да разговаря с нас.

Отитоджу се обърна рязко, цялото й тяло се беше сгърчило от гняв.

— Това не би трябвало да се допуска — каза тя. — Трябва да са задължени да разговарят с нас. Би трябвало да бъде противозаконно хората да отказват да отговарят на въпросите ни. Трябва да се счита за престъпление.

— Той е свидетел, а не престъпник — каза Марк, стреснат от ожесточението, с което тя говореше. — Нали това ни казваха, когато ни въвеждаха официално в длъжност. Да търсим съзнателно съгласие вместо да принуждаваме.

— Не е редно — настоя Отитоджу, бързайки гневно обратно към колата. — Очакват от нас да разкриваме престъпления, а не ни дават средствата, с които можем да си свършим работата. За какъв, по дяволите, се има този?

— За човек, чието мнение за полицията се е затвърдило окончателно и непоклатимо през 1984 година. Никога ли не си гледала репортажите от онова време? Стачните постове бяха разпъждани от конна полиция — връхлитаха като някакви казаци или нещо такова. Ако сега ползвахме палките си по този начин, щяха да ни обвинят в превишаване на правата. Не е било най-славното време за полицията. Затова всъщност няма нищо чудно в това, че господин Лейдло отказва да разговаря с нас.

Тя поклати глава.

— Така само ме кара да се питам какво крие.

Пътуването от дома на Иън Маклийн до Ботаническата градина не беше подобрило настроението й. Марк я настигна и каза:

— Остави ме аз да поема този разговор, може ли?

— Мислиш, че аз не умея да разговарям със свидетели, така ли?

— Не, не мисля нищо подобно. Но съм достатъчно наясно какво представляват бившите миньори, за да знам, че всеки от тях се има за голям мъжкар. Нали забеляза преди — на Фъргъсън и Фрейзър не им стана приятно, че ти задаваш въпросите.

Отитоджу спря рязко и отметна глава, оставяйки дъжда да се стича по лицето й като студени сълзи. После изправи рамене и въздъхна.

— Добре тогава, нека угаждаме на предразсъдъците им. Разговаряй ти с тях.

После тръгна отново, но този път по-бавно и по-спокойно.

Когато стигнаха до китайската камбанария, видяха, че двама мъже на средна възраст, в работни гащеризони, са се подслонили там от пороя. Тесните колони, които поддържаха елегантния покрив на пагодата, не осигуряваха добра защита от дъждовните капки, носени от силния вятър, но все пак така беше по-добре, отколкото да стоиш изцяло на открито.

— Търся Иън Маклийн — каза Марк, гледайки ту единия, ту другия.

— Аз съм — каза по-ниският и яркосините му очи проблеснаха на загарялото лице. — А вие кой сте?

Марк представи Отитоджу и себе си.

— Има ли наблизо някакво място, където бихме могли да изпием по един чай?

Двамата мъже се спогледаха.

— Трябваше да плевим лехите, но тъкмо вече се бяхме отказали и се канехме да се приберем в парниците — каза Маклийн. — Наблизо няма кафене, но можете да дойдете с нас, ние ще направим кафе или чай.

Десет минути по-късно всички се бяха натъпкали в един ъгъл на голям полиетиленов тунел, по-надалеч от останалите градинари, които скоро престанаха да ги стрелкат с любопитни погледи, щом разбраха, че не могат да се очакват драматични развития. Въздухът беше натегнал от мирис на пръст и припомни на Марк барачката, която дядо му беше издигнал в парцела, който бе получил за обработване. Иън Маклийн бе стиснал чашата в едрите си ръце и чакаше те да заговорят. Не беше проявил учудване при появата им, нито пък ги беше питал защо са дошли. Марк предположи, че Фрейзър или Фъргъсън са го предупредили.

— Искахме да поговорим с вас за Мик Прентис — започна той.

— Какво за Мик? Не съм го виждал, откакто дойдохме да живеем на юг — каза Маклийн.

— Не го е виждал и никой друг — отвърна Марк. — Всички са предполагали, че е тръгнал на юг с вас, но от това, което научавам днес, излиза, че не е така.

Маклийн почеса сребристата четина, която покриваше главата му, подстригана ниско, по войнишки.

— Е, да. Бях дочул, че хората там, в Нютън, мислят така. Което само доказва как всички винаги са склонни да повярват в най-лошото. Изключено би било Мик да тръгне с нас. Не мога да разбера как някой, който го е познавал, би могъл да помисли такова нещо.

— Но не сте възразили срещу твърденията им?

— Какъв смисъл би имало? За тях аз съм мръсен стачкоизменник. Нищо, което бих могъл да кажа в защита на когото и да било, не би имало стойност в Нютън.

— Ако трябва да говорим открито, нещата не опират само до прибързани заключения. От време на време, след като той изчезнал, жена му е получавала пари — печатът на пощенските марки бил от Нотингам. Това е една от основните причини всички да мислят, че все пак е извършил немислимото.

— Не мога да дам обяснение на това. Но мога да ви кажа едно: Мик Прентис би могъл да стане стачкоизменник толкова, колкото и да отлети на Луната.

— Всички, с които разговаряме, все това повтарят — отвърна Марк. — Но когато са отчаяни, хората вършат неща, които са им напълно неприсъщи. А всички сведения говорят, че Мик Прентис е бил отчаян.

— Не чак толкова.

— Но вие сте го направили.

Маклийн впери поглед в кафето си.

— Да, направих го. И нито за миг не съм се срамувал от това. Но тогава жена ми беше бременна с третото ни дете. Разбирах, че не бива още едно дете да види белия свят в такива обстоятелства. Затова и направих онова, което направих. Разговарях преди това с Мик по този въпрос. — Той хвърли бърз поглед към Марк. — Бяхме приятели с него. Съученици. Исках да му обясня защо съм решил да постъпя така. — Той въздъхна. — Каза, че разбира защо съм решил да замина. Че и той изпитвал желание да се махне, но че стачкоизменничеството не било за него. Не знаех къде е отишъл, но бях сигурен, че не е започнал работа в друга мина.

— Кога разбрахте, че е изчезнал?

Маклийн смръщи лице, докато размишляваше.

— Трудно ми е да си спомня. Предполагам, че е било когато жена ми дойде тук след мен. Това ще е било някъде през февруари. А може да е било и по-късно. Някои роднини на жената още живеят в Уиймс. Ние не ходим там, не биха ни се зарадвали. Хората имат дълга памет, знаете ли. Но поддържаме връзка с тях, и понякога те идват тук да ни гостуват. — Бледо подобие на усмивка премина по лицето му. — Племенникът на жената следва в тукашния университет, сега приключва втората си година. Идва понякога у нас на вечеря. Така че да, бяха ми казали, че Мик е изчезнал, но не мога да ви кажа със сигурност кога съм научил.

— А къде би могъл да отиде според вас? Как мислите, какво се е случило?

В припряността си Марк забрави основното правило никога да не се задава повече от един въпрос. Маклийн не отговори нито на първия, нито на втория.

— Как така се заинтересувахте изведнъж от Мик? — попита той. — Никой не е идвал да го търси тук през всички тези години. Какво толкова се е случило сега?

Марк обясни защо Миша Гибсън в крайна сметка е решила да обяви баща си за издирване. Маклийн се помести несръчно и разля малко кафе по пръстите си.

— Това е ужасно. Спомням си Миша, когато самата тя беше малко момиченце. Бих искал да мога да помогна. Но не знам къде е отишъл — каза той. — Както вече казах. Не съм виждал и следа от него, откакто напуснах Нютън.

— А чували ли сте го? — намеси се Отитоджу.

Маклийн я изгледа сурово и безизразно. Обветреното му лице беше неподвижно като изсечените в скалата лица на Маунт Ръшмор.

— Не ми се прави на много отворена, момиче. Не, не съм го чувал. Що се отнася до мен, Мик Прентис и аз престанахме да обитаваме една и съща планета в деня, когато дойдох тук. И аз не съм очаквал нещо по-различно.

Марк се опита да възстанови усещането за взаимно разбиране, като заговори със съчувствен тон.

— Разбирам — каза той. — Но какво според вас се е случило с Мик? Били сте негов приятел. Ако някой би могъл да даде отговор на този въпрос, това сте вие.

Маклийн поклати глава.

— Наистина нямам представа.

— А ако трябваше да направите предположение?

Маклийн отново се почеса по главата.

— Ето какво ще ви кажа. Мислех, че той и Анди са се махнали заедно. Предполагах, че и на двамата им е дошло до гуша, че са се разкарали нанякъде с идеята да започнат живота си наново. Начисто, както се казва.

Марк помнеше името на приятеля на Прентис, споменато в инструкциите, които бе получил. Но там не се споменаваше нищо за възможност двамата да са заминали заедно.

— Къде биха отишли? Как би било възможно да изчезнат без следа?

Маклийн се почеса по носа и го изгледа лукаво.

— Анди беше комунистче, нали знаете. А по онова време Лех Валенса и „Солидарност“ бяха голяма работа в Полша. Винаги съм мислел, че двамата са духнали натам. В Полша мини колкото искаш, а пък това вече не би изглеждало като стачкоизменничество. По никакъв начин.

— Полша ли?

Марк беше обзет от чувството, че има нужда от кратък, но интензивен курс по политическа история на двайсети век.

— Тогава са се опитвали да свалят тоталитарната комунистическа власт — поясни сухо Отитоджу. — Да я подменят с някакъв вариант на работнически социализъм.

Маклийн кимна.

— Това би било съвсем по частта на Анди. Предположих, че е убедил Мик да дойде с него. Това би обяснило защо никой не чу нищо повече за тях. Предполагах, че са се забили да копаят въглища някъде зад Желязната завеса.

— Желязната завеса от доста време е прибрана в нафталин — отбеляза Марк.

— Да, но кой би могъл да знае как са си уредили живота там? Биха могли да са вече женени с деца, биха могли напълно да са загърбили миналото. Ако Мик има ново семейство, надали иска да види как отнякъде се появява предишното, нали?

Внезапно Марк бе обзет от едно от онези прозрения, благодарение на които успяваше да види дървото, скрито в гората.

— Вие сте пращали парите, нали? Вие сте слагали по няколко банкноти в плик и сте ги пращали на Джени Прентис, защото сте били убеден, че Мик няма да й праща пари от Полша.

Маклийн сякаш се отдръпна назад към прозрачната полиетиленова стена. Смръщи се така силно, че яркосините му очи едва се виждаха.

— Просто се опитвах да помогна. Откакто съм тук, печеля добре. Винаги съм съжалявал Джени. Струва ми се, че тя изтегли късата клечка само защото Мик нямаше куража да застане зад убежденията си.

Марк си каза, че това е странен начин да се представят нещата. Би могъл да спре до тук; в крайна сметка това не беше негов случай, и не му трябваха усложненията, които би предизвикало напипването на някоя измъкната нишка. Но от друга страна му се искаше да се възползва от всички шансове, които му предоставяше възложената задача. Искаше работата като стажант в криминалния отдел да се превърне за него в стъпало към постоянно назначение като детектив. Затова и планът му предполагаше по-настоятелно търсене.

— Има ли още нещо, което не ни казвате, Иън? — попита той. — Знаете ли някаква друга причина, която Мик може да е имал, за да изчезне по този начин, без да каже и дума никому?

Маклийн допи кафето си и остави чашата. Ръцете му, несъразмерно едри поради прекарания в тежък физически труд живот, ту се свиваха, ту се отпускаха. Приличаше на човек, обезпокоен от собствените си мисли. Пое си дълбоко дъх и каза:

— Вероятно сега вече няма значение. Не можеш да искаш сметка от някой, който вече си е заминал от този свят.

Отитоджу се канеше да наруши мълчанието на Маклийн, но Марк стисна здраво ръката й, за да я предупреди да си мълчи. Тя се отдръпна, стиснала силно устни, и двамата зачакаха.

Най-сетне Маклийн заговори.

— Никога не съм говорил за това с никого. Въпреки че не виждам каква полза е имало от мълчанието ми. Трябва да разберете, че Мик беше много вътрешен в профсъюза. А Анди, разбира се, си беше служител на заплата там. Беше се утвърдил, общуваше с водачите. Не се и съмнявам, че Анди е казвал на Мик много неща, за които е трябвало да си мълчи. — Той се усмихна слабо. — Анди винаги се стремеше да впечатли с нещо Мик, да си осигури положението на негов най-добър приятел. Тримата бяхме в един клас в училище. Все заедно излизахме. Но нали знаете как става с трима приятели. Винаги има един водач, а останалите двама се опитват да се изравнят с него, и всеки от тях се опитва да измести другия. Така беше и с нас. Мик стоеше по средата и се опитваше да съхрани мира между нас двамата. При това го биваше в тази работа, умееше да постъпва така, че и двамата да оставаме удовлетворени. Никога не позволяваше единият от нас да почувства надмощие над другия. Е, поне за известно време успяваше.

Марк почувства как Маклийн се отпуска, припомняйки си относителното спокойствие на онези отдавнашни дни.

— Разбирам точно какво имате предвид — каза той тихо.

— Така или иначе, ние си останахме приятели. Ние с жената често излизахме с Мик и Джени. Той ходеше да играе футбол с Анди. Както казах, умееше да намира начини да накара всеки от нас да се почувства малко по-специален. И така, две седмици преди да потегля насам, ние двамата прекарахме един ден заедно. Отидохме до пристанището на Дайзарт. Той беше взел статива си и рисуваше, а аз ловях риба. Казах му какво съм замислил, а той се опита да ме разубеди. Но забелязах, че не влага сърце в тази работа. Затова го попитах какво му тежи.

Маклийн отново замълча и закърши яките си пръсти.

— И какво беше то? — попита Марк, привеждайки се напред, за да изолира сковаността на Отитоджу, да създаде усещането за чисто мъжки разговор.

— Каза, че според него един от профсъюзните служители злоупотребявал с фондовете. — Маклийн вдигна очи и срещна погледа му. Марк долови нещо от ужасното разочарование, скрито в думите на Маклийн. — Всички ние мизерствахме и гладувахме, а един от онези, за които се предполагаше, че ни подкрепят, си пълнеше джобовете на наш гръб. Сега това може да не звучи кой знае колко потресаващо, но навремето ме разтърси до мозъка на костите.

Четвъртък, 30 ноември 1984

Дайзарт

Една скумрия бе захапала стръвта и дърпаше въдицата му, но Иън Маклийн не й обръщаше внимание.

— Това е някаква шибана шега — каза той. — Никой не би постъпил така.

Мик Прентис сви рамене, без да откъсва очи от плътната акварелна хартия, прикрепена към статива му.

— Не те карам да ми вярваш. Но аз знам, каквото знам.

— Трябва да си се заблудил. Никой профсъюзен чиновник не би си позволил да краде от нас. Не и тук. Не сега.

Маклийн сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— Виж, казвам ти това, което знам. — Мик плъзна четката по хартията, поставяйки едно цветно петно на хоризонта. — Миналия вторник бях в нашия офис на профсъюза. Анди ме беше помолил да му помогна да прегледаме молбите за помощи, затова се бях заел да прехвърлям получените писма. Казвам ти, сърцето може да те заболи, като четеш описанията на това, което преживяваха хората. — Той почисти четката си и започна да смесва сиво-зелена боя на малката си палитра. Та преглеждам аз писмата в една мъничка канцелария до главния офис, а онзи чиновник седи в приемната. Така или иначе, появи се някаква жена от голф игрището в Лъндин. С костюм от туид и някаква глупава плетена барета. Нали се сещаш за какъв тип жена ти говоря — щедрата лейди, която се грижи за селяните. Та тя каза, че имали среща на кафе в голф клуба и събрали двеста трийсет и два паунда помощи за семействата на стачкуващите миньори.

— Браво на тях — каза Маклийн. — По-добре тези пари да дойдат при нас, отколкото да отидат за шибаното правителство на Тачър.

— Именно. Онзи й благодари и тя си тръгна. Е, не мога да ти кажа къде точно са отишли парите, но мога да те уверя, че не бяха прибрани в касата.

— О, я стига, Мик. Това не доказва нищо. Онзи човек може да ги е отнесъл направо в централата. Или в банката.

— Да бе — Мик се изсмя невесело. — Като че ли някой от нас би внесъл пари в банка тъкмо сега, когато съществува опасност да ни изземат фондовете.

— Въпреки това — настоя Маклийн, чувствайки се някак засегнат.

— Виж, ако това беше всичко, не бих обърнал внимание. Но има и още нещо. Едно от задълженията на Анди е да следи постъпленията от дарения и подобни източници. Предполага се, че всички такива средства се предават в централата. Не знам какво се случва после с тях, дали ни ги връщат под формата на помощи или се озовават в двора на крал Артур и ги прибират по сметка в някоя шибана швейцарска банка. Но всички, които събират пари, трябва да съобщават за получените постъпления на Анди и той ги вписва в един бележник.

Маклийн кимна.

— Помня, че трябваше да го уведомяваме колко сме получили, когато събирахме помощи по улиците през лятото.

Мик замълча за миг, вперил поглед в линията, където се срещаха земята и морето.

— Преди няколко дни се отбих вечерта у Анди. Бележникът беше на масата и когато той отиде до тоалетната, аз надникнах вътре. Нямаше никаква записка за дарение от голф игрището в Лъндин.

Маклийн дръпна въдицата така рязко, че изпусна рибата.

— Да му се не види — изруга той и започна яростно да навива кордата. — Може Анди да не е успял да нанесе всички новопостъпили дарения.

— Де да имаше такова просто обяснение. Но не е така. Последните записки в бележника на Анди бяха правени четири дни след като жената от Лъндин предаде парите.

Маклийн хвърли въдицата върху каменните плочи в краката си. Чувстваше паренето на сълзи в очите си.

— Това е истински шибан позор. И ти очакваш от мен да се чувствам виновен, задето се каня да отида в Нотингам? Поне имам намерения да работя честно и да си получавам честно парите, а не да крада. Просто не мога да повярвам!

— И аз не можех. Но какво друго обяснение би могло да има? — Мик поклати глава. — И това е човек, който продължава да получава заплата.

— Кой е той?

— Не би трябвало да ти казвам. Не и преди да реша какво да предприема по този въпрос.

— Ясно е какво трябва да предприемеш. Трябва да кажеш на Анди. Ако съществува някакво невинно обяснение, той ще може да го даде.

— Не мога да кажа на Анди — възрази Мик. — Господи, понякога ми се иска да се махна от цялата тази гадост. Да тегля чертата и да започна наново някъде другаде. — Той поклати глава. — Не мога да кажа на Анди, Иън. Той и без това е изпаднал в депресия. Ако му кажа това, то може да го довърши.

— Ами кажи тогава на някой друг. На някой от централата. Трябва да помогнеш да спипат това копеле. Кой е, кажи ми. След две седмици вече няма да бъда тук. На кого бих могъл да кажа? — Маклийн чувстваше, че изгаря от желание да научи истината. Това бе още нещо, което би му помогнало да повярва, че е взел правилното решение. — Кажи ми, Мик.

Вятърът развяваше кичури от косата на Мик пред очите му и му спестяваше необходимостта да прочете отчаянието, изписало се по лицето на Маклийн. Но необходимостта да сподели бремето си бе толкова силна, че нямаше как да я пренебрегне. Той отметна косата от очите си и срещна погледа на приятеля си.

— Бен Рийки.

Петък, 29 юни 2007

Гленротес

Карен беше принудена да признае, че е впечатлена. Хората от Нотингам не само бяха свършили добра работа, но и детектив Феми Отитоджу бе написала доклада и бе го изпратила по мейла в рекордно кратък срок. Разбира се, каза си Карен, на нейно място и тя самата би постъпила така. Като се има предвид естеството на информацията, която тя и партньорът й бяха успели да получат, логично би било всеки полицай, работещ на изпитателен срок в криминалния отдел, да пожелае да изтъкне незабавно заслугата си.

А имаше какво да се изтъква. Детектив Отитоджу и партньорът й бяха открили кой бе забъркал следите, изпращайки пари на Джени Прентис от Нотингам. И което бе най-важно, тя даваше и първия възможен отговор на въпроса кой би се радвал да не види никога повече Мик Прентис. По онова време страстите са се били развихрили, популярността на профсъюза е била спаднала значително. Имало е многобройни избухвалия на насилие, и то невинаги при сблъсъци между стачници и полиция. Напълно е било възможно Мик Прентис да бъде погълнат от огъня, с който си е играел. Ако е казал открито на Бен Рийки, че знае истината; ако Бен Рийки наистина е бил виновен и ако Анди Кар е бил въвлечен в тази история поради близостта си с другите двама, то това би дало мотив за премахването на двамата мъже, изчезнали приблизително по едно и също време. Може би Анджи Кар беше преценила правилно брат си. Може би той не се беше самоубил. Може би и Мик Прентис, и Анди Кар бяха станали жертви на убиец или убийци, опитващи се отчаяно да защитят доброто име на корумпиран служител на профсъюзите.

Карен потръпна.

— Развинтено въображение — каза тя на глас.

— Какво каза? — Фил откъсна очи от екрана на компютъра и я загледа недоумяващо.

— Извинявай. Просто се упрекнах, че ме избива на мелодрама. Казвам ти, ако на тази Феми Отитоджу някога й се прииска да дойде да работи на север, бих я взела на мястото на Минт така бързо, че той не би разбрал какво му се случва.

— Е, това не би било кой знае колко необичайно за него — отвърна Фил. — А какво, между другото, правиш ти тук? Не трябваше ли вече да разговаряш с очарователната госпожа Ричмънд?

— Изпрати ми съобщение — Карен погледна часовника си. — Щяла да закъснее мъничко.

— И какво я е задържало?

— Доколкото разбирам, трябвало да разговаря с юриста на някакъв вестник за една своя статия.

Фил цъкна с език.

— Досущ като Броуди Грант. Тези хора все още ни третират като обслужващ персонал. Може би е редно сега ти да я накараш да почака.

— Няма да си губя времето с глупави игрички. Ето, погледни това — абзаца, който съм маркирала. — Тя подаде доклада на Отитоджу на Фил и зачака той да прочете отбелязаното. Веднага щом той вдигна поглед от страницата, тя заговори отново: — Тези хора са видели Мик Прентис дванайсет часа след като той е напуснал дома си. И по всичко личи, че не е бил на себе си.

— Това е странно. Ако е смятал да се махне, защо още се е мотаел там по това време на нощта? Къде е бил преди това? Накъде е отивал? Чакал ли е нещо и ако да, какво? — Фил се почеса по брадичката. — Нищо не разбирам.

— Нито пък аз. Но ще се наложи да се опитаме да разберем. Ще добавя и това в списъка със задачите — въздъхна тя. — Някъде под напомнянето, че се налага да проведем обстоен разговор с колегите от италианската полиция.

— Доколкото знам, вече говори с тях?

Тя кимна.

— С един служител от полицейската централа в Сиена, някакъв си Ди Стефано, с когото Пит Спинкс от отдела за защита на децата е работил преди две години. Говори доста добре английски, но му трябва допълнителна информация.

— Значи сега трябва да чакаш понеделника?

Карен кимна.

— Да, Ди Стефано каза да не очаквам да намеря някой в офиса им в петък след два следобед.

— Добра работа, стига да можеш да се уредиш на нея — отбеляза Фил. — И като стана дума, какво ще кажеш да идем да пийнем по нещо, след като приключиш разговора с Анабел Ричмънд? Канен съм на вечеря у брат ми, но ще имам време за една бърза бира.

Карен се почувства раздвоена. Възможността да излязат за по едно питие с Фил винаги бе изкусителна, но отсъствието й от офиса беше довело до натрупване на дълго пренебрегвани административни задължения. А нямаше как да навакса утре, защото утре трябваше да отидат до пещерите. Тя си поигра с идеята да се измъкне за едно бързо питие, а после да се върне в офиса. Но се познаваше достатъчно добре, за да знае, че измъкне ли се веднъж от бюрото, все щеше да намери някакво извинение, за да не се върне към писарската работа.

— Съжалявам — каза тя, — но трябва да отметна малко работа.

— Тогава утре? Може да обядваме в „Господаря на Уиймс“.

Карен се разсмя.

— Ти да не си спечелил от лотарията? Имаш ли представа какви са цените там?

Фил смигна.

— Знам, че имат специални обедни цени в последната събота на всеки месец. А това се пада утре.

— Пък аз се мислех за детектив! Добре, дадено.

Карен се зае отново с бележките си, за да бъде сигурна, че знае точно какви въпроси да зададе на Анабел Ричмънд.

Телефонът й иззвъня пет минути преди уговорения час. Журналистката беше пристигнала. Карен помоли един от униформените полицаи да я отведе в стаята за срещи със свидетели, където бе говорила с Миша Гибсън, после събра документацията и тръгна надолу. Когато влезе в стаята, свидетелката стоеше край прозореца и се взираше в леките перести облаци, пръснати по небето.

— Благодаря, че дойдохте, госпожо Ричмънд — каза Карен.

Жената се обърна. Усмивката й изглеждаше искрена.

— Бел, ако нямате нищо против — отвърна тя. — Би трябвало аз да ви благодаря за търпението. Задължена съм ви за съгласието да променим часа на срещата. — Тя отиде до масата и седна, преплела пръсти, видимо спокойна. — Дано не съм ви задържала много.

Карен се опита да си спомни кога за последен път се е прибрала у дома в пет часа в петък и не успя.

— Де да беше така — отвърна тя.

Смехът на Бел беше топъл и съзаклятнически.

— Отлично ви разбирам. Предполагам, че отношението към работата при вас е много подобно на това в моята професия. Между другото, трябва да ви кажа, че съм впечатлена.

Карен съзнаваше, че Анабел Ричмънд хвърля въдица, и въпреки това налапа стръвта.

— От какво?

— От умението на Броуди Грант да привлича кадри. Не съм си представяла, че ще си имам работа с жената, която вкара Джими Лосън зад решетките.

Карен почувства как червенината плъзва по шията й, знаеше, че лицето й ще пламне грозно и ще стане на петна, и й се прииска да ритне масата.

— Не говоря никога на тази тема — каза тя.

В отговор чу отново онзи мек, подканващ смях.

— Не бих предположила, че това е обичана тема за разговор между вас и вашите колеги. Сигурно съзнават, че трябва да внимават много с вас, предвид това, че успяхте да уличите шефа си в три убийства.

Говореше така, сякаш Карен е скалъпила фалшиво обвинение на Лосън. А всъщност, след като веднъж вече възникна повод тя да помисли немислимото, доказателствата само чакаха да бъдат намерени. Едно изнасилване и убийство преди двайсет и пет години, две нови убийства за прикриване на старото престъпление. Нередно би било да не уличи Лосън. Изкушаваше се да каже на Анабел Ричмънд именно това. Но Карен съзнаваше, че ако отговори, разговорът ще се насочи към места, на които тя не желаеше да се озовава повторно.

— Както вече казах, не разговарям на тази тема.

Бел наклони глава на една страна и й отправи усмивка, която според Карен изразяваше едновременно съжаление и самоувереност. Журналистката не се признаваше за победена, само отлагаше опита. Карен на свой ред се усмихна вътрешно, знаейки, че в това отношение тя греши.

— Е, как искате да движим нещата, инспектор Пири? — попита Бел.

Отказвайки упорито да се поддаде на чара й, Карен продължи да говори със строго официален тон.

— Това, от което имам нужда сега, е вие да бъдете моите очи и уши и да ми опишете последователно всичко, което е станало. Как сте намерили плаката, къде сте го намерили. Цялата история, с всички подробности, за които се сетите.

— Всичко започна със сутрешното ми тичане — поде Бел. Карен я слушаше внимателно, докато тя разказваше за пореден път историята за своето откритие. Карен си водеше бележки, записваше въпросите, които смяташе да й зададе после. Изглеждаше, че Бел се стреми да бъде изчерпателна и да се придържа изцяло към истината в разказа си, а Карен не би допуснала грешката да прекъсне словоизлиянията на свидетел, който тъкмо се е разприказвал. Позволяваше си единствено от време на време да измънка нещо окуражаващо.

Най-сетне Бел приключи разказа си.

— Честно казано, струва ми се учудващо, че сте разпознали незабавно плаката — каза Карен. — Не съм убедена, че аз бих го разпознала.

Бел сви рамене.

— Аз си изкарвам парите с писане, инспекторе. Навремето това беше сензационен случай. Точно тогава бях на годините, когато реших, че искам да стана журналист. Започнах да обръщам сериозно внимание на вестниците и на новинарските предавания — повече, отколкото им обръща внимание човек без интереси като моите. Предполагам, че образът се е запечатал някъде дълбоко в мозъка ми.

— Мога да разбера как би се случило това. Но като се има предвид, че сте осъзнавали значението на находката си, ми се струва странно, че не сте я донесли направо при нас, а сте отишли при сър Бродерик.

Неизказаното обвинение на Карен увисна във въздуха между двете жени.

Бел отговори без колебание.

— Причините за това са всъщност две. Като начало, нямах представа към кого точно да се обърна в полицията. Предположих, че ако просто отида в кварталния ни полицейски участък, няма да ми обърнат необходимото внимание. И второ, последното, което бих искала, е да губя времето на полицията. Откъде бих могла да знам — плакатът можеше да е дело на някакъв побъркан имитатор. Предположих, че сър Бродерик и хората му незабавно ще могат да преценят дали има основание да обърнем сериозно внимание на това нещо.

„Хитро се измъкна“, каза си Карен. Не че бе очаквала Бел Ричмънд да си признае, че се интересува от обещанието на Броуди Грант за внушително възнаграждение, което все още беше валидно. Нито пък от възможността да се сдобие с изключителен достъп до първоизточника.

— Основателни разсъждения — отвърна тя. — А сега, вие споменахте впечатлението си, че хората, които са живели в онази вила, са я напуснали много бързо. Казахте всъщност, че на пода в кухнята имало нещо, което приличало на петно от кръв. Как ви се струва, свързани ли са били двете неща?

След кратко мълчание Бел каза:

— Не разбирам как бих могла да преценя дали е така.

— Ако петното на пода е било старо, или не е било от кръв, то щеше да се е вписало в картината. Да кажем, върху него би могло да е поставен стол или нещо от този род.

— О, да, не съм мислила в такива категории. Не, не ми приличаше на нещо вписано в общата картина. Близо до него имаше съборен стол. — Тя заговори бавно, очевидно опитвайки се да призове картината обратно в съзнанието си. — Единият край на петното изглеждаше така, сякаш някой се бе опитал да го изтрие, но бе разбрал, че опитът е безсмислен. Подът е от каменни плочи, не от глазирана керамика, затова и кръвта се беше просмукала в камъка.

— Имаше ли други плакати или други печатни материали?

— Поне аз не видях, но не съм претърсвала вилата. Честно казано, така се уплаших, когато видях плаката, че гледах да се измъкна колкото се може по-бързо. — Тя се позасмя. — Това не се покрива съвсем с образа на смелата журналистка, провеждаща собствено разследване, нали?

Карен нямаше никакво намерение да се занимава с укрепване на самочувствието й.

— Уплашили сте се от плаката? Не от кръвта?

Отново последва кратък миг на размисъл.

— Знаете ли какво? Не съм се замисляла за това досега. Права сте. Наистина се уплаших от плаката, а не от кръвта. И наистина не знам защо.

Събота, 30 юни 2007

Ийст Уиймс

Вълноломът беше нов, Карен не го беше виждала последния път, когато бе идвала в Ийст Уиймс. Умишлено бе пристигнала по-рано, за да се поразходи из онази част на селцето, която бе по-близо до морето. Понякога се разхождаха по открития от отлива бряг между Ийст Уиймс и Бъкхейвън, когато тя беше дете. В спомените си виждаше бедно, занемарено селце, окаяно и мизерно. Сега Ийст Уиймс беше спретнато и стилно място за живеене, старите къщи бяха белосани наскоро или боядисани в тухленочервено, а новите изглеждаха като извадени от кутийка. Някогашната църква „Сейнт Мери бай дъ Сий“ бе спасена от разрухата и превърната в частно жилище. Благодарение на помощите от Евросъюза беше издигнат нов вълнолом от масивни блокове дялан камък от местните кариери, предпазващ селото от водите при устието на Форт. Карен вървеше из местността Бак Дайкс, опитвайки се да се ориентира. Гората зад дома на свещеника беше изчезнала и на нейно място се издигаха къщи. Нямаше ги и старите фабрични постройки. А и общата линия на селските покриви се беше променила сега, когато ги нямаше насипите и вагонетната станция на мината. Ако не знаеше, че това е Ийст Уиймс, би й било много трудно да разбере къде е.

Но беше принудена да признае, че промяната е била за добро. Лесно беше да си припомняш сантиментално старото време и да забравяш ужасните условия, в които са били принудени да живеят толкова хора. А те са били и икономически заробвани, принудени от бедността да пазаруват само в местните магазини. Дори магазините на кооператива, предполагаемо управлявани в изгода на членовете, са били скъпи в сравнение с магазините на главната улица в Къркалди. Животът е бил тежък, единствената компенсация за трудностите е било чувството за принадлежност към една общност. Загубата на тази единствена малка привилегия трябва да е била равностойна на смъртен удар за Джени Прентис.

Карен тръгна обратно към паркинга, взирайки се към издигащата се на другия край на плажната ивица канара от червен ивичест пясъчник, бележеща началото на редицата дълбоки пещери, криещи се в нейната основа. В спомените си ги виждаше като съвсем отделени от селото, но сега една редица къщи стигаше чак до входа на пещерата, която наричаха „Двореца“. Наоколо имаше информационни табели за туристи, на които бе описана историята на пещерите, обитаеми отпреди пет хиляди години. Пиктите бяха живели тук. Скотите ги бяха използвали за ковачници и стъкларски работилници. Задната стена на Гълъбовата пещера беше изпъстрена с дузини дупки, в които са гнездили гълъби. През вековете местното население беше използвало пещерите по най-различни предназначения — от тайни политически събирания, през семейни пикници в дъждовни дни, та до любовни срещи. Карен никога не беше ходила да се натиска с момчета в тези пещери, но макар някои от познатите й да го бяха правили, не виждаше в това нищо лошо.

Когато тръгна обратно, тя видя колата на Фил да спира в края на макадамовия път, където започваше крайбрежната алея. Време беше да се заеме с изследването на едно по-различно пресичане на миналото и настоящето. Когато тя стигна до паркинга, към Фил се беше присъединил един висок, попрегърбен мъж с лъскава плешива глава, облечен в яке и панталони от типа, който си купуват представителите на средната класа, преди да си позволят някакъв по-далечен излет от разходката до местната кръчма — от горе до долу в ципове, джобове, изцяло от материали, произведени по най-модерни технологии. Никой от хората, с които Карен бе израснала, не бе разполагал със специални дрехи или обувки за излети. Просто си излизаха на разходка с дрехите, с които си ходеха по улицата, като евентуално добавяха по още някоя връхна дреха през зимата. Което не им пречеше да изминават по осем-девет мили преди вечеря.

Карен си направи забележка наум, докато наближаваше двамата мъже. Понякога стряскаше сама себе си, когато започнеше да разсъждава като баба си. Фил я представи на другия мъж, Арнолд Хейг.

— Аз съм секретар на Дружеството за защита на пещерите край залива Уиймс от 1981 година — заяви той гордо с акцент, който подсказваше, че корените му са на няколкостотин мили южно от Файф. Имаше длъгнесто, слабо лице, което никак не подхождаше на чипия му нос, а зъбите му сияеха с неестествената си белота на фона на обветрената му кожа.

— Това значи да се посветиш истински на една кауза — каза Карен.

— Всъщност не — Хейг се изкиска. — Никой друг не е проявявал междувременно интерес към този пост. За какво точно искахте да разговаряте с мен? Да, да, знам, че става дума за Мик Прентис, но аз дори не съм се сещал за него от години.

— Защо не отидем да поразгледаме пещерите, за да поговорим, докато обикаляме? — предложи Карен.

— Разбира се — съгласи се учтиво Хейг. — Можем да се отбием в Двореца и в Гълъбовата пещера, а после ще пием кафе в Пещерата на Тана.

— Кафе ли? — попита учудено Фил. — Да не би там да има кафене?

Хейг отново се изкиска.

— Съжалявам, сержант, не е чак толкова изискано. Пещерата на Тана беше затворена за обществеността след големия каменопад през 1985, но ние в дружеството запазихме ключовете от преградите. Решихме, че ще е подходящо да поддържаме традицията, според която на пещерите винаги е било намирано полезно приложение, затова разположихме нещо като малък клуб в обезопасената част на пещерата. Много е импровизирано, но на нас ни е приятно.

И той забърза към първата пещера, без да забележи присмехулно ужасения поглед, който Фил отправи към Карен.

Първият знак, че скалите не са много солидни, беше една дупка в пясъчника, зазидана с тухли преди години. Някои от тухлите липсваха, и през дупките можеше да се види потъналата в мрак вътрешност.

— Този вход и коридорът, към който води, са дело на човешки ръце — каза Хейг, сочейки тухлената зидария. — Както виждате, „Двореца“ е изнесена малко по-напред от другите пещери. През деветнайсети век приливът е стигал до самия вход на пещерата, разделяйки Ийст Уиймс от Бъкхейвън. Момичетата, които чистели тук херингата, не можели да минават от едното село в другото, когато дойдел приливът, затова пробили тунел в западния край на пещерата, през който можели да излизат в безопасност на брега. А сега, ако ме последвате, ние ще влезем през източния вход.

Когато бе казала „да поговорим, докато обикаляме“, Карен не бе имала предвид точно това. Все пак, тъй като те се бяха заели с тази задача в свободното си време, като никога не бързаха — а ако това можеше да предразположи Хейг, то би било от полза за тях. Доволна, че сутринта избра джинси и маратонки, тя последва мъжете, които заобиколиха скалата и тръгнаха по пътека, около която минаваха ниски огради, към входа на пещерата. В близост до пещерата оградата беше съборена — те прекрачиха огънатата тел и влязоха в пещерата, където подът от утъпкана пръст беше учудващо сух, като се има предвид колко много дъжд се беше излял през последните седмици. По-обезпокоително й се стори обаче това, че таванът бе подпрян с една тухлена колона, на която висеше табела с текст „Опасно! Вход забранен!“.

— Някои хора вярват, че пещерата води името си от времената на крал Джеймс Пети, който обичал да се движи дегизиран сред поданиците си — каза Хейг, включвайки мощен фенер, с който освети тавана. — Говори се, че раздавал правосъдие тук, сред циганите, които обитавали пещерата по онова време. Но на мен ми се струва по-вероятно през Средновековието тук да са заседавали съдилищата на местните благородници.

Фил обикаляше наоколо, лицето му грееше като на ученик по време на най-хубавата училищна екскурзия.

— Каква е дълбочината на пещерата?

— След около двайсет метра подът започва постепенно да се издига, докато се слее с тавана. Навремето имаше тунел, който водеше на три мили навътре в сушата, до Кеноуей, но едно срутване го затвори от отсамната страна, така че се наложи да затворят и входа откъм Кеноуей по съображения за безопасност. Човек започва да си задава въпроси, нали? Какво ли са правили тук, та им е бил необходим таен изход чак в Кеноуей? — Хейг отново се изкиска. Карен си представяше до каква степен ще й е опънал нервите този негов тик, докато приключат срещата си с него.

Тя остави двамата мъже да разглеждат пещерата и излезе отново на чист въздух. Небето беше покрито с разкъсани сиви облаци, вещаещи дъжд. Морската вода отразяваше небето и прибавяше към цветовете му и собствените си оттенъци. Тя се обърна и загледа ярките цветове на буйната лятна зеленина и на пъстреещите скали — искрящи въпреки мрачното време. Скоро Фил се появи, а Хейг вървеше след него и продължаваше да говори. Когато видя Карен, той й се усмихна, сякаш се извиняваше. Нейното лице остана безизразно.

Следваща в програмата беше Гълъбовата пещера, съпроводена от лекция за необходимостта да се отглеждат гълъби за прясно месо през зимата. Карен слушаше с половин ухо, после, когато Хейг млъкна за миг, тя каза:

— Цветовете тук са невероятни. Мик рисуваше ли и в пещерите?

Хейг я изгледа, сякаш въпросът й го бе стреснал.

— Да, всъщност да. Някои от неговите акварели са изложени в информационния център за пещерите. Различните минерални соли в състава на камъка са причина за ярките цветове на скалите.

Преди да е успял да се развихри на тази тема, Карен зададе следващия си въпрос.

— Идваше ли тук често по време на стачката?

— Не много често. В началото, доколкото знам, помагаше на пътуващите стачни постове. Но не го виждахме тук по-често от обикновено, дори започна да идва малко по-рядко, когато дойде есента и наближи зимата.

— А казвал ли е защо идва по-рядко?

Хейг я погледна недоумяващо.

— Не. През ум не ми е минавало да го питам защо. Всички работим на доброволни начала, всички правят толкова, колкото могат.

— Не е ли време за онова кафе, което споменахме в началото? — попита Фил, разкъсван между дълга и удоволствието да слуша разказа на Хейг — нещо, което беше очевидно за Карен, но за щастие не и за Хейг.

— Добра идея — каза Карен и ги повлече обратно към дневната светлина. Оказа се по-трудно да се доберат до Пещерата на Тана, наложи им се да се катерят през скали и през цимента, излят между морето и основата на скалите, за да изпълнява функциите на груб вълнолом. Карен си спомняше, че брегът е бил по-нисък, а морето — не толкова близо, и сподели мислите си.

Хейг се съгласи и поясни, че с годините брегът е станал по-висок отчасти и поради наносите на отпадъците от мините.

— Чувал съм някои от по-старите жители да казват, че когато са били деца, тук пясъкът е бил като злато. Трудно е да се повярва сега — допълни той и посочи към зърнестата черна маса на изгладените от водата дребни въглищни частици, които запълваха пространството между скалите и по-едрите камъни.

Стигнаха до затревен полукръг. На канарата над тях се извисяваше единствената останала кула на замъка на рода Макдъф — още нещо, което Карен помнеше от детството си. Тогава около кулата имаше повече руини, но преди няколко години те бяха премахнати по решение на общинския съвет от съображения за безопасност. Спомни си как се възмущаваше баща й от това навремето.

В основата на скалата имаше няколко отвора. Хейг се упъти към яката желязна решетка, която затваряше един тесен вход, висок няколко фута. Отключи катинара и ги помоли да почакат. Влезе вътре и изчезна зад един завой на тесния тунел. Върна се много бързо, понесъл три каски. Чувствайки се като идиот, Карен нахлупи една и го последва в тунела. Първата отсечка от няколко ярда беше много тясна, тя чу как Фил изруга зад нея, когато блъсна с лакът стената. Но скоро тунелът се разшири и ги отведе в просторна зала, чийто таван се губеше в мрака.

Хейг бръкна в една ниша в стената и внезапно пещерата се озари от бледожълтата светлина на лампи, захранвани от батерии. Половин дузина разкривени дървени столове бяха подредени край маса с пластмасово покритие на плота. Върху една каменна издатина на около три фута над пода имаше печка за къмпинг, няколко литрови бутилки с вода и чаши. В пластмасови кутии беше подредено всичко необходимо за правенето на чай и кафе. Карен се озърна и предположи, че основателите, на дружеството за защита на пещерите са били само мъже.

— Много уютно — отбеляза тя.

— Предполага се, че от тази пещера до замъка е водел таен тунел — каза Хейг. — Според легендата по него е избягал Макдъф, след като се прибрал у дома и открил, че жена му и децата му са избити, а Макбет е узурпирал престола. — Той посочи столовете и каза: — Седнете, моля — а после започна да се занимава с печката и чайника. — Е, на какво се дължи този интерес към Мик след толкова време?

— Дъщеря му едва сега съобщи в полицията за изчезването му — каза Фил.

Учуден, Хейг се извърна към тях.

— Но нали той не е изчезнал? Доколкото знам, е заминал за Нотингам с още някои от момчетата? Тогава си казах, че им желая късмет. По онова време тук не ги чакаше нищо друго, освен мизерия.

— Следователно не сте споделяли неодобрението към стачкоизменниците, така ли? — попита Карен, надявайки се тонът й да не е прекалено остър.

Кискането на Хейг отекна призрачно в пещерата.

— Не ме разбирайте погрешно. Нямам нищо против профсъюзите. Работниците имат право да изискват прилично отношение от страна на работодателите си. Но тукашните миньори бяха предадени от онзи користен егоцентрик Артър Скаргил. Беше съвършена илюстрация на израза „лъвове, водени от магаре“[19]. Виждах как миньорската общност се разпада. Станах свидетел на големи страдания — и всичко това за нищо. — Той започна да налива кафе в чашите, клатейки глава. — Съжалявах и мъжете, и семействата им. Правех всичко по силите си — бях регионален директор на компания — вносителка на хранителни стоки, и отнасях в селата колкото можех повече от храните, които получавахме безплатно като проба. Но това беше като капка вода в пустиня. Напълно разбирах защо Мик и приятелите му избраха да постъпят така.

— А не мислите ли, че има нещо егоистично в това да изоставиш жена си и детето си? Да не се интересуваш какво ще се случи с тях?

Хейг сви рамене, застанал гърбом към тях.

— Честно казано, не бях особено запознат с личния му живот. Не обсъждаше с нас семейството си.

— А за какво говореше? — попита Карен.

Хейг донесе на масата две пластмасови кутии — в едната имаше пакетчета захар, отмъквани от кафенета в бензиностанции и от хотелски стаи, в другата — малки кутийки с растителна сметана, придобити от същите източници.

— Не си спомням, вероятно темите са били обичайните — футбол, телевизия, планове как да се намерят пари за поддръжка на пещерите. Теории за значението на различните скални рисунки. — Той отново се изкиска. — Предполагам, че сме доста скучни в очите на страничния наблюдател. Повечето хора, посветили се на хобитата си, са такива.

Карен се запита дали да излъже, но реши да не си дава труда.

— Просто искам да си съставя някаква представа за Мик Прентис.

— Винаги съм го имал за почтен, открит човек. — Хейг донесе кафетата, полагайки преувеличени усилия да не разлее нито капка. — Честно казано, като изключим пещерите, нямахме много общи теми. Но според мен наистина имаше талант на художник. Окуражавахме го да рисува пещерите и отвън, и отвътре. Мислехме си, че такова творческо отразяване на интересите ни е подходящо, като се има предвид, че славата на пещерите до голяма степен се дължи именно на издяланите в камъка релефи от времето на шистите. Някой от най-хубавите са тук, в Пещерата на Тана. — Той вдигна фенера и го насочи без каквото и да било колебание към едно точно определено място на стената. Лъчът попадна право върху ясно очертаната фигура на риба с опашката надолу, издялана в скалата. Хейг започна да мести лъча и пред тях се разкри фигура на препускащ кон, а после нещо, което би могло да бъде куче или сърна. — Загубихме някои от знаците във форма на концентрични кръгове при срутването през 1985 година, но за щастие Мик ги беше рисувал малко преди това.

— Къде имаше срутване? — попита Фил и надникна към дъното на пещерата.

Хейг ги поведе към най-далечния ъгъл, където една купчина камъни се издигаше почти до тавана.

— Тук имаше втора, по-малка зала, свързана с тази с къс проход — Фил пристъпи напред, за да огледа по-добре, но Хейг го сграбчи за ръката и го дръпна назад. — Внимателно — каза той. — Не можем да бъдем сигурни в стабилността на тавана на местата, където е имало скорошно срутване.

— Рядко ли стават срутвания? — попита Карен.

— Големи като това ли? Навремето, когато мината „Майкъл“ още е работела, са се случвали често. Но мината е затворена през 1967 година.

— Знам всичко за злополуката в „Майкъл“ — прекъсна го Карен. — Израснала съм в Метхил.

— Разбира се — изражението на Хейг говореше, че е отчел напомнянето й. — Е, откакто на подземните работи е сложен край, в пещерите не е имало особено движение. Всъщност не сме имали друго голямо срутване, освен това.

Карен почувства раздвижването на полицейския си инстинкт.

— Кога точно е станало срутването? — произнесе тя бавно.

Хейг като че ли се учуди на насоката, която вземаше разговорът и хвърли на Фил поглед, който трябваше да изразява нещо като мъжка солидарност.

— Е, не можем да кажем с точност. Откровено казано, времето от средата на декември до средата на януари за нас е мъртъв период. Коледа, Нова година и така нататък. Хората са заети с други неща, пътуват насам-натам. Единственото, което можем да кажем със сигурност, е, че проходът беше чист на седми декември. Тогава тук беше дошъл един от членовете на дружеството, за да направи някои измервания във връзка с молбата за финансова подкрепа, която подготвяхме. Доколкото можем да преценим, следващият влязъл в пещерата бях аз. Жена ми има рожден ден на 24 януари, и по този повод ни гостуваха приятели от Англия. Доведох ги да им покажа пещерите и тогава открихме срутването. Беше доста голям шок. Разбира се, изведох ги незабавно от тук и щом се върнахме у дома, се обадих в общината.

— Следователно таванът на прохода се е срутил в периода между 7 декември 1984 и 24 януари 1985? — Карен държеше да бъде сигурна, че не греши за датите. Започваше да събира наум две и две и беше убедена, че в резултат не получава пет.

— Точно така. Макар че според мен е по-вероятно да се е случило по-скоро в началото на този период — каза Хейг. — Когато влязохме, въздухът в пещерата беше чист. А това отнема повече време, отколкото бихте предположили. Мога да кажа, че прахта се беше слегнала отдавна.

Нютън ъв Уиймс

Фил погледна загрижено Карен. В чинията пред нея имаше чудесен пай с плънка от гълъбови гърди, с гарнитура от дребни пресни картофи и купчина тиквички и морковчета на скара. „Господарят на Уиймс“ напълно оправдаваше репутацията си. Но чинията бе поставена пред Карен преди повече от минута, а тя дори не беше взела в ръце приборите. Вместо да започне да се храни, тя само се взираше в чинията, а между веждите й се беше вдълбала бръчица.

— Добре ли си? — попита я той предпазливо.

Понякога жените се държаха странно и непредсказуемо по отношение на храната.

— Гълъби — каза Карен. — Пещери. Не мога да си избия това срутване от главата.

— Какво толкова те впечатлява? Срутвания в пещерите са напълно възможни. Нали затова слагат табели с предупреждения. И затварят някои части с прегради и катинари. Здраве и сигурност, това е съвременната управленческа мантра.

Той си взе парче от хрупкавото панирано филе от костур и загреба с вилицата от зеленчуците в специален сос за риба.

— Но нали чу какво каза този човек? Това е било единственото голямо срутване в която и да било от пещерите след затварянето на мината през 1967. Ами ако не е било случайност?

Фил поклати глава, задъвка и бързо преглътна.

— Пак те избива на мелодрама. Това не ти е „Индиана Джоунс и пещерите в Уиймс“, Карен. Просто някакъв човек е решил да изчезне, когато е видял, че целият му живот затъва в калта.

— Не един човек, Фил. Били са двама. Мик и Анди. Били са най-добри приятели. Не са били хора, които биха станали стачкоизменници. Не са били от хората, които биха изоставили близките си, без да ги уведомят поне с няколко думи.

Фил остави ножа и вилицата си.

— А хрумвало ли ти е някога, че може да са били двойка? Мик и най-добрият му приятел, Анди, в онази самотна къщичка дълбоко в гората? Сигурно не е било лесно да бъдеш хомосексуален на място като Нютън ъв Уиймс в началото на осемдесетте години.

— Разбира се, че и това ми мина през ума — отвърна Карен. — Но не можем да развиваме разни теории, когато не разполагаме с абсолютно нищо, което да ги поддържа. Никой не е казвал нищо, никой дори не е намеквал за нещо такова. А можеш да ми вярваш, ако има нещо общо между Файф и планината Броукбек, то е, че и на двете места хората клюкарстват. Не ме разбирай погрешно. Не отхвърлям напълно теорията. Но докато не разполагам с нищо в нейна подкрепа, се налага да я складирам някъде по-назад в мозъка си.

— Съгласен съм — каза Фил и се зае отново с храната си. — Но и ти нямаш повече основания за идеята си, че става дума за изкуствено предизвикано срутване в пещерата, и че под камъните е погребан някой.

— Не съм казвала, че някой е погребан там — възрази Карен.

Той се ухили.

— Познавам те, Карен. Не съществува друга причина, поради която ти би се заинтересувала от купчина камъни.

— Може и така да е — каза тя, без да се опитва да се защити. — Но не можеш да кажеш, че просто се опитвам да прокарвам някакви налудничави идеи. Ако има хора, които знаят всичко необходимо за насоченото взривяване, с което разбиват скали само на определените места, където това им е необходимо, това са именно миньорите. А хората, които се занимават с въпросното насочено взривяване, разполагат и с взривни материали. Ако ми трябва човек, който да предизвика срутване в пещера, бих се обърнала на първо място към миньор.

Фил примигна.

— Струва ми се, че трябва да започваш да ядеш. Сигурно ти е паднало нивото на кръвната захар.

Карен го изгледа мрачно за миг, после взе ножа и вилицата и се зае с храната с обичайния си ентусиазъм. След като погълна няколко хапки, тя поде отново:

— Това трябва да е достатъчно, за да се регулира кръвната захар. И продължавам да мисля, че съм на правилен път. Ако Мик Прентис не е изчезнал от тук по собствена воля, значи е изчезнал, защото е пречел на някого. И виж ти — разполагаме с името на човек, който е имал основание да иска Мик да изчезне. Какво ни разказа Иън Маклийн?

— Как Прентис е разкрил, че Бен Рийки злоупотребява с профсъюзните фондове — отвърна Фил.

— Именно. Прибирал е пари, които е трябвало да бъдат изпратени в централата. От всичко, което съм научила дотук за Мик, той не би допуснал това да му се размине. А и е трудно да си представя как би могъл да предприеме нещо по-нататък, без да посвети и Анди — след като именно той е регистрирал постъпленията. Струва ми се неприсъщо и за двамата да не предприемат нищо по въпроса. А ако бяха направили откритието си обществено достояние, хората биха линчували Рийки — и ти го знаеш. А това е един доста сериозен мотив, Фил.

— Може би. Но ако са били двама срещу един, как е успял Рийки да убие и двамата? Как е завлякъл телата в пещерата? Откъде е успял да намери експлозиви посред стачката?

Усмивката на Карен винаги му бе действала обезоръжаващо.

— Все още не знам. Но ако съм права, рано или късно ще разбера и това, уверявам те, Фил. И обмисли като начало следното: ние знаем кога точно е изчезнал Мик, но нямаме точна дата на изчезването на Анди. Напълно е възможно да са убити поотделно. Може също така да са убити в самата пещера. А що се отнася до намирането на експлозиви — Бен Рийки е бил служител на профсъюза. Вероятно много хора са му дължали услуги. Не се прави, че не знаеш как стават тези неща.

Фил приключи с рибата и побутна чинията си настрана. После вдигна ръце с длани, обърнати към Карен, в знак, че се предава.

— И какво ще правим сега?

— Ще разчистим онази купчина камъни и ще видим какво има зад нея — отвърна тя с тон, подсказващ, че отговорът е очевиден.

— А как смяташ да го направим? Макарона изобщо не е уведомен, че се занимаваш с тези неща. А дори това да бе обявено официално, той по никакъв начин не би обременил бюджета, над който толкова трепери, за да финансира някакви археологически разкопки в търсене на две тела, които вероятно няма да бъдат открити на това място.

Карен, която тъкмо поднасяше късче пай към устата си, спря и ръката й с вилицата застина на половин път.

— Какво каза току-що?

— Че бюджетът не позволява.

— Не, не. Имам предвид другото — ти каза „археологически разкопки“. Фил, ако паят с гълъбово месо не се беше изпречил между нас, щях да те целуна. Ти си гений.

Фил почувства как сърцето му се свива. Трудно бе да пропъди съмнението, че за пореден път се е забъркал в хубава каша.

Къркалди

Понякога беше по-разумно да провеждаш деловите си разговори от домашния си телефон. Докато не успееше да задвижи всичко и не разполагаше със сигурна аргументация, Карен не искаше Макарона да надуши с какво се е заела. Думите на Фил отключиха верига от асоциации в съзнанието й. Искаше купчината камъни, останали след срутването, да бъде разчистена. Датите, които бе научила от Арнолд Хейг, даваха възможност да пробута търсенето пред Макарона като нов аспект на случая „Грант“, но колкото повече успееше да намали разходите, толкова по-малка бе вероятността той да започне да задава излишни въпроси.

Тя се разположи на масата в трапезарията с телефона, тефтерче с адреси и телефонни номера и бележник. Колкото и да бе привикнала на новите технологии, Карен продължаваше да записва и по традиционния начин имена, адреси и телефонни номера. Аргументираше се с това, че ако някога световната електронна мрежа се срине, така тя пак би могла да открие хората, които щяха да са й необходими. Разбира се, не беше пропуснала да отчете, че ако нещо подобно се случеше, и телефоните нямаше да работят, пък и транспортната мрежа щеше да бъде в хаос, но независимо от това възприемаше тефтерчето с телефони и адреси като някаква двойна осигуровка. Освен това, ако се наложеше, такъв документ се унищожаваше много по-лесно от която и да било електронна памет.

Тя го отвори на страницата, която й трябваше, и плъзна пръст по листа, докато стигна до името на доктор Ривър Уайлд. Навремето Карен бе посещавала курс за подобряване на научните познания на детективи, носещи отговорността за местопрестъпления. Специалистката по съдебномедицинска антропология беше един от водещите преподаватели на курса. На пръв поглед изглеждаше малко вероятно двете жени да намерят общи интереси, но колкото и невероятно да изглеждаше, те се сближиха незабавно. Макар че нито една от двете не би го обяснила така, това бе свързано по някакъв начин със способността, която имаха и двете — да играят привидно по правилата, съумявайки същевременно да подкопават незабележимо авторитета на онези, които не бяха съумели да спечелят уважението им.

Карен харесваше това, че Ривър никога не се опитваше да зашемети аудиторията с научните си познания. Независимо от това дали говореше пред ченгета, чието научно образование бе приключило в юношеската им възраст, или разказваше виц в някой бар, тя съумяваше да предаде сложна информация с такива думи, които позволяваха на един лаик да я възприеме и оцени. Някои от разказите й бяха ужасяващи; други караха слушателите й да се заливат от неудържим смях; трети пък ги караха да се замислят.

Другото, което превръщаше Ривър в отличен потенциален съюзник, бе фактът, че мъжът в нейния живот беше ченге. Карен не го познаваше, но ако съдеше по описанията на Ривър, той беше ченге от нейната порода. Не се ръководеше от някакви безсмислици, а единствено от желанието да стигне възможно най-бързо до сърцевината на въпроса. И така, тя приключи курса по съхраняване на следи на местопрестъплението, придобила не само по-голямо разбиране на собствената си работа, но и едно ново приятелство. А приятелството беше такава рядкост, че си струваше да се поддържа. Оттогава двете жени се бяха срещали няколко пъти в Глазгоу — градът се намираше по средата на пътя, който свързваше Файф с Езерната област, където живееше Ривър. Бяха прекарвали приятни вечери заедно — и тези случаи бяха затвърдили онова, което започна още при първата им среща. Сега Карен смяташе да разбере дали Ривър бе говорила сериозно, когато й бе предложила да ползва срещу скромно заплащане нейни студенти за проучвания, за които не би могла да получи средства от бюджета на полицията.

Ривър отговори при второто иззвъняване.

— Спаси ме — каза тя.

— От какво?

— Седя на верандата на някаква дървена барака, гледам ужасния отбор по крикет на Юан и се моля да завали. Какво ли не прави човек от любов.

„Де такъв късмет да скучая с човек, когото обичам.“

— Е, поне не им правиш чай.

Ривър изсумтя.

— Как пък не! Постарах се да изясня този въпрос от самото начало. Никакво пране на екипи, никакъв робски труд в примитивни кухни. Останалите жени и приятелки на играчите може и да ми хвърлят по някой мръсен поглед, но ако си мислят, че ми пука, са ме сбъркали с някого. Та как стоят нещата при теб?

— Сложно.

— Е, значи и при теб нищо ново. Трябва да се видим, да излезем заедно някоя вечер. Да изясним сложните въпроси.

— Звучи добре. А при това може да го направим и по-скоро, отколкото предполагаш.

— Ахаа! Явно кроиш нещо.

— Може да се каже и така. Виж, спомняш ли си как веднъж ми каза, че разполагаш с малка армия от студенти на свое разположение — да съм го имала предвид, ако някога имам нужда от помощ срещу ниско заплащане?

— Разбира се — отвърна незабавно Ривър. — Заела си се с нещо неофициално, така ли?

— Нещо такова. — Карен нахвърли набързо картина на случая. Докато говореше, Ривър от време на време хъмкаше окуражаващо.

— Добре — каза тя, когато Карен свърши с разказа си. — Значи първо ни трябват хора от курса по съдебномедицинска антропология, за предпочитане едри и силни, за да могат да влачат камъни. Не мога да ползвам студентите от последна година, защото те сега полагат последните си изпити. Но тъй като за останалите, семестърът вече приключва, ще мога да взема студенти от първа и втора година, плюс всички колеги от катедрата, до които успея да се добера. Може да го представя като практически занимания, та студентите да решат, че така ще си спечелят по някоя червена точка. За кога ти трябваме?

— Какво ще кажеш за утре?

Последва дълго мълчание. После Ривър попита:

— Сутринта или следобед?

След телефонния разговор с Ривър Карен чувстваше, че не я свърта на едно място, но нямаше къде да иде. Възползва се от този излишък на енергия, за да уреди места за нощувка на студентите в къмпинга край голф игрището, което се намираше наблизо, в Ливън. Извади диск със „Сексът и градът“ и се опита да го гледа, но филмът само успя да я вбеси. Винаги се чувстваше така, когато воденото от нея разследване вече набираше ход. Не я влечеше нищо друго, освен лова. Дразнеше се, че ще трябва да се забави заради почивните дни, или защото изследванията отнемаха време, или защото не можеше да предприеме нищо ново, преди поредното късче информация да си отиде на мястото.

Опита се да се разсейва с чистене. За съжаление обаче рядко прекарваше у дома достатъчно дълго време, за да изцапа по-сериозно. След едночасово ударно чистене не остана нищо, което да заслужава внимание.

— По дяволите всичко — измърмори тя, взе ключовете от колата и тръгна към вратата. Всъщност, когато ставаше дума за вземане на свидетелски показания, законът изискваше да не хуква сама. Но Карен си каза, че няма да взема показания, а само ще набира сведения за странични обстоятелства по случая. Ако пък се натъкнеше на нещо, което по-късно би могло да бъде цитирано пред съда, винаги можеше да прати допълнително двама детективи, които да вземат официално показания.

Пътят до Нютън ъв Уиймс с кола й отне по-малко от двайсет минути. В изолирания квартал, където живееше Джени Прентис, не се забелязваха никакви признаци на живот. Никъде не играеха деца; нямаше хора, седнали в дворовете на къщите си, за да се насладят на късното следобедно слънце. Унилият вид на немногобройната редица от къщи надали би могъл да се промени само с помощта на топлото лятно време.

Този път Карен се упъти към къщата, която се намираше в съседство с дома на Джени Прентис. Продължаваше с опитите да си създаде представа що за човек е бил всъщност Мик Прентис. Жена, която е била достатъчно близка на семейството, за да й поверяват Миша, несъмнено е познавала добре и бащата.

Карен почука и зачака. Тъкмо се канеше да се откаже и да тръгне обратно към колата, когато вратата се открехна леко, задържана от веригата. Дребничко, сбръчкано лице, увенчано с гъсти сиви къдрици, надникна през пролуката към нея.

— Госпожа Макгиливри?

— Не ви познавам — каза старата жена.

— Така е — Карен извади полицейската си карта и я поднесе пред зацапаните, дебели стъкла на очилата, зад които се виждаха размазано избледнели сини очи. — Аз съм от полицията.

— Не съм викала полиция — заяви жената, наклони глава на една страна и загледа смръщено картата на Карен.

— Знам, че не сте. Исках само да поговоря с вас за един човек, който ви е бил съсед — и Карен посочи къщата на Джени.

— Том ли? Че той почина преди години.

Том? Кой ли беше пък Том? О, по дяволите, беше забравила да разпита Джени за втория баща на Миша.

— Не Том, не. Имам предвид Мик Прентис.

— Мик? Искате да говорите с мен за Мик? Каква работа има полицията с Мик? Нещо нередно ли е направил?

Жената изглеждаше объркана, което изпълни Карен с лоши предчувствия. Беше прекарала достатъчно време в опити да извлече свързана информация от стари хора, за да знае, че такава задача може да се окаже много трудна и да доведе до съмнителни резултати.

— Не, не става дума за нещо такова, госпожо Макгиливри — увери я Карен. — Ние просто се опитваме да разберем какво се е случило с него навремето.

— Обърна гръб на всички ни, ето какво се случи — каза сурово старицата.

— Точно така. Но ми се иска да изясня някои подробности. Питам се дали бих могла да вляза и да поговоря с вас?

Старата жена въздъхна тежко.

— Сигурна ли сте, че не сте объркали адреса? Трябва ви Джени. Аз нямам какво да ви кажа.

— Честно казано, госпожо Макгиливри, аз се опитвам да разбера що за човек е бил всъщност Мик. — Карен пусна в действие най-хубавата си усмивка. — Джени е малко предубедена, нали разбирате какво искам да кажа?

Старицата се изкиска.

— Същинска вещица е тази Джени. Една добра дума не каза за него, нали? Е, момиче, най-добре ще е да влезеш.

Чу се изтракване, когато тя свали веригата, и Карен бе допусната в задушната къща. Доминираща беше миризмата на лавандула, примесена със застоял мирис на пържено и евтини цигари. Карен последва прегърбената фигура на госпожа Макгиливри до задната стая. Една от стените явно бе пробивана допълнително, за да бъде стаята превърната в нещо като трапезария, пряко свързана с кухнята. Изглеждаше, че ремонтът е бил направен през седемдесетте години на двайсети век и че оттогава насам в къщата не е било променяно нищо, включително и тапетите. Различните петна и оттенъци бяха останали като свидетелство за влизалата в дома слънчева светлина, за готвенето и пушенето тук през годините. Лъчите на клонящото към залез-слънце нахлуваха в стаята и хвърляха златисти отблясъци по излинелите мебели.

Когато влязоха, едно вълнисто папагалче в кафез зачурулика стреснато.

— Тихо, Джоки. Това е една мила дама от полицията, дошла е да си поговори с нас. — Папагалчето отвърна с яростно чуруликане, което прозвуча така, сякаш ги ругаеше, после млъкна. — Седнете, сега ще сложа чайника на печката.

На Карен всъщност не й се пиеше чай, но тя знаеше, че разговорът щеше да потръгне по-добре, ако оставеше старата жена да шета около нея. В крайна сметка двете се разположиха една срещу друга край учудващо добре изтърканата маса, на която имаше чайник и чиния с очевидно домашни бисквити. Слънцето осветяваше госпожа Макгиливри като прожектор на сцена, разкривайки следи от грим, явно нанасян, когато е била без очила.

— Чудесно момче беше Мик. Хубавец беше, с тази руса коса, пък и широкоплещест. Не пропускаше никога да ми се усмихне и да ми каже по някоя добра дума — сподели старата жена, докато наливаше чая в чаши от толкова фин порцелан, че можеше да се види как слънчевите лъчи се процеждат през него и осветяват чая. — Вдовица съм вече от трийсет и две години, и мога да кажа, че никога не съм имала по-добър съсед от Мик Прентис. Винаги ми помагаше с разни дребни работи, с които не можех да се справя. Никога не му е тежало да помогне. Чудесно момче, така си беше.

— Трябва да им е било тежко по време на стачката — Карен си взе от предложените й бисквити с шоколадов пълнеж.

— За всички беше тежко. Но не това беше причината Мик да стане стачкоизменник.

— Така ли?

„Говори небрежно, не показвай, че проявяваш особен интерес.“

— Тя го докара дотам. Виждаше се с този Том Кембъл направо под носа му. Никой мъж не би понесъл това, а Мик си имаше гордост.

— Том Кембъл ли?

— Все пред вратата им висеше. Джени беше приятелка на жена му. Помагаше с гледането на горкичката, когато й откриха рак. Но когато тя почина, той просто като че ли не можеше да се откъсне от Джени. Човек почваше да се пита дали тази история не е започнала по-отдавна — госпожа Макгиливри смигна заговорнически.

— Искате да кажете, че Джени е била любовница на Том Кембъл? — Карен си прехапа езика, за да не изтърси наведнъж всички въпроси, които искаше да зададе, но трябваше да отложи за по-късно. „Том Кембъл? Какво се е случило с него? Защо Джени не спомена това име?“

— Не мога да твърдя нещо, в което не бих могла да се закълна. Знам само, че кажи-речи не минаваше ден, без той да се отбие тук. И винаги когато Мик не си беше у дома. При това никога не идваше с празни ръце. Малки пакетчета — днес едно, утре друго. По време на стачката Мик все казваше, че Джени умее да направи повече с един паунд от която и да било друга жена в Нютън. Така и не му казах причината.

— А как така Том Кембъл е разполагал с разни неща, които е можел да им подарява? Не е бил миньор, така ли?

Госпожа Макгиливри придоби такова изражение, сякаш чаят, който току-що бе изпила, се беше превърнал в оцет.

— Беше пълномощник на минната управа.

Карен предположи, че събеседничката й би произнесла с по-голямо уважение думата „педофил“.

— И вие предполагате, че Мик е разбрал какво става между тях двамата?

Жената кимна енергично.

— Всички други в Нютън знаеха. Обичайната история. Половинката винаги научава най-накрая. А пък ако някои са се съмнявали, то достатъчно би било това, че Том Кембъл се нанесе тук доста скоро след като Мик си тръгна.

Карен се досети със закъснение, че не е проучила въпроса с втория баща на Миша.

— Заживя с Джени, така ли?

— Минаха няколко месеца, преди да се нанесе тук. За пред хората, като че ли можеха да излъжат някого. И после зае мястото на Мик.

— Но той нямал ли е своя къща? Бих предположила, че със заплатата му на пълномощник…

— О, да, имаше хубава къща в Уест Уиймс. Но Джени не пожела да се премести. Каза, че било заради детето. Че изчезването на Мик било достатъчно тежко за Миша, та не бивало да я местят и от дома, в който се беше родила. — Госпожа Макгиливри изду устни и поклати глава. — Но знаете ли, все съм се чудила дали това е причината. Струва ми се, че тя така и не обикна Том Кембъл така, както обичаше Мик. Харесваше й това, което Том можеше да й осигури, но си мисля, че сърцето й принадлежеше на Мик. Въпреки тези нейни залитания, така и не успях да повярвам, че Джени е престанала да обича Мик. Струва ми се, че остана тук, защото дълбоко в себе си се надява Мик да се върне някой ден. И иска да бъде сигурна, че той ще я намери тук.

Карен си каза, че теорията й мирише на сантименталност, заета от сапунените сериали. Но пък имаше предимството, че обясняваше онова, което иначе изглеждаше необяснимо.

— И какво стана с нея и Том?

— Той даде под наем собствената си къща и се пренесе тук. Никога не съм имала много вземане-даване с него. Не беше общителен като Мик. Пък и отношенията между момчетата от „Лейди Шарлот“ и пълномощниците не бяха добри, особено след като през 1987 затвориха мината. — Старицата поклати глава и сивите й къдрици се залюляха. — Но Джени си получи заслуженото.

— Как така?

— Той умря. Получи масивен инфаркт на голф игрището в Лъндин. Трябва да е било преди десетина години. И когато прочетоха завещанието, Джени трябва да е получила сериозен шок. Беше оставил всичко под попечителство на Миша. Момичето получи всичко, когато стана на двайсет и пет години, а Джени не видя и петак. — Госпожа Макгиливри вдигна чашата си, сякаш произнасяше тост. — Така й се падаше, ако питате мен.

Карен не намери сили да изрази несъгласие. Допи чашата си, бутна стола си назад и каза:

— Много ми помогнахте.

— Той се навърташе тук дори в самия ден, когато Мик замина за Нотингам — каза госпожа Макгиливри. На Карен това й заприлича на словесен еквивалент на жеста, с който сграбчваш някого за ръката, за да му попречиш да си тръгне.

— Том Кембъл ли?

— Същият.

— А кога дойде тук? — попита Карен.

— Трябва да е било към три часа. Обичам да слушам следобедната радиопиеса, а радиото е в предната стая. Видях го как минава по алеята към къщата и после застава отпред, чакайки Джени да се върне. Предполагам, че тя беше ходила до миньорското дружество — носеше разни пакети и консерви, от даренията, които раздаваха там.

— Изглежда, че си спомняте всичко много ясно.

— Спомням си го така добре, защото същата сутрин видях Мик за последен път. Запечатало се е в паметта ми.

Тя си наля още чай.

— Колко време остана той? Имам предвид Том Кембъл.

Госпожа Макгиливри поклати глава.

— Виж, в това отношение не мога да ви помогна. Когато пиесата свърши, тръгнах към селската морава, за да хвана автобуса за Къркалди. Сега вече не мога, но навремето ходех да пазарувам от големия супермаркет „ТЕСКО“ при автогарата. Затова и не знам колко време е останал. — Тя отпи от чая си. — Знаете ли, понякога съм се питала.

— За какво?

Старата жена отклони поглед. Бръкна в джоба на размъкнатата си жилетка и извади пакет „Бенсън & Хеджис“. Извади цигара и се зае да я пали, без да бърза.

— Питала съм се дали не е дал пари на Мик, за да се махне.

— Искате да кажете, че Том може да е дал пари на Мик, за да напусне града? — Карен не успя да прикрие недоверието си.

— Не е чак толкова щура идея. Както вече казах, Мик си имаше гордост. Не би останал там, където не го искат. Така че, ако и без това е бил решил да се махне, може пък да е взел пари от Том Кембъл.

— Но нима това не би било прекалено силен удар за самоуважението му?

Госпожа Макгиливри издиша тънка струйка дим.

— И в двата случая би ставало дума за мръсни пари. Може пък парите на Том Кембъл да са му се сторили поне малко по-чисти от тези, които би печелил като стачкоизменник. Освен това същата сутрин, когато излезе, по нищо не личеше, че има намерение да отиде някъде по-далеч от брега, където рисуваше. Ако Том Кембъл му е дал пари, тогава е нямало нужда да се връща, за да си вземе дрехи или нещо друго, нали?

— Сигурна ли сте, че не се е връщал по-късно, за да си вземе багажа?

— Сигурна съм. Вярвайте ми, на тази улица няма тайни между съседите.

Карен продължаваше да гледа старицата, но мислите й вече препускаха. Не допускаше нито за миг, че Мик Прентис е продал мястото си в брачното легло на Том Кембъл. Но може би Том Кембъл е искал да се добере до това място толкова силно, че е намерил по-различен начин да се отърве от съперника си.

На ти сега сведения за странични обстоятелства. Карен потисна въздишката си и каза:

— Искам да пратя двама наши служители при вас в понеделник сутринта. Съгласна ли сте да повторите пред тях това, което казахте сега на мен?

Госпожа Макгиливри се оживи.

— Това ще бъде чудесно. Бих могла да изпека кифлички.

Замъкът Ротесуел

Само защото беше прикована в Ротесуел като някаква доброволно приела затворничеството си Рапунцел, Бел Ричмънд не можеше да обърне гръб на останалата си работа. Макар да беше лишена от пряк достъп до Грант, това не означаваше, че трябва да седи и да си върти палците. Прекара сутринта в писане на интервю за „Гардиън“. Беше почти готово, но искаше да го остави за известно време настрана, преди да го изглади окончателно. Реши, че едно посещение на басейна, скрит наблизо зад една редица борове, ще й свърши работа, и измъкна банския костюм от багажа си. Докато прекосяваше стаята, телефонът иззвъня.

Гласът на Сюзън Чарлсън прозвуча ясно и отчетливо.

— Заета ли сте?

— Тъкмо отивах да поплувам.

— Сър Бродерик разполага с един свободен час. Би искал да продължите да се запознавате с обстоятелствата около случая.

Очевидно място за спор нямаше.

— Добре — въздъхна Бел. — Къде мога да го намеря?

— Ще ви чака отпред, в лендроувъра. Реши, че може да искате да видите къде е живяла Катрина.

Бел не можеше да възрази. Всичко, което би добавило още цвят към историята, си струваше да му посвети времето си.

— Дайте ми пет минути — каза тя.

— Благодаря.

Бел бързо се преоблече в джинси и непромокаемо яке, обзета от благодарност към божествата на модата — високите, тип „туристически“ обувки бяха актуални през този сезон, поради което тя можеше да създаде смътното впечатление, че е подготвена за живот извън града. Сграбчи диктофона и хукна надолу. Лъскав лендроувър „Дифендър“ чакаше със запален двигател пред външната врата. Броуди Грант седеше на шофьорското място. Бел забеляза отдалеч, че облечените му в ръкавица пръсти барабанят нервно по волана.

Тя се качи в колата и му отправи най-хубавата си усмивка. Не го беше виждала от онзи ексцентричен разговор с ченгетата предния ден. Беше обядвала, работейки в стаята си, а на вечеря той не се появи. Джудит бе казала, че отишъл на някаква изцяло мъжка благотворителна вечеря за почитатели на бокса и изглежда беше много облекчена, че не й се налагаше да бъде с него. Разговорът на масата беше скучен. Всеки път, когато възникнеше опасност да засегнат тема, която би разкрила нещо интересно, или самата Джудит, или вездесъщата Сюзън незабавно го отклоняваха в друга посока. Разочарованието накара Бел да се почувства измамена.

Но сега, когато остана насаме с него, беше склонна да забрави за всичко това. Чудеше се дали да го попита наистина ли си въобразява, че може да се отнася с Карен Пири като господаря на имението в криминална пиеса от трийсетте години на двайсети век, но се отказа. По-добре бе да ползва времето, за да попълни празнините в познанията си за обстоятелствата около случая.

— Благодаря ви, че ще ме заведете да видя жилището на Кат — каза тя.

— Няма да можем да влезем вътре — отвърна той, освободи ръчната спирачка и подкара колата. Завиха зад къщата и потеглиха надолу, по неасфалтиран път през борова гора. — Там междувременно са живели различни наематели, така че няма да пропуснете нищо. Е, какво е мнението ви за инспектор Пири?

Изражението му не подсказваше какво очаква да чуе, затова Бел реши да избере истината.

— Струва ми се, че инспектор Пири е от хората, които лесно могат да бъдат подценени — каза тя. — Имам чувството, че е много способна.

— Така е — съгласи се Грант. — Предполагам, знаете, че бившият помощник-началник на полицията в графството сега излежава доживотна присъда именно благодарение на нея. Беше човек, за когото всеки би казал, че е извън всяко подозрение. Но тя намери сили да постави под въпрос честността му. И когато вече бе стъпила на този път, не спря, докато не успя да докаже без всякакво съмнение, че той е хладнокръвен убиец. Именно затова исках тя да се заеме с този случай. Навремето, когато Катрина загина, всички ние направихме грешката да насочваме мислите си единствено по традиционните пътища. И ето докъде ни доведе това. Ако ни се открива втора възможност, на мен ми трябва човек с нестандартно мислене.

— Разбираемо — каза Бел.

— Е, за какво искате да разговаряме сега? — попита той, когато колата излезе изпод дърветата и се озоваха в просека, завършваща с ограждение, подобно на онова, през което Бел влезе в имението първия път, когато пристигна тук. Очевидно никой не можеше да припари в земите около замъка Ротесуел, освен ако не е бил поканен. Грант намали скоростта, за да могат охранителите да видят кой е зад волана, после потегли по-бързо, насочвайки се към главния път.

— Какво стана после? — попита Бел, включи диктофона и го насочи към него. — Получихте първото съобщение и се свързахте с полицията, а те започнаха работа. Как се развиха събитията по-нататък?

Той се загледа пред себе си, явно решен да не проявява никакво вълнение. Докато минаваха край разноцветните правоъгълници на ниви с изкласило жито и пасбища, а слънцето ту се измъкваше иззад надвисналите сиви облаци, ту отново потъваше зад тях, думите му се занизаха в разказ, който не можеше да бъде изслушан с безразличие. Това, че живееше с племенника си Хари, подпомагаше проницателността й достатъчно, за да може да си представи страданията на един родител в положението на Броуди Грант. Разбирането породи у нея достатъчно съчувствие, за да потисне почти изцяло желанието й да критикува.

— Започнахме да чакаме — поде той. — Никога не бях предполагал, че времето може да се влачи така.

Понеделник, 21 януари 1985

Замъкът Ротесуел

За човек, който нямаше търпение да изчака да слегне яката от пяна на поръчаната пинта „Гинес“, чакането на ново обаждане от Съюза на анархистите в Шотландия беше жестоко мъчение. Грант се луташе из Ротесуел като топка в игра на кегли, буквално се блъскаше в стените и рамките на вратите в усилието си да запази хладнокръвие. В движенията му нямаше нито смисъл, нито логика, а когато в лутанията си срещнеше жена си, трудно намираше думи, с които да отвърне на тревожните й въпроси.

Мери създаваше впечатление, че се владее много по-добре, и той бе почти склонен да я упреква за това. Беше отишла в къщата на Кат и бе съобщила на него и на Лосън, че с изключение на един съборен стол в кухнята като че ли всичко било по местата си. Срокът на годност на млякото бил до неделя, което означаваше, че тя трябва да бе изчезнала само преди няколко дни.

Нощите бяха още по-мъчителни от дните. Не можеше да се каже, че той спи — по-скоро просто рухваше, когато физическото изтощение го победеше. После се стряскаше и се събуждаше, дезориентиран и неотпочинал. Веднага щом съзнанието му се избистреше, му се искаше сънят отново да го замъгли. Знаеше, че от него се очаква да се държи нормално, но нямаше сили за това. Сюзън отмени всичките му ангажименти, и той се скри зад стените на Ротесуел.

В понеделник сутринта вече се беше превърнал в психическа развалина, никога през живота си не се бе чувствал така. Лицето, което виждаше в огледалото, би било по на място в лагер за военнопленници, отколкото в богат замък. Вече дори не го беше грижа дали хората около него ще забележат колко е уязвим. Единственото, което чакаше, бе пристигането на пощата, с надеждата, че с нея ще се получи известие, което да го освободи от безсилието и да му даде нещо за вършене. Дори да ставаше дума за събирането на откупа, без значение колко щяха да поискат онези копелета. Ако зависеше от него, би се упътил право към пощенската служба в Къркалди, би причакал пощаджията като едновремешните разбойници по пътищата и би поискал от него пощата. Но съзнаваше налудничавостта на подобна идея, и вместо това постоянно слизаше до пролуката на вратата, през която пощата за замъка щеше да падне на килимчето зад вратата по някое време между осем и половина и девет сутринта.

Лосън и Рени вече се бяха явили. Пристигнаха в осем, облечени в работни дрехи, в микробус на фирма за водопровод и канализация, който мина по задната алея. Сега седяха неподвижно във фоайето и чакаха пощата. Мери, зашеметена от валиума, който той бе настоял да й даде, седеше на най-долното стъпало на стълбата по пижама и халат, подпряла брадичка на коленете си. Сюзън отиваше ту при един, ту при друг, предлагаше чай и кафе, и един бог знаеше какво се крие зад обичайната й въздържаност. Грант със сигурност не можеше да си представи как бе успяла да овладее положението през изминалите два дни.

Радиостанцията на Лосън запука и предаде някакво неразбираемо съобщение, а миг след това откъм вратата се чу шумолене и изтракването на капака над процепа за пощата. Днешната поща започна да се сипе като водопад през пролуката, а Грант връхлетя върху купчината като умиращ от глад, видял храна. Лосън успя да го настигне и да сграбчи плътния кафяв плик секунди след като Грант бе го взел.

— Аз ще взема това — каза той.

Грант изтръгна плика от ръцете му.

— Не, да му се не види, няма. Писмото е адресирано до мен, а вие ще го видите достатъчно скоро.

— Добре, добре — отвърна Лосън. — Само се успокойте, сър. Защо не седнете при жена си?

За свое удивление Грант се подчини и се отпусна на стъпалото до Мери. Впери поглед в плика, обзет от внезапно нежелание да открие какви искания ще бъдат отправени към него. После Мери постави ръка върху неговата и той почувства неочакван прилив на сила. Скъса плика от едната страна и извади сгъната на четири дебела хартия. Когато я разгъна, видя, че този път са пратили два екземпляра от плаката с кукловода. Още преди да успее да прочете думите, написани в карето в основата на двата плаката, видя новата снимка с „Полароид“. Понечи да я скрие, но Мери се оказа по-бърза, пресегна се и я сграбчи.

Този път на устата на Кат нямаше лепенка. Изражението й беше гневно и предизвикателно. Беше завързана за стола, на който седеше, с усукана около нея опаковъчна лепенка. Стената зад нея беше бяла, по нея не се виждаше нищо. Ръка в ръкавица държеше на преден план вчерашен „Сънди Мейл“.

— Къде е Адам? — попита Мери.

— Налага се да предположим, че е там — каза Лосън.

— Но нищо не доказва предположението ви. Може и да е мъртъв, откъде бихме могли да знаем — Мери притисна устата си с длан, сякаш за да върне обратно предателски изтръгналите се думи.

— Не ставай глупава — каза Грант, обви раменете й с ръка и се опита да придаде изкуствена топлота на гласа си. — Знаеш каква е Катрина. Няма начин да е склонила да изпълни необходимото за плановете им, ако бяха направили нещо на Адам. Щеше да вие като зъл дух и да се търкаля по пода, а не да седи кротко на стола. — Той притисна по-силно раменете й. — Всичко ще бъде наред, Мери.

Лосън изчака малко, после каза:

— Може ли да видим какво е написано?

Клепачите на Грант трепнаха и той кимна. Разгъна горния плакат на коленете си и прочете посланието, написано със същия плътен черен маркер като предното:

„Искаме един милион. 200 000 паунда в употребявани двайсетпаундови банкноти, които да не са с поредни номера, в сак. Остатъкът — в нешлифовани диаманти. Предаването ще стане в сряда вечерта. Когато предадете откупа, ще получите единия от двамата. Вие можете да изберете кой да бъде.“

— Господи боже! — каза Грант. Предаде плаката на Лосън, който вече си беше сложил ръкавици, за да го поеме. Посланието на втория плакат също не звучеше окуражаващо:

„Когато се убедим, че диамантите не са фалшиви, и че банкнотите не могат да бъдат проследени, ще освободим и втория заложник. Не забравяйте — никаква полиция. Не се опитвайте да ни разигравате. Знаем какво правим и не се боим да пролеем кръв в името на нашата кауза.

Съюз на анархистите в Шотландия.“

— Какво направихте, за да откриете тези хора? — попита Грант. — Имате ли някакъв напредък в търсенето на близките ми?

Лосън вдигна ръка, загледан във втория плакат. Подаде го на Рени и каза:

— Правим всичко по силите си. Разговаряхме с отдела за борба с тероризма и с МИ5, но и едните, и другите не са чували за активна група, наречена „Съюз на анархистите в Шотландия“. Успяхме да вкараме в дома на Катрина един специалист по вземане на отпечатъци и още един служител, който да събере веществени доказателства, в събота през нощта — възползвахме се от тъмнината. Засега в резултат на това не сме открили преки следи, но работим по въпроса. Освен това пратихме наш служител, представящ се за клиент, да поразпита наоколо и да се поинтересува кога ще бъде отворен магазинът на Катрина. Успяхме да установим, че със сигурност е работила в сряда, но никой не може да твърди категорично, че я е виждал оттогава нататък. Нямаме сведения за каквато и да било съмнителна активност в областта. Няма съмнителни превозни средства, не е забелязано някой да се е държал подозрително. Ние…

— Искате да кажете, че не сте открили нищо и че не знаете нищо — прекъсна го грубо Грант.

Лосън дори не трепна.

— Това се случва много често при отвличания. Освен ако отвличането не се осъществи на обществено място, рядко има нещо, за което да се хванем. А когато има и малко дете, е извънредно лесно да се контролира възрастния, така че дори не се стига до такава съпротива, която би оставила някакви следи. Обикновено успяваме да постигнем някакъв напредък едва при предаването на откупа.

— Но точно тогава вие няма да можете да направите нищо. Не можете ли да четете, човече? Ще задържат единия от тях, докато се убедят, че не сме ги измамили — каза Грант.

— Броуди, нали и двамата ще бъдат там при предаването — каза Мери. — Виж, нали пише, че трябва да изберем кой от двамата да ни върнат.

Грант изсумтя.

— И кого ли ще изберем? Повече от очевидно е, че ще изберем Адам — тъй като той е много по-безпомощен. Той не може да се грижи за себе си. Няма човек с капка ум в главата, който би оставил шестмесечно бебе в ръцете на някакви анархисти и терористи, ако има избор. Ще доведат Адам и ще оставят Катрина там, където ги държат. Така бих постъпил аз, ако бях на тяхно място — Грант погледна Лосън, очаквайки той да потвърди думите му.

Полицаят не пожела да го погледне в очите.

— Това несъмнено е една от възможностите — каза той. — Но каквото и да направят, пред нас ще има някакви възможности. Може да решим да ги проследим. Може да поставим проследяващо устройство в сака и второ при диамантите.

— А ако това не помогне? Какво може да им попречи да поискат още пари? — каза Грант.

— Нищо. Напълно възможно е да поискат втори път откуп — Лосън беше видимо смутен.

— Тогава пак ще платим — каза спокойно Мери. — Искам дъщеря ми и внукът ми да се приберат, без да пострадат. Ние с Броуди ще направим всичко необходимо, за да постигнем това. Нали, Броуди?

Грант се почувства притиснат. Знаеше какъв отговор се очакваше от него, но се изненада от двойствеността на собствените си разсъждения.

— Разбира се, Мери. — Този път очите на Лосън срещнаха неговите и Грант разбра, че може би си е позволил да издаде повече, отколкото би трябвало. Трябваше да напомни на детектива, че и той е заложил нещо на успешния изход от положението. — Господин Лосън също ще направи всичко необходимо, Мери. Уверявам те.

Лосън сгъна плакатите и ги пъхна обратно в плика.

— Посветили сме се стопроцентово на усилията да върнем Катрина и Адам у дома, без да им се случи нещо — каза той. — И следващата точка от изпълнението на плана е вие да уредите необходимото с банката си.

— С моята банка ли? Искате да кажете, че ще им дадем истински пари? — попита невярващо Грант. Ако изобщо се бе замислял над такива неща досега, винаги бе считал, че полицията разполага с маркирани фалшиви банкноти за такива случаи.

— На този етап би било крайно опасно да постъпим по друг начин — каза Лосън. После сведе поглед към килима — истинско въплъщение на смущението. — Предполагам, че разполагате с необходимите средства?

Събота, 30 юни 2007

Нютън ъв Уиймс

— Опита се да се престори на смутен, задето ме принуждава да отговоря директно, наглото му копеле, но на мен ми беше ясно, че всъщност се забавлява — каза Грант, натискайки педала на газта, и те излязоха от Колтън ъв Уиймс. — Не ме разбирайте погрешно. По време на цялото разследване Лосън не направи дори една погрешна стъпка. Нямам основания да подозирам, че не е насочил изцяло и докрай усилията си към залавянето на мръсниците, които отвлякоха Катрина и Адам. Но виждах, че нещо у него го кара да изпитва тайно задоволство, че са ми натрили носа.

— А защо се е чувствал така, как мислите?

Грант намали скоростта, когато наближиха портата във високия зид, покрай който се движеха.

— Чисто и просто завист. Няма никакво значение какъв етикет ще й сложите — класова борба, агресивност, чувство за малоценност. Всичко се свежда до едно и също. Не са малко хората, на които им се зловиди онова, което притежавам. — Той отклони колата от пътя и я насочи към широка отбивка. Стената завиваше навътре от двете страни на входа, затворен от висока порта, скована от чернобоядисани греди, подредени така, че да наподобяват подвижната решетка на портите в средновековните замъци. От едната страна в стените бе вградена фасадата на двуетажна къща, изградена от същите блокове от местния червеникав пясъчник, от които бе издигната и стената. Тънките пердета на прозорците бяха спуснати, и шумът на двигателя на лендроувъра не накара нито едно от тях да потрепне.

— А същите тези хора завиждаха и на Катрина. В това има някаква ирония, нали? Хората предполагаха, че Катрина получи такъв блестящ старт в професията си благодарение на мен. Нямаха представа, че тя го постигна напук на мен.

Той изключи двигателя и излезе от колата, хлопвайки вратата зад себе си. Бел го последва, заинтригувана от възможностите да вникне в психиката му, които той — съзнателно или несъзнателно — й даваше.

— А когато става дума за вас? Намирате ли някаква ирония и в насочената към вас завист?

Грант се обърна рязко към нея и я изгледа мрачно.

— Предполагам, че сте направили предварителните си проучвания?

— Така е. Знам, че сте започнали живота си в редова къща в миньорското селце Келти. Че сте изградили кариерата си, започвайки от нищо. Но на няколко места в медийните публикации се намеква, че бракът ви все пак е допринесъл донякъде за шеметното ви издигане.

Бел знаеше, че си играе с огъня, но ако искаше да се възползва от уникалната възможност за пряк достъп до Грант и да я превърне в трамплин за голям скок нагоре в професията, трябваше да проникне под повърхността, да се добере до сведения, за които никой досега не бе подозирал, камо ли пък да се е докоснал до тях.

Гъстите вежди на Грант се свъсиха гневно и за миг тя реши, че ще стане прицел на унищожително яростно избухване. Но после нещо в изражението му се промени. Той положи видимо усилие, но съумя да й отправи крива усмивка, после сви рамене.

— Да, бащата на Мери разполагаше с властта и влиянието, които бяха решаващи за разрастването на бизнеса ми. — Той разпери ръце, подчертавайки признанието си. — Да, това, че я взех за жена, ми се отрази изцяло положително в професионално отношение. Но има и друго, Бел. Моята Мери беше достатъчно интелигентна, за да съзнава, че би страдала, ако се омъжеше за човек, който не я обича. И затова тя избра мен. — Усмивката му бавно избледня. — Не аз направих избора. И по същия начин изборът беше неин, когато реши да ме остави сам. — Той се извърна рязко и тръгна бързо към тежката порта.

Петък, 23 януари 1987

Островът Елън Дърг[20]

Толкова малко време прекарваха заедно напоследък. Тази мисъл измъчваше Грант всеки път, когато сядаше да се храни в Ротесуел през последната седмица. Закуска без нея. Обяд без нея. Вечеря без нея. Идваха гости; делови партньори, политици и, разбира се, Сюзън присъстваше винаги. Но нито един от тези хора не беше Мери. Тази седмица продължителността на времето, прекарвано без нея, започна да му се струва непоносима. Нищо не би облекчило съзнанието за смъртта на Кат, но присъствието на Мери правеше мисълта поносима. А сега — точно на този ден — той наистина не можеше да се примири с отсъствието й.

Беше заминала в понеделник — каза, че имала нужда да остане сама. На острова щеше да разполага с необходимото й спокойствие. Там нямаше прислуга. Човек можеше да го обиколи за двайсет минути, но фактът, че си на две мили навътре във водата, помагаше да се почувстваш надалеч от всичко и от всекиго. Грант обичаше да ходи там, не само за да лови риба, но и за да размишлява на спокойствие. Мери обикновено го оставяше сам, много рядко отиваше с него. Той не помнеше да е ходила там сама, но този път настоя решително.

Разбира се, на острова нямаше и телефон. Тя имаше телефон в колата, но колата й сигурно бе паркирана на хотелския паркинг на остров Мъл, на около половин миля от пристана. Освен това вероятно телефонът не би имал обхват в пустошта на Хебридския архипелаг. Грант дори не бе чувал гласа й, откакто се сбогува с него в понеделник.

И сега това мълчание му се струваше прекалено. Днес се навършваха две години, откакто дъщеря му загина, а внукът му изчезна, и Грант не искаше да остава насаме с болката. Опитваше се да не се съди прекалено строго, задето тогава всичко се бе объркало, но раната, която вината бе оставила в сърцето му, беше все още жива. Понякога се питаше дали и Мери смята, че е виновен, и дали това не е причината тя да го избягва толкова. Беше се опитал да й обясни, че единствените, които носеха отговорност за смъртта на Катрина, бяха хората, които я отвлякоха, но му беше трудно да убеди в това себе си, камо ли пък нея.

Той закуси рано и потегли, като преди това се обади в хотела, за да бъде сигурен, че ще има кой да го откара на острова. На няколко пъти му се наложи да отбива и да спира край пътя, когато скръбта стягаше гърлото му и заплашваше да го завладее изцяло. Когато пристигна, небето все още светлееше в последните отблясъци на слънцето, но когато стигнаха на острова, вече падаше здрач и сенките ставаха все по-дълбоки. Но пътят към вилата беше широк и добре поддържан, така че нямаше опасност той да се заблуди.

Когато Грант наближи, забеляза с учудване, че в къщата не се виждат никакви светлини. Когато шиеше, Мери се грижеше за такова осветление, на което биха завидели осветителите на театрална сцена. А може би сега не шиеше. Може би беше отишла да поседи в най-слънчевата стая в задната част на къщата, за да погледа последните следи от дневна светлина в небето на запад. Грант забърза, отказвайки да обърне внимание на страха, който започваше да забива нокти в гърдите му.

Вратата не беше заключена. Отвори се безшумно на добре смазаните панти. Грант посегна към ключа на осветлението, светлина заля фоайето и открои рязко всички очертания.

— Мери! — извика той. — Аз съм!

Безмълвието сякаш погълна думите му и те не можаха да стигнат надалеч.

Грант прекоси с едри крачки фоайето, отваряйки рязко вратите, покрай които минаваше, без да престава да вика жена си по име. Чувстваше как кожата на главата му изтръпва от надигащата се паника, а в очите му напират сълзи. Къде, по дяволите, беше тя? Не би излязла навън. Не и толкова късно. Не и когато навън беше толкова студено.

Откри я в слънчевата стая. Но тя не гледаше залеза. Мери Грант никога вече нямаше да гледа залеза. Няколко разпилени хапчета и една празна бутилка от водка бяха ключът към тайната на нейното мълчание. Кожата й вече беше хладна.

Събота, 30 юни 2007

Нютън ъв Уиймс

Бел настигна Грант точно пред тежката дървена порта. Когато наближи, забеляза, че в една от портите има изрязана по-малка врата — но достатъчно голяма, за да може през нея да мине голяма кола или малък микробус. От другата страна на шосето имаше неравен селски път, водещ надълбоко в близката гъста гора.

— Тя беше оставила писмо — каза Грант. — Още го помня наизуст.

„Толкова съжалявам, Броуди. Вече не мога да се справям. Ти заслужаваш нещо по-добро, а аз не мога да ти го осигуря. Не мога да понасям да те гледам как страдаш, не мога да понеса и собственото си страдание. Моля те, опитай се да обикнеш отново. Моля се да успееш“.

Лицето му се изкриви в горчива усмивка.

— Джудит и Алек. Това е доказателството, че изпълнявам волята й. Чували ли сте за състезанието Идитарод?

Стъписана от рязката смяна на темата, Бел успя само да измънка.

— Да. В Аляска. С шейни с кучешки впрягове.

— Един от най-големите рискове, на които се излагат състезателите, е да попаднат на нещо, наречено „джоб в леда“. Това става, когато водата под леда се отдръпва, оставяйки въздушно пространство, покрито с тънка ледена кора, която рухва веднага щом върху нея бъде поставена някаква тежест, макар че отгоре не се различава по нищо от останалата ледена повърхност. Паднеш ли вътре, няма излизане, защото стените на кухината са от гладък лед. Загубата на Катрина, Адам и Мери ме кара понякога да изпитвам чувството, че съм се озовал на такова място. Не знам кога ще изгубя опората под краката си. — Той се покашля и посочи една малка дървена стопанска постройка, която надничаше иззад дърветата. — Там бяха работилницата и галерията на Катрина. Навремето сградата беше в по-добро състояние. Когато отваряше галерията за клиенти, изнасяше край пътя две стойки с рекламни табели. Оставяше малката порта открехната — така че да могат да влизат хора, но не и коли. Отвън има предостатъчно място за паркиране. — И той махна с ръка към просторната отбивка, където бе оставил лендроувъра. Очевидно нямаше намерение да говори повече за първата си жена. Но й беше направил чудесен подарък с описанието на „джоба в леда“. Бел знаеше, че ще може да го разработи впечатляващо в материалите си.

Тя се огледа.

— Но поне на теория онзи, който я е отвлякъл, би могъл да отвори вратата докрай и да мине през нея с кола, нали? В такъв случай откъм пътя не би могло да се види какво става тук.

— И полицията мислеше така първоначално, но единствените следи от гуми, които откриха, бяха от колата на Катрина. Трябва да са паркирали отвън, на павираната отбивка. Следователно всеки, минаващ от тук с кола, би могъл да ги види. Поели са много голям риск.

Бел сви рамене.

— И да, и не. Ако са успели да вземат първо Адам, Кат би изпълнявала всичките им нареждания.

Грант кимна.

— Дори опърничава жена като дъщеря ми би поставила на първо място безопасността на детето си. Не се и съмнявам, че е постъпила така. — Той се извърна. — Не съм престанал да обвинявам себе си за станалото.

Реакцията й се стори крайна, дори за човек, който винаги настоява да държи всичко под контрол.

— Какво искате да кажете? — попита Бел.

— Разчитах прекалено на полицията. Трябваше да поема по-голяма отговорност за начина, по който да бъде изпълнен планът. Опитах се, но не бях достатъчно настоятелен.

Сряда, 23 януари 1985

Замъкът Ротесуел

— Знаем какво вършим — каза Лосън. Започваше да става раздразнителен, което не изпълваше Грант с увереност. — Можем да приключим всичко тази вечер.

— Би трябвало да наредите да наблюдават околността — каза Грант. — Може вече да са пристигнали.

— Предполагам, че те имат някаква представа кога носят тук пощата — отвърна Лосън. — Ако искат да ни изпреварят, те биха се окопали там още преди да сме получили съобщението с инструкциите. Така че всъщност не би имало значение.

Грант впери поглед в снимката, която бе пристигнала същата сутрин. Този път Кат лежеше на една страна в някакво легло, Адам се беше облегнал на нея и гледаше с широко отворени очи в обектива. И този път вчерашният брой на „Дейли Рекърд“ доказваше, че са живи. Или поне, че са били живи предния ден.

— Защо там? — попита той. — Изборът на мястото ми се струва странен. От там не може да се избяга бързо.

— Може би именно затова са го избрали. Ако те не могат да се измъкнат бързо, и вие няма да можете да го направите. Ще им е останала една заложница. Ще могат да използват нея, за да не ви позволят да доближите до тях, докато се качат на колата си — каза Лосън. Разгъна пред тях едромащабната карта, която Рени бе донесъл. Мястото, на което трябваше да бъде предаден откупът, бе оградено с червено. — Лейдис Рок — това е на половин път между стария изход на мината в Уест Уиймс и източния й край в Ийст Уиймс. С кола могат да стигнат най-много дотук, до началото на гората… — Лосън почука с пръст по едно място на картата. — Или до тук, до паркинга на Уест Уиймс. Ако бях на тяхно място, бих избрал Уест Уиймс. Макар че се намира по-надалеч от шосето и ще им трябват няколко минути повече, докато стигнат до главен път, което може да бъде от решаващо значение.

— Затова пък, когато се озоват на главния път, имат повече възможности — изтъкна Грант. — Могат да се насочат към Дайзарт или към Борланд, към Колтън или надолу по Чек Бар Роуд, покрай побития камък, а оттам могат да се упътят, общо взето, накъдето пожелаят.

— Ще покрием всички възможни изходи — каза Лосън.

— Нямате право на пропуски — отвърна Грант. — Те ще са взели откупа. Биха могли да пожертват Кат, за да успеят да се измъкнат.

— Какво имате предвид?

— Ако аз бях похитител, успял да се добера до откупа, и разбера, че вашите хора са по петите ми, бих изхвърлил заложницата от колата — каза Грант доста по-спокойно, отколкото се чувстваше всъщност. — Вие ще спрете да я вземете, защото сте цивилизовани хора. Те знаят това и могат да си позволят да заложат на тази карта.

— Няма да поемаме никакви рискове — каза Лосън.

Грант вдигна раздразнено ръце.

— И това не е правилният отговор. В такова положение не можете да поставяте задължително сигурността на първо място. Трябва да сте готови да поемате пресметнати рискове. Трябва да реагирате съобразно момента. Не можете да се вкопчвате в правилата. Налага се да бъдете по-гъвкави. Не съм се издигнал до сегашното си място, избягвайки всякакви рискове.

Лосън го загледа изпитателно.

— Ами ако поема риск, който според мен се налага от обстоятелствата, и резултатът се обърне срещу нас? Нали именно вие ще настоявате най-ожесточено главата ми да падне?

Грант притвори очи за миг.

— Разбира се, че ще го направя, да му се не види — отвърна той. — А засега съм заложил на карта в тази операция два живота и един милион паунда. Ще ви се наложи да ме убедите, че наистина знаете какво правите. Може ли да преговорим отново всичко?

Събота, 30 юни 2007

Нютън ъв Уиймс

— Знаех, че по този начин я излагам на опасност. Още тогава го осъзнах — въздъхна тежко Грант. — И все пак продължавах да се надявам, че ако нещо се обърка и не успеем да си я върнем, ще се появи някой, някой, който е видял нещо.

— Но това не се случи — думите й не бяха въпрос, а констатация.

— Не, не се случи — той се извърна и погледна Бел. Изражението му беше озадачено. — Така и никой не се появи. Не се яви свидетел на самото отвличане. Никой не бе забелязал къде са ги държали. В полицията не се обади дори един очевидец с убедителни сведения. О, разбира се, появиха се обичайните откачалки. Имаше и хора, които искрено вярваха, че могат да помогнат. Но след съответното проучване всички възможности отпадаха.

— Това ми се струва странно — каза Бел. — Обикновено все се появява нещо. Дори да е в резултат на някакво сдърпване между крадци.

— И аз мисля така. Но детективите като че ли не го намираха за странно. И все пак винаги съм се питал как похитителите успяха да извършат всичко това, без да бъдат забелязани дори от един-единствен свидетел.

Бел се замисли.

— Може да не е имало сдърпване между крадци именно защото не са били крадци.

— Какво искате да кажете с това?

— И аз не съм съвсем наясно — отвърна тя колебливо.

По лицето на Грант се изписа раздразнение.

— Точно в това е проблемът с този случай — той тръгна обратно към лендроувъра. — Никой нито за момент не е бил сигурен в нещо, по дяволите. Единственото, което е сигурно, е, че дъщеря ми е мъртва.

Неделя, 1 юли 2007

Ийст Уиймс

Карен никога не беше имала особено високо мнение за студентите. Това бе и една от причините да постъпи в полицията веднага щом завърши училище, въпреки опитите на учителите й да я убедят да влезе в университета. Не намираше никакъв смисъл да трупа в продължение на четири години дългове, след като през това време би могла да печели добри пари и да работи като хората. Нищо в живота на бившите й съученици, които избраха следването, не я бе накарало да мисли, че може да е сгрешила.

Но хората, които доведе Ривър Уайлд, я накараха да признае, че може би не всички студенти са егоистични лентяи. Бяха пристигнали малко преди единайсет; разтовариха принадлежностите си, разпънаха брезентовите платнища и поставиха прожекторите до обяд; после изпратиха няколко души да купят пица, изгълтаха набързо храната си и се заеха с едновременно трудната и деликатна задача да пренасят на ръка тонове по-едри и дребни натрошени камъни. След като вече бяха заработили ритмично с кирки, малки лопатки, сита и четки, Ривър ги остави и отиде при Карен, която седеше на масата, поставена в пещерата от хората от дружеството, и се чувстваше доста излишна.

— Много впечатляващо — каза Карен.

— Рядко имат възможност да излязат на открито — отвърна Ривър. — Е, най-малкото не и по работа. Умират от желание да се доберат до нещо.

— Колко време ще им отнеме да разчистят останките от срутването според теб?

Ривър сви рамене.

— Зависи колко навътре е продължило срутването. Невъзможно е да се предположи. Един от студентите, които се готвят за магистърска степен при мен, е бакалавър по геология, та според него пясъчникът бил непредсказуем, когато се раздвижи. Когато разчистим донякъде горната част, ще можем да вкараме сонда, за да разберем докъде стига срутването. Ако стигнем до празно пространство, ще можем да вкараме там фиброоптична камера. После вече ще бъдем доста по-наясно с какво си имаме работа.

— Наистина съм ти благодарна за помощта — каза Карен. — Заела съм се с тази работа донякъде на своя глава.

— Така подразбирам и аз. Ще ми обясниш ли за какво става дума? Или предпочиташ да не знам?

Карен се усмихна.

— Така или иначе ми правиш услуга, по-добре да знаеш какъв е случаят. — Тя се зае да описва на Ривър ключовите моменти от разследването, впускайки се тук-там в подробности по молба на антроположката. — Какво ще кажеш? — попита тя накрая. — Мислиш ли, че ще мога да го оправдая?

Ривър завъртя ръка, за да покаже, че според нея изходът би могъл да бъде и добър, и лош.

— Интелигентен ли е шефът ти? — попита тя.

— Абсолютен дръвник — отвърна Карен. — Надарен е с интуицията на изтривалка за крака.

— В такъв случай може и да успееш.

Преди Карен да отговори, от мрака на тунела, през който се влизаше в пещерата, изплува познат силует.

— Не сте ли с една по-малко, момичета? — попита Фил, когато навлезе в осветената част и придърпа един стол за себе си.

— Какво искаш да кажеш? — попита Карен.

— „Плам, пламти! Котел, бълбукай! Адска смес, мехури пукай!“ — изрецитира той думите на вещиците от „Макбет“. — Измама на окото — сигурно заради слабата светлина. Извинявай, шефе. — Той протегна ръка. — Вие трябва да сте доктор Уайлд. Признавам си, мислех, че Карен е единствена по рода си, но явно съм се заблуждавал.

— Замислил го е като комплимент — поясни Карен, обръщайки очи към тавана. — Фил, трябва да се научиш да се държиш прилично с непознати жени. Особено с такива, които знаят седемнайсет различни начина да те убият, без да оставят следи.

— Извинете — намеси се Ривър, привидно засегната. — Знам доста повече от седемнайсет такива начина.

След като ледът вече бе разчупен, Фил помоли Ривър да му обясни какво могат да очакват като резултат от работата на екипа й. Изслуша я съсредоточено, а когато тя приключи, се загледа към студентите. Те вече бяха успели да отворят дълбока вдлъбнатина в горната част на струпаните камъни, там, където те опираха в тавана.

— Не искам да обидя никого — каза той, — но се надявам всичко това да не се окаже само загуба на време.

— Ти май продължаваш да се надяваш, че Мик Прентис е жив и здрав и копае дупки в Полша, както предположи Иън Маклийн? — попита Карен с унищожително съчувствен тон.

— Бих предпочел да е така, вместо да го намерим под тези скали.

— А пък аз бих предпочела да бяха изтеглили моите числа в снощния тираж на лотарията — заяви Карен.

— Малко оптимизъм никак не е неуместен — каза меко Ривър. После стана. — Най-добре ще е да дам малко ръководен пример. Ще ви повикам, ако има нещо.

Нямаше проблем да се намерят две места за паркиране на улицата, където живееше Джени Прентис. Фил последва Карен по пътеката към къщата, мърморейки под нос, че Макарона ще побеснее, ако научи нещо за големите разкопки на Ривър.

— Всичко е под контрол — каза Карен. — Не се безпокой.

Вратата се отвори рязко и Джени Прентис впери в тях гневен поглед.

— Добър ден, госпожо Прентис. Бихме искали да поговорим с вас.

В очите и гласа на Карен звънна стомана.

— Точно сега нямам желание да си говоря с вас. Моментът е неподходящ.

— За нас моментът е напълно подходящ — намеси се Фил. — Тук ли предпочитате да разговаряме, където съседите ви могат също да се включат в разговора? А може и да влезем, ако предпочитате.

Зад Джени се появи друг силует. Карен неволно се зарадва, когато разпозна Миша Гибсън.

— Кой е, мамо? — попита Миша, после и тя я позна. — Инспектор Пири — да не би да имате новини?

Надеждата, която проблесна в очите й, подейства на Карен като укор.

— Нищо конкретно — отвърна Карен. — Но вие бяхте права. Баща ви не е заминал за Нотингам със стачкоизменниците. Каквото и да е станало с него, това не е обяснението.

— Но ако нямате новини, защо сте тук?

— Трябва да зададем на майка ви един-два въпроса — каза Фил.

— Надали е нещо, което не може да почака до утре — заяви Джени и скръсти ръце пред гърдите си.

— Независимо от това няма причина да не приключим с това днес — отбеляза Карен и се усмихна на Миша.

— Не се виждам много често с дъщеря си — каза Джени. — Нямам намерение да пилея в разговори с вас времето, което имаме на разположение.

— Няма да ви отнемем много време — настоя Карен. — Освен това въпросите ни засягат и Миша.

— Хайде, мамо. Били са толкова път до тук, бихме могли поне да ги поканим да влязат — каза Миша и избута майка си, която стоеше на прага. Погледът, който им хвърли Джени, би накарал по-малодушни хора да се сгърчат, но все пак тя отстъпи, обърна им гръб и се упъти към предната стая, в която бяха разговаряли преди.

Карен отказа предложения от Миша чай и едва изчака майката и дъщерята да седнат отново на местата си, за да се насочи право към онова, което я интересуваше.

— Последния път, когато разговаряхме, вие не споменахте нищо за Том Кембъл.

— Че защо да го правя? — отвърна Джени с неприкрита враждебност.

— Защото той е бил тук в деня, когато съпругът ви е изчезнал. При това не е идвал за първи път.

— Защо да не идва? Беше приятел на семейството. Помагаше ни много по време на стачката — Джени затвори уста рязко, както пада вратичка на капан.

— Какво намеквате, инспектор Пири? — Миша като че ли бе искрено учудена.

— Нищо не намеквам. Питам Джени защо изобщо не спомена, че Кембъл е бил тук същия ден.

— Защото не е имало причина да го споменавам — каза Джени.

— Колко време бе минало от изчезването на Мик, когато започна връзката ви с Том?

Въпросът увисна във въздуха заедно с танцуващите из стаята прашинки.

— Сигурно ви харесва да си пъхате носа в личния живот на хората?

Карен сви рамене.

— Известно е, че той се е нанесъл да живее тук. Че сте заживели като семейство. Че той е завещал всичко на Миша. Единственото, което ме интересува в случая, е колко време е изминало между изчезването на Мик и момента, когато Том е заел неговото място.

Джени хвърли бърз, неразгадаем поглед на дъщеря си.

— Том беше добър човек. Нямате никакво право да се появявате тук с вашите намеци и клевети. Човекът беше овдовял наскоро. Жена му беше моята най-добра приятелка. Имаше нужда да вижда приятели около себе си. А тъй като работеше като пълномощник на минната управа, повечето мъже не искаха и да знаят за него.

— Не оспорвам нищо от това, което казвате — каза Карен. — Просто държа да подредя фактите. Ако отказвате да ми разкажете всичко, с това никак не ми помагате в търсенето на Мик. И така, след колко време отношенията ви с Том преминаха от приятелство към нещо повече?

Миша се намеси нетърпеливо:

— Кажи й това, което иска да знае, мамо. В противен случай ще го научи от друг. По-добре ще прозвучи от твоята уста, отколкото разказано от някоя от местните клюкарки.

Джени се взря в краката си, разучавайки излинелите си пантофи, протъркани почти докрай на пръстите, като че ли отговорът бе написан на тях, но й липсваха очила, за да го прочете.

— И двамата бяхме самотни. По някакъв начин и двамата се чувствахме изоставени. А той беше добър, много добър с нас. — Настана продължително мълчание, после Миша протегна ръка и я постави върху свития юмрук на майка си. — Приех го в леглото си точно шест седмици след като Мик ни напусна. Бихме умрели от глад, ако не беше Том. И двамата търсехме утеха.

— В това, което сте направили, няма нищо лошо — учудващото беше, че Фил бе този, които произнесе успокоителните думи. — Не сме дошли тук да ви съдим.

Джени кимна едва забележимо.

— Нанесе се у нас през май.

— Беше прекрасен втори баща — каза Миша. — Не би се справил по-добре, дори да ми беше истински баща. Обичах Том.

— И двете го обичахме — каза Джени. Карен не можа да потисне усещането си, че се опитва да убеди не само тях, но и себе си. Спомни си твърдението на госпожа Макгиливри, че сърцето на Джени винаги е принадлежало единствено на Мик.

— Питали ли сте се някога дали Том няма нещо общо с изчезването на Мик?

Джени рязко извърна глава към Карен и я изгледа с пламнали от гняв очи.

— Какво, по дяволите, би трябвало да означава това? Да не мислите, че Том е направил нещо на Мик? Че Том е убил Мик?

— Вие ще ми кажете. Възможно ли е?

Невъзмутимостта на Карен беше равна по сила на вълнението, с което говореше Джени.

— Тръгнали сте по грешна следа — каза Миша високо и предизвикателно. — Том не би убил и муха.

— Не съм казвала, че Кембъл може да е причинил зло на Мик. Струва ми се извънредно интересно, че и двете незабавно решихте, че съм имала това предвид — каза Карен. Джени изглеждаше озадачена, а Миша — разярена. — Питах се дали Мик не е разбрал за съществуването на някаква връзка между вас и Том. Доколкото разбирам от всички сведения за него, той е бил горд човек. Може да е решил, че за всички ще е най-добре, ако отстъпи място на мъжа, който вие като че ли сте предпочитали.

— Говорите пълни гадости — изсъска Джени. — Между мен и Том по онова време нямаше нищо.

— Така ли? Е, може би тогава Том се е надявал нещо да се случи, ако успее да отстрани по някакъв начин Мик. Имал е доста пари. Може да е дал на Мик пари, за да се махне.

Карен знаеше, че твърдението й ще породи възмущение. Но възмущението често имаше интересни последици.

Джени измъкна ръката си изпод ръката на Миша и се отдръпна от дъщеря си.

— Всичко това става по твоя вина! — изкрещя й тя. — Не съм длъжна да слушам това. В собствения ми дом тя се осмелява да клевети човека, който ти е дал всичко. Какво ни причини, Мишел? Какво направи?

По бузите й рукнала сълзи, тя замахна и удари силна плесница на Миша.

Карен скочи на крака, но не беше достатъчно бърза. Джени изтича вън от стаята, преди някой да успее да я спре. Зашеметена, Миша притискаше ръка към поаленялата си буза.

— Оставете я! — извика тя. — Достатъчно неприятности ни създадохте за един ден. — Пое си дъх, овладя се и каза: — Струва ми се, че би трябвало да си вървите.

— Съжалявам, че нещата излязоха извън контрол — каза Карен. — Но това е проблемът — отвориш ли кутията, не знаеш какво ще изскочи отвътре.

Понеделник, 2 юли

Гленротес

Помощник-началникът на полицията Саймън Лийс се взираше в листа, който Карен бе поставила пред него. Беше прочел три пъти написаното и продължаваше да не разбира нищо. Знаеше, че ще трябва да поиска тя да му обясни написаното и това отново щеше да го постави в неловко положение. Струваше му се някак нечестно — беше едва понеделник сутрин, а спокойствието на неговото убежище, кабинета му, вече бе нарушено.

— Не ми е съвсем ясно защо да плащаме на тази… — той отново погледна листа пред себе си, опитвайки се да пропъди съмнението, че инспектор Пири си позволява да му скрои номер — … доктор Ривър Уайлд да заведе екип от студенти на „съдебномедицинска практика“ в някаква пещера в Ийст Уиймс.

— Защото така разходите ни ще бъдат пет пъти по-малки в сравнение с парите, които биха ни поискали специалистите от съдебномедицинските служби. А аз знам, че вие държите да харчим разумно отпусканите ни средства — каза Карен.

Според Лийс тя съзнаваше отлично; че не това беше исканият от него отговор.

— Нямам предвид доколко това ще се отрази на бюджета ни — каза той кисело. — Опитвам се да разбера защо този… — той вдигна раздразнено ръце към тавана — … защо изобщо се случва този цирк.

— Струва ми се, че от мен се очаква да не оставя камък непреобърнат в разследването по отвличането на Катрина Макленън Грант — каза мило Карен.

Подиграваше ли се с него? Или наистина не съзнаваше какво бе казала току-що?

— Не съм го имал предвид в буквалния смисъл на думата, инспектор Пири. С каква цел се върши това, по дяволите?

Той размаха към нея бюджетния формуляр с искането за осребряване на разходи.

— В процеса на разследването научих, че в една от пещерите на Уиймс е имало доста необичайно срутване през януари 1985. Казвам „необичайно“, защото след затварянето на мината „Майкъл“ през 1967 година земята е слегнала и не е имало сериозни срутвания. — Карен се наслаждаваше на озадаченото изражение на Лийс. — Когато продължих с проучванията си, установих, че срутването е било открито на 24 януари, в четвъртък.

— Е, и? — Лийс продължаваше да гледа неразбиращо.

— Катрина е била убита предния ден, сър.

— Знам, инспектор Пири, запознат съм със случая. Но продължавам да не намирам какво общо има с това срутването в някаква незнайна пещера.

Той започна да си играе с поставената в рамка снимка на бюрото си.

— Вижте, сър, нещата стоят така — Карен се облегна на стола си. — За местните жители пещерите в никакъв случай не са „незнайни“. Всички ги познават много добре, повечето са играли в тях поне веднъж, когато са били деца. А едно от нещата, които навремето никой не е успял да открие, е мястото, където са били скрити Катрина и Адам. Така и не са се намерили показания на очевидци, които да дадат някаква конкретна насока. И аз започнах да разсъждавам. По това време на годината в пещерите не стъпва никой. Прекалено студено е, за да могат децата да играят отвън, а и дневната светлина никога не е достатъчна, за да изкуши случайно минаващите оттам хора да влязат по-надълбоко в пещерите, вместо само да надникват при входовете.

Лийс почувства, че разказът й неволно започва да го увлича. Тя не докладваше като другите служители. Това в повечето случаи го караше да излиза от кожата си, но понякога, като днес например, той не можеше да устои на разказваческите й умения.

— Казвате, че пещерите биха могли да бъдат скривалище на похитителите? Това не напомня ли малко на Инид Блайтън[21]? — попита той в опит да си възвърне донякъде авторитета.

— Инид Блайтън действително е много популярна, сър. Може дори да се твърди, че творчеството й може да послужи като източник на интересни хрумвания. Така или иначе, в пещерата, която имам предвид, Пещерата на Тана, в наши дни в предната част има солидни заключени прегради, отвъд които не може да се премине. Но навремето е имало само една дъсчена ограда пред тунела, който води навътре. Целта не е била пещерата да бъде недостъпна. Хората от дружеството за защита на пещерите са ползвали вътрешната зала за нещо като клуб. Всъщност все още е така. Оградата отвън трябвало само да показва на случайни посетители, че нямат право на достъп. Така че не би било трудно за когото и да било да влезе вътре.

— Но нали на това място биха били като плъхове в капан, ако са ги откриели? — възрази Лийс.

— Да, но има още нещо. Не можем да бъдем напълно сигурни, че биха били в капан. Открай време се говори, че съществува таен проход, който свързва замъка на Макдъф с пещерата.

— О, за бога, инспектор Пири! Да не сте вземали наркотици? Това звучи налудничаво!

— С ваше позволение, сър, в предположението има логика. Знаем, че похитителите са избягали с лодка. Според свидетели от полицията трябва да е била малка лодка с извънбордов двигател, ако се съдело по шума на мотора. Но докато успели да се качат на хеликоптера и да включат прожектора, за да огледат морето наоколо, нямало и следа от някаква малка лодка където и да било около Лейдис Рок. А точно тогава е имало прилив. Ами ако просто са изминали с пълна скорост няколко мили нагоре по брега и са скрили лодката в пещерата? Сигурно е била надуваема, това не би било проблем. После са я оставили там заедно с остатъците от импровизирания си лагер, и са се измъкнали, като преди това са предизвикали рухването на тавана.

Лийс поклати глава.

— Това звучи като някаква смесица между „Опасна книга за момчета“[22] и „Умирай трудно“. Какво според вас са предприели — той направи пауза, за да направи жеста, имитиращ кавички, който по някаква причина дразнеше неимоверно много жена му, — за да „предизвикат рухването на тавана“?

Усмивката на Карен беше толкова лъчезарна, че го изпълни с подозрения.

— Нямам представа, сър. Надявам се, че екипът на доктор Уайлд ще може да ни даде отговор на този въпрос. Почти сигурна съм, че зад рухналите скали ще намерим нещо, което ще оправдае разноските ни.

Лийс притисна с ръце главата си.

— Струва ми се, сте си изгубили ума, инспекторе.

— Не се безпокойте — каза тя и се изправи. — Случаят е свързан с Броуди Грант. По него можете да харчите почти както ви се прииска, сър. Това е един от редките случаи, когато никой няма да оспорва бюджетните ви разходи.

Лийс почувства как кръвта започва да шуми в ушите му.

— Вие какво, за канарче ли ме вземате?

Той незабавно съжали, че си е позволил да наруши официалния тон, не на последно място, защото Карен явно одобряваше това.

— Не, сър — каза тя сдържано. — Приемам случая съвсем сериозно.

— В такъв случай го доказвате по много странен начин. — Лийс удари с разтворени длани по бюрото пред себе си. — Искам сериозна работа на криминалисти, не разходки до остров Кирин[23]! Време е да се поровите в миналото. Време е да идете да поговорите с Лосън.

Това щеше да й покаже кой е шефът тук.

Но тя по някакъв начин вече бе успяла да обезвреди малката бомба, с която той бе имал намерение да я стресне.

— Радвам се, че и вие сте на това мнение, сър. Уредила съм среща с него след… — тя погледна часовника си — три часа. Така че, ако нямате нищо против, смятам да потегля с повечко газ към Синия град[24].

— Моля?

Дали пък тези тук във Файф щяха да се научат да говорят някога на ясен английски език?

Карен въздъхна.

— Трябва да отида до Питърхед. — Тя тръгна към вратата. — Все забравям, че не сте от тук. — И допълни, хвърляйки му бърз поглед през рамо. — Всъщност не ни разбирате добре, нали, сър?

Но още преди той да успее да отговори, тя вече бе изчезнала, оставяйки вратата зад себе си широко отворена. Като врата на обор, след като е излязла кравата, помисли той мрачно, докато ставаше да я затвори. С какво бе заслужил да му се падне да работи с тази проклета жена? И, как, по дяволите, щеше да успее да се измъкне от случая на Броуди Грант, ухаещ на рози, а не на друго, след като бе принуден да разчита на способностите на една жена, според която би било много интересно да се организират разкопки в някаква проклета пещера?

Кампора, Тоскана

С чувство на облекчение Бел Ричмънд се отклони от SS-2, опасния двупосочен път, който се вие през възвишенията на Тоскана, от Флоренция към Сиена. Както обикновено, италианските шофьори я бяха изплашили до смърт, тъй като караха прекалено бързо и не спазваха никаква дистанция, а страничните огледала на колите почти се докосваха, когато префучаваха край нея на острите завои, от което тясното шосе започваше да й се струва дори още по-тясно. Фактът, че караше кола под наем, само усилваше неприятните усещания. Бел винаги се бе считала за доста добър шофьор, но Италия всеки път успяваше да й обтегне нервите. А в резултат на последните й ангажименти нервите й без това бяха достатъчно опънати, много благодаря.

В неделя вечерта беше вечеряла в спалнята си, донесоха й храната на поднос — изборът беше неин; беше поканена да се присъедини към семейство Грант в трапезарията, но тя се извини с необходимостта да работи. Истината бе по-прозаична, но нямаше как да признае егоистичните си съображения. Всъщност Бел имаше нужда да остане насаме със себе си. Искаше да се облакъти на прозореца и да пуши червеното марлборо, от което Вивиан уж я бе убедила да се откаже преди месеци. Искаше й се да гледа тъпа телевизия и да клюкарства по телефона с някоя от онези свои приятелки, чиято близост подобряваше настроението й. Искаше й се да избяга от тук, да си иде у дома и да поиграе с Хари на някаква електронна игра със стрелба. Винаги ставаше така, когато се случеше да прекара известно време в много тясна близост с хората, които трябваше да бъдат във фокуса на материалите й. Когато близостта с тях минеше определена граница, тя започваше да става непоносима.

Но не й беше съдено да се наслаждава дълго време на общуването със себе си. Тъкмо бе почнала да гледа първия епизод на някакъв американски полицейски сериал, когато на вратата се почука. Бел изключи звука на телевизора, остави чашата с вино и стана от дивана. Когато отвори вратата, видя пред себе си Сюзън Чарлсън с тънка пластмасова папка в ръка.

— Съжалявам, че ви безпокоя — каза тя. — Но се опасявам, че работата е спешна.

Прикривайки раздразнението си, Бел отстъпи назад и я подкани с жест да влезе.

— Заповядайте — каза тя с въздишка.

— Може ли? — Сюзън посочи дивана.

— Разполагайте се.

Бел седна на другия край на дивана, възможно най-далеч от нея. Сюзън Чарлсън така и не можа да й се понрави. Зад студената й експедитивност не се криеше нищо, за което човек би могъл да се хване, никакъв проблясък на женска топлота, върху който да се изгради приятелско съзаклятничество.

— С какво мога да ви бъда полезна?

Сюзън наклони глава на една страна и й отправи слаба, иронична усмивка.

— Вероятно вече сте разбрали, че сър Бродерик взема бързо решенията си и очаква от всички останали да направят необходимото, за да ги реализират.

— Това е един от начините да се представят нещата — отвърна Бел. „Другият е да се каже, че е свикнал да се налага.“ — И какво е решил да поиска от мен сега?

— Самата вие съобразявате бързо — каза Сюзън. — Вероятно затова ви харесва. — Тя изгледа преценяващо Бел. — Малко са хората, които той харесва. Но тези от нас, които харесва, възнаграждава извънредно добре.

Ласкателство и подкупване — порочните побратими. Слава богу, че тя вече бе достигнала онази точка в кариерата си, в която беше в състояние да се облича и изхранва, без да приема отровните им дарове.

— Занимавам се с неща, които ме интересуват. Ако нещо не ме интересува, не го върша добре, затова и всъщност няма нужда да ме убеждават да го върша.

— Звучи логично. Той иска от вас да заминете за Италия.

Каквото и да бе очаквала Бел, не беше това.

— Защо?

— Защото е на мнение, че италианската полиция няма интерес към този случай и затова няма да му отдели много време. Ако замине инспектор Пири, или изпрати там някой от подчинените си, и в двата случая те ще бъдат възпрепятствани от незнанието на езика и от факта, че всичко там ще им е чуждо. Той смята, че вие бихте се справили по-добре, като се има предвид, че знаете и италиански. Да не споменаваме и това, че съвсем наскоро сте били там и вероятно сте позната на местните хора. Не на полицията, разбира се. Но на някои от местните жители, които може и да са подразбрали какво е ставало в запустялата вила. — Сюзън й се усмихна. — Ако не друго, то поне ви се осигурява покриване на всички разноски за още едно пътуване до Тоскана.

Бел не обмисля дълго предложението. Това вероятно беше единственият шанс да изпревари полицията, добирайки се до нови сведения.

— От къде знаете, че говоря италиански? — попита тя в желанието си да не избързва със съгласието, за да не изглежда прекалено податлива.

Последва студена усмивка.

— Не само журналистите умеят да събират сведения.

„Изпросих си го.“

— Кога трябва да замина?

Сюзън й подаде папката.

— Има полет за Пиза утре, в шест часа сутринта. Имате запазен билет за него, на летището ще ви чака наета кола. Не съм ви резервирала хотел — предположих, че ще предпочетете да уредите това сама. Разбира се, разноските ще ви бъдат възстановени.

Бел я изгледа стреснато.

— В шест сутринта?

— Това е единственият директен полет. Вече ви регистрирах. Ще ви закарат до летището. По това време на сутринта пътят ще отнеме не повече от четиридесет минути…

— Да, добре — прекъсна я нетърпеливо Бел. — Явно сте били напълно убедена, че ще се съглася.

Сюзън остави папката на дивана между тях и се изправи.

— Шансовете да откажете бяха минимални.

И ето, че вече беше тук — колата подскачаше по един черен път през Вал д’Елза, покрай полета с току-що разцъфнали слънчогледи, грейнали в ярки цветове, а Бел усещаше възбудата си като пулсираща в гърлото горещина. Не знаеше дали името на Броуди Грант ще отваря и в Италия вратите пред нея така лесно, както в Шотландия, но имаше смътното подозрение, че той знае как да се възползва от просмукалата се във всичко тук корупция; напоследък в Италия нямаше нещо, което да не може да бъде сведено до някаква сделка.

Освен, разбира се, приятелството. Благодарение на него тя щеше да има покрив над главата си. Разбира се, за вилата и дума не можеше да става. Не заради цената — тя беше почти сигурна, че би убедила Броуди Грант да я плати — а защото в момента туристическият сезон в Тоскана беше в разгара си.

Но се оказа, че има късмет. Грация и Маурицио бяха преустроили една стара стопанска постройка, разделяйки я на апартаменти за туристи, и най-малкият, с миниатюрен балкон, беше още свободен. Когато Бел им се обади от летището, Грация се опита да й го предложи безплатно. Необходими й бяха поне десет минути, за да обясни на Грация, че разноските се поемат от друг и че може да поиска толкова висока цена, колкото пожелае.

Бел зави от черния път по друг, по-тесен и изровен, който се виеше под израсли гъсто един до друг дъбове и кестени. След около миля излезе на малко плато с маслинова горичка и царевична нива. В другия край на платото се виждаха скупчени къщи и пред тях — ръчно изработена табела, на която пишеше „Босколата“. Бел се справи с няколко остри завоя и влезе с колата отново под дърветата. На втория завой след Босколата намали скоростта и надникна през шубраците към запустялата вила, откъдето тръгна нейното разследване. По нищо не личеше, че тя би могла да представлява интерес за някого — освен прикрепената криво-ляво към портата лента в червено и бяло. Дотук с разследването на италианската полиция.

След като шофира в продължение на още пет минути по криволичещия път, Бел спря колата в двора на фермата на Грация. Кафеникаво куче с увиснали уши и розов нос се задърпа с лай на веригата си — храбро поради съзнанието, че никой няма да дойде достатъчно близо до него, та да му се наложи да хапе. Още преди Бел да отвори вратата на колата, Грация се появи на стълбите, които водеха надолу от покритата веранда, бършейки ръце в престилката си; усмихваше се така широко, че цялото й лице се бе изпъстрило със ситни бръчици.

Размяната на възторжени поздрави и настаняването на Бел в прекрасно обзаведения апартамент отнеха половин час и имаха предимството да помогнат на Бел да се адаптира към ритъма на езика. После двете жени седнаха с по чаша кафе в сенчестата кухня на Грация. Дебелите стени ги предпазваха от лятната горещина, както го бяха правили в продължение на столетия.

— А сега трябва да ми разкажеш защо се връщаш толкова скоро — каза Грация. — Да не е нещо свързано с работата ти?

— Има нещо такова — поде Бел, опитвайки се да си възвърне свободата на изразяване на италиански. — Кажи ми, забелязвала ли си наскоро някакво оживление долу, в запустялата вила?

Грация я изгледа подозрително.

— А ти откъде знаеш? В петък там се появиха карабинерите. Огледаха я, после отидоха да разговарят с хората от Босколата. Но какво общо има това с теб?

— Когато бяхме тук на почивка, аз отидох да огледам старата вила и открих там нещо, което я свързва с едно неразкрито престъпление в Англия. С един случай отпреди двайсет години.

— Какво престъпление? — Грация изглеждаше притеснена. Отпуснатите й върху масата ръце с подути стави се раздвижиха неспокойно.

— Една жена беше отвлечена заедно с малкия си син. Нещо се обърка при предаването на откупа. Жената беше убита, а какво се случи с бебето така и не се разбра. — Бел разпери ръце и сви рамене. Когато говореше на италиански, поривът да жестикулира така я обземаше съвсем спонтанно.

— И ти си открила нещо, свързано с тази история?

— Да. Похитителите се представяха като анархисти и предаваха исканията си, написани на плакати. Открих точно такъв плакат долу, във вилата.

Грация поклати учудено глава.

— Светът става все по-малък. А кога отиде при карабинерите?

— Не съм ходила при тях. Боях се, че няма да ми повярват. Или че дори да ми повярват, няма да проявят интерес към нещо, което се е случило преди повече от двайсет години в Обединеното кралство. Изчаках да се прибера у дома, и тогава отидох при бащата на отвлечената жена. Той е много богат човек, разполага с голяма власт — от онези хора, които задвижват събитията.

Грация се позасмя мрачно.

— Само такъв човек би могъл да накара карабинерите да си вдигнат задниците и да се домъкнат дотук чак от Сиена. Сега разбирам защо толкова държаха да узнаят кой е живял във вилата.

— Да. На мен ми се стори, че там са живели хора, които са се нанесли незаконно.

Грация кимна.

— Вилата беше собственост на Паоло Тоти. Той почина, оттогава трябва да има повече от десет години. Глупав човек беше — и много суетен. Похарчи всичките си пари, за да си купи голяма къща, с която да впечатли хората, но не му останаха достатъчно, за да я поддържа както трябва. А пък после почина, без да остави завещание. Оттогава роднините му се съдят за тази вила. Делото се влачи по съдилищата, а вилата се руши все повече с всяка изминала година. Никой от роднините не иска да я ремонтира, за да не би да остане излъган, ако съдът не реши в негова полза. Престанаха дори да идват тук още преди години. Така че от време на време във вилата се нанасят разни хора. Остават, докато мине лятото, после си заминават. Последните останаха по-задълго. — Грация допи кафето си и стана. — Чувала съм само клюки, но ще отидем в Босколата и ще поговорим с приятелите ми там. Те знаят доста повече, отколкото са били склонни да кажат на надутите карабинери.

Питърхед, Шотландия

Карен оглеждаше внимателно идващия към нея Джеймс Лосън. Нямаше я вече стегнатата му стойка — с високо вдигната глава и изправен гръб. Раменете му бяха отпуснати, вървеше бавно, с малки крачки. Трите години, прекарани в затвора, го бяха състарили с десетилетие. Той се отпусна на стола от другата страна на масата и дълго се въртя и гласи, докато най-сетне се намести. Тя си каза, че това е вероятно някакъв опит от негова страна да наложи себе си поне в някакъв аспект от предстоящия разговор.

После той вдигна очи. Изражението му все още бе същото, студено и затворено — изражение на ченге. Погледът му беше пронизващ, но лицето му беше напълно неподвижно. Устните му, бледи, със синкав оттенък, бяха здраво стиснати в една тънка линия.

Карен не виждаше защо да си губят времето с общи приказки. Нямаше нещо, което би могло да бъде казано, без да предизвика размяна на горчиви обвинения.

— Имам нужда от помощта ти.

Устата на Лосън се разтегна в присмехулна усмивка.

— За кого се мислиш, за Кларис Старлинг? Ще ти се наложи да свалиш някой и друг килограм, преди да започнеш да съперничиш на Джоди Фостър.

Карен си напомни, че Лосън е изучавал тактиката на разпита в същите курсове, които бе посещавала и тя. Известно й бе всичко за засягането на слабите места на събеседника. Нищо не й пречеше да му отвърне със същото.

— За Ханибал Лектър би си струвало да мина на диета — заяви тя. — Но не и за някакво опозорено ченге, което отдавна е извадило последната си пъстърва от Лох Ливън.

Лосън повдигна вежди.

— Не са ли те пращали на курс да се поотракаш, преди да положиш изпита си за инспектор? Ако трябва да ме размекнеш, за да стана по-податлив, не може да се каже, че си избрала най-добрия път.

Карен примирено поклати глава.

— Нямам нито време, нито сили за губене с такива неща. Не съм дошла тук, за да те лаская. И двамата знаем как се действа в такива случаи. Ако ми помогнеш, животът ти между тези стени за известно време може да бъде не чак толкова ужасен. Ако ми обърнеш гръб, кой знае какъв гаден номер може да ти бъде скроен, за да се почувстваш още по-зле? От теб зависи, Джими.

— За теб съм господин Лосън.

Тя поклати глава.

— Такова обръщение предполага повече уважение от това, което заслужаваш. И ти го знаеш. — След като вече беше изразила отношението си към него, смяташе да избягва каквито и да било обръщения в по-нататъшния им разговор. Чуваше го как диша тежко през нос, в дъха му се долавяше слабо свистене при всяко издишване.

— Мислиш, че можеш да направиш живота ми още по-гаден? — Той я изгледа яростно. — Нямаш представа за какво говориш. Държат ме в пълна изолация, защото съм бил ченге. Ти си първият посетител за мен от една година насам. Прекалено стар и грозен съм, за да събудя интерес у когото и да било. Не пуша и нямам нужда от карти за телефон. — Той издаде слаб, хрипкав смях, в гърлото му заклокочи слуз. — Как смяташ, колко по-зле можеш да ме накараш да се почувствам?

Тя срещна погледа му, без да трепне. Знаеше какво бе извършил и не намираше в сърцето си нито жал, нито съчувствие към него. Не я беше грижа дали плюят в храната му — не я беше грижа, дори да постъпваха и по-зле с него. Той я беше предал, нея и всички останали, които бяха работили с него. Повечето от ченгетата, които Карен познаваше, имаха достойни мотиви да постъпят в полицията. Правеха жертви в името на работата си, държаха да я вършат както трябва. Когато се разбра, че човек, на чиито нареждания се бяха подчинявали безпрекословно, е извършител на три убийства, това бе разбило духа на колегите й в криминалния отдел. И те все още не се бяха възстановили докрай от травмата. Някои продължаваха да намират вина у Карен и да твърдят, че е било по-добре да не разлайва кучетата. Нямаше представа как такива хора съумяват да спят спокойно нощем.

— Разбрах, че ползваш често библиотеката — каза тя и видя как клепачите му трепват. Беше наясно, че е намерила с какво да го притисне. — Това е важно, за да поддържаш активността на съзнанието си, нали? В противен случай ще станеш луд за връзване. Доколкото знам, вече можете да си сваляте книги и музика на МР3 плейър. Да слушаш каквото си поискаш, когато си поискаш.

Той отклони поглед. Пръстите му ту се свиваха, ту се разпускаха.

— Още ли се занимаваш със студени досиета? — по тона му пролича, че е склонен да отстъпи, но усилието, което му бе струвало това, като че ли изсмука енергията му.

— Сега аз ръководя отдела. Робин Макленън се пенсионира — Карен се постара да говори с равен тон и лицето й да остане безизразно.

Лосън се вгледа над рамото й в равната стена зад нея.

— Бях добро ченге. Не съм оставил много недовършени случаи, в които да се ровите като лешояди — каза той.

Карен го изгледа изпитателно. Беше убил трима души и се беше опитал да прехвърли вината другиму, а продължаваше да мисли за себе си като за добро ченге. Способността на престъпниците да се самозаблуждават никога не преставаше да я удивлява. Питаше се как е възможно той да седи тук с такова невъзмутимо изражение, след като бе нарушил толкова закони, бе произнесъл толкова лъжи, и бе разбил живота на толкова много хора.

— Приключил си успешно доста разследвания — беше единственото, което събра сили да каже в отговор. — Но аз попаднах на нещо, което ми прилича на нови доказателства по един от случаите, който си е останал неразкрит.

Изражението на Лосън не се промени, но тя долови събуждането на интереса му, когато той се поразмести леко на стола си.

— Катрина Макленън Грант — каза Лосън, позволявайки си да се ухили самодоволно. — За да дойдеш тук лично, трябва да става дума за убийство. А това беше единственото неразрешено убийство през периода, когато аз бях старши офицер в отдела.

— Дедуктивните ти способности не са пострадали — отбеляза Карен.

— Е, за какво става дума? Да не би най-сетне да сте попаднали на нещо, с което ще можете да притиснете онова копеле след толкова много години?

— Кое копеле имаш предвид?

— Бившето й гадже, разбира се… — посивялата кожа на лицето на Лосън се сбръчка, когато той се ровеше в паметта си за подробности. — Фъргъс Синклер. Лесничей. Беше го разкарала, не искаше да го признае за баща на детето си.

— Мислиш, че Фъргъс Синклер е отвлякъл нея и бебето? За какво му е било да го прави?

— За да се добере до детето си и да има достатъчно пари, за да живее в охолство с него — отвърна Лосън с такъв тон, като че ли обясняваше нещо очевидно на малко дете. — А после я е убил при предаването на откупа, за да не го натопи. Всички знаехме, че той го е извършил, просто не можехме да го докажем.

Карен се приведе напред.

— В досието по случая не се споменава нищо подобно — каза тя.

— Разбира се, че не се споменава — Лосън се изсмя ниско, гърлено. — Господи, Карен, да не мислиш, че сме били идиоти по онова време?

— Не е било необходимо да разкривате предположенията си пред адвокатите на разпитваните през 1985 г. — изтъкна тя. — Но не съществуват оперативни съображения, които биха ви попречили да оставите някакво упътване за хората, които биха се заели със случая след вас.

— Въпреки това не оставихме черно на бяло нищо, което не бихме могли да подкрепим с доказателства.

— Разбираемо. Но в досието няма нищо, от което да личи, че изобщо сте му обърнали някакво внимание. Няма записки на показания, няма записи от разговори, никакви коментари. Единственото споменаване на Синклер в досието е в показанията на лейди Грант, която казва, че според нея той е баща на детето на Катрина, но че дъщеря й нито веднъж не е потвърдила това.

Лосън извърна очи.

— Броуди Макленън Грант е човек, който разполага с много власт. Всички, чак до началника на полицията, се споразумяхме в досието по случая да не се вписва нищо, което да не може да бъде подкрепено от сто и десетпроцентово сигурни доказателства. — Той се покашля. — Макар според нас Синклер да беше очевидният заподозрян, не ни се искаше да подписваме смъртната му присъда.

Карен зяпна, после затвори уста и отвори широко очи.

— Мислели сте, че Броуди Грант ще нареди да убият Синклер?

— Нямате представа какви страдания изживя той след смъртта на Катрина. Не бих твърдял, че е невъзможно да вземе такова решение.

Той стисна здраво устни и я загледа предизвикателно.

Беше приела Броуди Грант като суров, решителен човек. Но и през ум не й бе минавало, че той би бил способен да поръча смъртта на друг човек.

— Преценката ви е била погрешна — каза тя. — Не е имало никаква опасност за Синклер. Грант не вярва, че е способен да извърши такова нещо.

Лосън изпръхтя презрително.

— Може би говори така сега. Но навремето омразата му към онова момче беше просто осезаема.

— И вие проучихте внимателно Синклер?

Лосън кимна.

— Струваше ни се обещаващ. Нямаше алиби. Работеше в чужбина, струва ми се, в Австрия. Като управител на имение — за това беше учил. — Той отново се смръщи и почеса гладко избръснатата си брадичка. Първоначално заговори бавно, после, докато спомените му се избистряха думите му се заредиха все по-забързано. — Изпратихме наши хора да разговарят с него. Не намериха нищо, което да доказва невинността му. По времето, което ни интересуваше — периодът, в който се бе състояло отвличането, бяха изпратени исканията за откуп, откупът беше предаден и похитителите избягаха — той не е бил на работа, бил е в отпуск. После разговаряхме с един човек от колежа по изкуствата, и той каза, че плакатът бил изпълнен в стил, наподобяващ немските експресионисти — а това даваше донякъде връзка с местоживеенето му.

Лосън сви рамене.

— Но Синклер твърдеше, че заминал да кара ски и се местел от един курорт в друг. Спял в лендроувъра си, за да пести пари. Представи карти за ски лифтове на всички дати, които ни интересуваха — плащането за тях беше извършено в брой. Не можехме да докажем, че не е бил на местата, където твърдеше, че е бил. И което бе по-важно, не можехме да докажем, че е бил по местата, където ние мислехме, че е бил. Това беше единствената ни следа, и тя не ни отведе до никъде.

Понеделник, 21 януари 1985

Къркалди

Лосън отново се зае да прелиства папката, като че ли се надяваше да открие в нея нещо, което е пропуснал преди. Тя все още беше унизително тънка. Без да вдига глава, той подвикна към другия край на офиса, където беше детектив Пит Рени.

— Още ли няма новини от огледа на местопрестъплението?

— Току-що говорих с хората, които се занимават с това. Казаха, че работят колкото е възможно по-бързо, но не проявиха особен оптимизъм. Според тях по всичко личало, че си имаме работа с хора, които са прекалено хитри, за да оставят следи.

Рени говореше напрегнато, като че ли се оправдаваше — сякаш подозираше, че по някакъв начин вината за това ще бъде прехвърлена на него.

— Безполезни дръвници — измърмори Лосън. След първия проблясък на възбуда, породен от второто послание на похитителите, денят бе изпълнен със събития, пораждащи нарастващо раздразнение. Трябваше да отиде с Грант до банката, където имаха труден разговор с един от високостоящите служители, който бе обявил надменно, че политиката на банката изключва сътрудничество с похитители. При това го каза преди който и да било от тях да спомене нещо за причината, стояща зад искането на Грант. Наложи се да стигнат до директора на банката, преди да успеят да постигнат някакъв напредък.

После Грант го отведе в някакъв лъскав мъжки клуб в Единбург и му поръча голямо уиски въпреки настояването на Лосън, че не може да пие, докато е на работа. Когато сервитьорът постави питието пред него, той не го докосна и зачака Грант да каже онова, което си беше наумил. Лосън беше достатъчно разумен, за да знае, че точно при това разследване не е необходимо да изтъква кому е поверено то.

— Знаете ли, имам застраховка за отвличане — беше казал направо Грант.

На Лосън му се прииска да попита как функционира такава застраховка, но не искаше да се представя като провинциален дръвник, който не разбира от работата си.

— Разговаряхте ли с тях?

— Още не — Грант завъртя в ръка чашата с малцово уиски. Тежката спиртна миризма се надигна като облак и Лосън почувства как от нея започва да му се повдига.

— Мога ли да попитам защо?

Грант извади пура и се зае със сложната процедура по подрязването и паленето й.

— Нали знаете как е. Те ще искат да присъстват на предаването на откупа. Тогава вече всичко ще се върти около застрахователната стойност на откупа.

— А това проблем ли е? — Лосън донякъде се чувстваше не в свои води. Отпи глътка от уискито и едва не го изплю. На вкус то наподобяваше на сиропа за кашлица, в чиито качества се кълнеше баба му. Нямаше нищо общо с обичайната чашка „Феймъс Грауз“, на която той имаше обичая да се наслаждава пред камината в дома си.

— Безпокоя се, че нещата ще излязат от контрол. Похитителите имат двама заложници. Кой би могъл да каже на какво са способни, ако надушат, че сме скроили нещо? — Той запали пурата си и присви очи, взирайки се в Лосън през дима. — Интересува ме чувствате ли увереност, че сте в състояние да доведете тази операция до успешен край. Налага ли се да рискувам, включвайки външни лица? Или вие ще успеете да ми върнете дъщерята и внука?

Лосън почувства в гърлото си сладникавия, лепкав дим.

— Вярвам, че ще се справя — каза той, питайки се дали и собствената му кариера няма да се превърне в прах като пурата.

Разговорът им приключи така. И ето го сега тук, седеше още край бюрото си, докато вечерта неумолимо пълзеше напред и преминаваше в нощ. Не се случваше нищо, освен че думите, които бе казал днес, започваха да му се струват все по-безразсъдно самоуверени. Той изгледа мрачно Рени.

— Успяхте ли вече да откриете Фъргъс Синклер?

Рени присви рамене и се размърда смутено на стола си.

— И да, и не — отвърна той. — Открих къде работи и говорих с шефа му. Но той не е там. Имам предвид Синклер. Заминал на почивка. На ски, доколкото разбрах. И никой не знае къде е.

— На ски ли?

— Потеглил с лендроувъра си, натоварен със ските и всичко необходимо — каза Рени, като че ли лично бе товарил вещите на Синклер и сега се защитаваше.

— Следователно би могъл да бъде навсякъде?

— Предполагам, че е така.

— Включително и тук, във Файф?

— Няма доказателства за такова нещо — устата на Рени сякаш се хлъзна встрани, като че ли челюстта му реагираше на съзнанието, че е стъпил на тънък лед.

— Проверихте ли в самолетните компании? По летищата? Пристанищата на Ламанш? Накарахте ли ги да прегледат списъците на пасажерите?

Рени отклони поглед.

— Сега ще се заема.

Лосън стисна с палец и показалец горната част на носа си.

— И се обадете в паспортната служба. Искам да знам дали Фъргъс Синклер е подавал молба за паспорт на сина си.

Понеделник, 2 юли 2007

Питърхед

— Винаги съм бил убеден, че Синклер по някакъв начин е замесен в това. Не е имало чак толкова много хора, които да са така добре запознати с ежедневието й, за да преценят кога да осъществят отвличането — каза Лосън, а в гласа му вече се долавяше желание да защити позицията си.

Карен беше озадачена.

— Ами бебето? Ако той е направил всичко това, за да се добере до сина си, къде е Адам сега?

Лосън сви рамене.

— Това е въпросът, чийто правилен отговор се оценява с милион долара, нали? Може и Адам да не е оцелял след престрелката. Може Синклер да е намерил някаква жена, която да се грижи вместо него за детето. Ако бях на твое място, щях да проуча сегашния му начин на живот. Да видя дали около него няма някое момче на съответната възраст. — Той се облегна на стола и сключи ръце в скута си. — Следователно не сте се натъкнали на нищо съществено? Търсиш произволно с надеждата да се натъкнеш на нещо ново?

Тя взе навития на руло плакат, който бе подпряла на стола си, смъкна от него ластика и го разгъна, обръщайки го към Лосън. Той посегна към плаката, но се спря и я погледна въпросително.

— Вземи го — каза тя. — Това е копие.

Лосън изглади внимателно хартията и започна да оглежда мрачните черно-бели изображения, плъзгайки пръст по кукловода и марионетките: скелета, Смъртта и козата.

— Това е плакатът, който похитителите ползваха, за да предават исканията си на Броуди Макленън Грант. — Той посочи празното място в долната част на плаката. — Ето тук, където обикновено се поместват подробности за представлението, бяха написани посланията им. — Той я погледна примирено. — Но ти знаеш тези неща. Откъде се появи това?

— Беше намерено в една запустяла къща в Тоскана. Къщата се руши, необитаема е от години. Според местното население в нея от време на време имало незаконно нанесли се обитатели. Последните се изнесли много бързо, без предупреждение, без да се сбогуват с някого. Оставили много от вещите си. Включително и половин дузина от тези плакати.

Лосън поклати глава.

— Това няма кой знае какво значение. И друг път през годините са се появявали такива плакати. Тъй като Синклер се е постарал да създаде впечатлението, че някаква анархистка групировка е решила да нанесе удар на Броуди Макленън Грант, от време на време се намираха разни чекиджии, които разпространяваха този плакат, за да съобщят за някакви свои срещи, организирани действия, такива работи. Всеки път правехме проверки, но нито веднъж не открихме връзка с онова, което се случи с Катрина — той махна пренебрежително с ръка.

Карен се усмихна.

— Да не мислиш, че не знам тези неща? Те поне фигурират в досието по случая. Но този случай е различен. Нито един от плакатите, които са се явявали преди, не е бил точно копие на оригиналните. Имало е разлики в детайлите — така, както се случва, ако се прави копие от снимка в стар вестник. Но този плакат е различен. Той не се различава от оригинала. Специалистите казват, че е идентичен, че за отпечатването му е ползвана същата ситопечатна форма.

Погледът на Лосън се оживи, в очите му проблесна нескрит интерес.

— Шегуваш ли се?

— Имаха цял уикенд да преценяват. Казват, че нямало никакво съмнение. Но кому е било необходимо да съхранява печатната форма толкова години? Това е единственото доказателство, свързващо похитителите с престъплението.

Лосън се подсмихна.

— Може да не са запазили формата, а просто да са съхранили плакатите.

Карен поклати глава.

— Според специалиста, който ги анализира, не е така. През 1985 година не е имало нито такава хартия, нито такова мастило. Този плакат е правен наскоро. С оригиналната печатна форма.

— Това е напълно неразбираемо.

— Както и толкова много неща, свързани с този случай — измърмори Карен. Без да го съзнава, тя неволно беше навлязла в руслото на някогашните си отношения с човека срещу нея. Отново беше негова подчинена и го подтикваше да направи връзка между находките, които му представяше.

Лосън неволно реагираше по същия начин, започвайки да се държи непринудено за първи път от началото на разговора.

— Какви други неща? — попита той. — След като вече веднъж се бяхме спрели на Синклер, всичко си идваше на мястото.

— Аз не виждам нещата по този начин. Защо му е било на Фъргъс да убива Кат при предаването на откупа?

— Защото иначе е щяла да го уличи.

Нетърпението в тона му подразни Карен и й напомни сегашните им роли.

— Мога да разбера това. Но защо да я убива тогава? Защо да не я убие преди това? Оставяйки я жива по време на предаването на парите, той е допуснал възникването на извънредно сложна ситуация. Трябвало е да не изпуска от контрол Кат и бебето, да вземе откупа, после да убие Кат и да се възползва от последвалото объркване, за да избяга с бебето. Дори не е можел да бъде сигурен, че ще успее да я убие. Не и в тъмнината, когато наоколо е било пълно с хора. Би било много по-просто да я убие преди предаването на откупа. Защо не я е убил по-рано?

— Защото е трябвало да представя доказателства, че е жива — каза Лосън със задоволството на човек, който вади коз. — Броуди държеше да види доказателства, че заложниците са живи, преди да предаде парите.

— Не, това е неубедително — възрази Карен. — Нали и детето е било при похитителя. Можел, е да представи доказателства, че Адам е жив. Нали не се опитваш да ме убедиш, че Броуди Грант би отказал да плати откупа, ако не види доказателства, че и Кат е жива?

— Не… би платил, независимо от това дали Кат е била жива или мъртва — смръщи се Лосън. — Не се бях замислял за това. Права си. Не е логично.

— Разбира се, ако похитителят не е бил Синклер, може да не се е налагало тя да умре — погледът на Карен се зарея в пространството, докато тя се опитваше да си изясни идеята. — Може да е бил непознат човек. Може тя да не е била в състояние да го идентифицира. Може смъртта й да е била резултат на нещастна случайност?

Лосън наклони глава на една страна и я загледа замислено. Карен имаше чувството, че преценява дали е подходяща за определена цел. После побарабани с пръсти по ожулената маса.

— Възможно е Синклер да е бил похитителят, Карен. Но не той да е убиецът. Разбираш ли, има и още нещо, което не фигурираше в докладите.

Сряда, 23 януари 1985

Нютън ъв Уиймс

Напрежението беше убийствено. Масивният силует на Лейдис Рок се издигаше на фона на звездното небе и не позволяваше да се вижда брегът зад скалата. Студът хапеше носа и ушите на Лосън, както и тънката ивица гола кожа между ръкавиците и ръкавите на пуловера му. Във въздуха се носеше остър мирис на въглищен дим и солена вода. В тази безветрена нощ само слабият плисък и шепот на вълните напомняше за близостта на морето. Светлината на намаляващата луна стигаше само колкото той да може да види обтегнатото от напрежение лице на Броуди Грант, застанал само на няколко ярда от него, точно пред дърветата, в които се криеше самият Лосън. В едната си ръка Грант държеше сака с парите, диамантите и проследяващите устройства, с другата бе стиснал здраво жена си за лакътя. Лосън предположи, че хватката му трябва да е болезнена като стискане с клещи и изпита задоволство, че не му се налага да я изпита на собствения си лакът. Мери Макленън Грант беше свела глава, лицето й се губеше в сенките. Лосън предположи, че тя трепери под коженото си палто, но не от студ.

Не можеше да види разположените под дърветата половин дузина мъже. Толкова по-добре. Щом той не можеше да ги види, значи нямаше да ги видят и похитителите. Беше избирал хората един по един, насочвайки се към онези, които според него бяха едновременно смели и съобразителни, две качества, които се съчетаваха у подчинените му много по-рядко, отколкото му бе приятно да признае. Двама от тях бяха с готови за стрелба оръжия — единият с пистолет, другият, разположил се на върха на скалата, с автомат, и двамата разполагаха с уреди за нощно виждане. Беше им наредено да не стрелят, освен ако не получат заповед лично от него. Лосън искрено се надяваше, че присъствието им тук ще се окаже само излишна предпазна мярка.

Беше успял да отклони от преките им задължения неколцина от униформените полицаи, изпращайки ги да охраняват изходите на мините. Колегите им се подразниха от прехвърлянето им под друго командване, толкова повече, че Лосън нямаше как да обясни временното им преминаване към неговия отдел, което можеше да се приеме като повишение. Тези призовани допълнително полицаи бяха разположени в каменистата местност от двете страни на гората — най-близките точки до мястото на срещата, на които биха могли да паркират превозни средства. Всички те би трябвало да бъдат в състояние да предотвратят бягството на похитителите в случай, че Лосън и преките му подчинени объркат нещо при предаването на парите.

Което бе повече от възможно. Цялата организация беше истински кошмар. Беше се опитал да убеди Грант да откаже, да настоява да определят друго място за предаване на откупа. Всичко друго, но не и проклетият морски бряг посред нощ. Усилията му бяха обречени на неуспех. Грант приемаше Лосън и хората му като своя частна служба за сигурност. Държеше се така, като че ли им оказваше чест, допускайки ги тук в разрез с изричните изисквания на хората, които бяха отвлекли дъщеря му и внука му. Въпреки онова, което бе казал за екипа на застрахователите, той като че ли не осъзнаваше колко много неща могат да се объркат. Дори мисълта за това му се струваше непоносима.

Лосън погледна крадешком фосфоресциращия циферблат на часовника си. Оставаха още три минути. Беше толкова тихо — той бе очаквал да чуе шума на двигателя на колата им в далечината. Но пренасянето на звуците на открито винаги беше непредсказуемо. Беше забелязал, когато премина по-рано по тази пътека, оглеждайки местността, че Лейдис Рок изпълнява функцията на звукозащитна бариера, изолирайки шума на морето не по-зле от тапи за уши. Един бог знаеше как се пренасяше шумът на наближаващо превозно средство в тази гориста местност.

После, без всякакво предупреждение, откъм скалата избухна ярка, бяла светлина и го заслепи. Единственото, което Лосън бе в състояние да види, беше хипнотизиращият светъл кръг. Той отстъпи несъзнателно по-назад под дърветата, опасявайки се, че ще го забележат.

— Господи боже! — възкликна Грант, пусна жена си и направи няколко крачки напред.

— Стойте на мястото си! — разнесе се нечий безтелесен глас иззад светлината. Лосън се опита да долови някакъв местен акцент, но в гласа нямаше нищо характерно, освен че недвусмислено принадлежеше на шотландец.

Лосън виждаше профила на Грант, силната бяла светлина бе изсмукала всякакъв цвят от лицето му. Устните му бяха оголили зъбите, сякаш се канеше да изръмжи. Тревогата накара Лосън да почувства присвиване на стомаха като при киселини. Как, по дяволите, бяха успели похитителите да заемат това положение в основата на скалата, без той да ги види? Лунната светлина огряваше достатъчно силно пътеката и в двете посоки. Беше очаквал приближаването на някакво превозно средство. Нали в края на краищата имаха двама заложници? Не биха могли да ходят пеш с тях цяла миля по плажа от Уест Уиймс до Ийст Уиймс. Стръмно издигащият се скалист скат зад гърба му изключваше възможността да са дошли откъм Нютън ъв Уиймс.

Похитителят се провикна отново:

— Добре, да започваме! Всичко ще стане, както казахме. Госпожо Грант, вие ще дойдете при нас с парите.

— Не и ако не видим доказателство, че те са живи! — изрева Грант.

Едва бе произнесъл думите, и някаква фигура излезе, препъвайки се, в кръга от светлина — несръчно движеща се марионетка, която напомни на Лосън за плакатите, с които похитителите съобщаваха исканията си. Когато очите му привикнаха към ярката светлина, той видя, че това беше Кат.

— Аз съм, татко — извика тя с пресипнал глас. — Мамо, донеси ми парите.

— Къде е Адам? — извика Грант, стисвайки за рамото жена си, която посегна към сака. Мери се препъна и едва не падна, но съпругът й не забеляза. — Къде е внукът ми, копелета такива?

— Той е добре. Щом получат парите и диамантите, ще ви го предадат — извика Кат. В гласа й ясно се долавяше отчаяние. — Моля те, мамо, донеси парите, както беше уговорено.

— По дяволите — каза Грант и подаде с рязко движение сака на жена си. — Направи го, направи това, което казва тя.

Нещата излизаха извън контрол, Лосън го съзнаваше. По дяволите забраната за ползване на радиостанции, която сам бе наложил. Взе радиостанцията си и заговори толкова ясно, колкото му бе възможно при тези обстоятелства:

— Танго Едно и Танго Две. Тук е Танго Лима. Насочете се към онази част на Лейдис Рок, която гледа към брега. Направете го незабавно. Не отговаряйте. Започнете с разгръщането. Незабавно.

Докато говореше, той виждаше как Мери, привела рамене, върви с несигурни крачки към дъщеря си. По негова преценка между двете имаше разстояние от около трийсет и пет ярда. Като че ли Мери бе онази, която измина по-голямата част от разстоянието. Когато беше вече толкова близо до дъщеря си, че можеше да я докосне, Кат протегна ръка, за да вземе сака.

За негово учудване Мери избра тъкмо този момент, за да отхвърли навиците, придобити през трийсетте години брачен живот с Броуди Грант. Вместо да изпълни онова, което й бе наредено първо от похитителите и после от съпруга й, Мери продължи да стиска здраво дръжките на сака въпреки усилията на Кат да го изтръгне от нея. Лосън долови раздразнението в гласа й, когато тя каза:

— За бога, мамо, дай ми проклетото нещо. Не знаеш с какви хора си имаме работа.

— Дай й проклетия сак, Мери! — изкрещя Грант. Лосън чуваше как дъхът хрипти в гърдите му.

После отекна отново гласът на похитителя.

— Предайте сака, госпожо Грант. В противен случай няма да видите никога вече Адам.

Лосън видя какъв ужас се изписа по лицето на Кат, когато тя хвърли отчаян поглед през рамо назад към светлината.

— Не, чакайте! — извика тя. — Всичко ще бъде наред!

После като че ли изтръгна сака от ръцете на майка си и направи крачка назад.

Внезапно Грант се затича напред, изминавайки няколко крачки, а ръката му се плъзна под палтото.

— По дяволите! — възкликна той, после повиши глас. — Искам да ми върнете внука — незабавно. — Извади ръка изпод палтото и на ярката светлина се видя ясно матово проблясващият автоматичен пистолет. — Никой да не мърда. Имам пистолет и няма да се поколебая да стрелям. Донесете незабавно Адам.

По-късно Лосън винаги щеше да се чуди как е възможно Броуди Макленън Грант да обединява в себе си толкова много изтъркани клишета. Но единственото, което почувства в онзи момент, беше тежестта на неизбежната катастрофа. Времето сякаш затече по-бавно. Той се затича към Грант, докато магнатът вдигаше пистолета в две ръце, готов да стреля. Но още преди Лосън да направи две крачки, светлината изгасна и той остана напълно безпомощен в мрака. Видя как дулото на пистолет просветна до него, чу изстрел, долови мирис на барут. После същото се повтори, само че този път в далечината. Лосън се препъна в паднал клон и се просна по лице на земята. Чу се писък. После плач на дете. И някакъв писклив глас, който непрекъснато повтаряше „Да го…“. След малко Лосън осъзна, че това е собственият му глас.

Отекна трети изстрел, този път откъм гората. Лосън се опита да се изправи, но глезенът му бе пронизан от остра болка. Той се търкулна на една страна, измъквайки с усилие фенера и радиостанцията.

— Не стреляйте! — кресна той в радиостанцията. — Не стреляйте, това е заповед!

Още докато говореше, видя как лъчите на фенери започват да опипват местността, а хората му се тълпят в основата на Лейдис Рок.

— Имат шибана лодка! — изкрещя някой. После се чу рев на двигател, който заглуши плисъка на вълните. За миг Лосън притвори очи. Какъв провал! Трябваше да настоява по-енергично пред Грант да откаже да предаде парите тук. Цялата операция беше обречена от самото начало. Питаше се какво са успели да вземат със себе си при бягството. Детето със сигурност, а може би и парите. А може би и дъщерята.

Но той грешеше в предположението си за Катрина Макленън Гарант. Истината беше ужасно, ужасяващо различна.

Понеделник, 2 юли 2007

Питърхед

— Броуди Макленън Грант е имал пистолет? — гласът на Карен се извиси почти до писък. — Той е стрелял? И вие не сте включили това в доклада?

— Нямах избор. А пък и по онова време това изглеждаше като добра идея — каза Лосън с циничния тон на човек, цитиращ началниците си.

— Добра идея ли? Тази нощ е загинала Кат Грант. В какъв смисъл това би могло да бъде добра идея? — Карен не вярваше на ушите си. Представата за такова пренебрежение към правилата й беше напълно чужда.

Лосън въздъхна.

— Светът се промени, Карен. Навремето нямаше независими комисии, които да разглеждат оплакванията срещу полицията. Нашата работа не беше подлагана на такъв постоянен и критичен контрол, както вашата сега.

— Очевидно — каза тя сухо, припомняйки си защо той се беше озовал тук. — И все пак — успели сте да прикриете факта, че цивилен е стрелял посред провежданата полицейска операция? Да, няма съмнение, че парите решават доста неща.

Лосън поклати нетърпеливо глава.

— Нещата не опираха само до парите, Карен. Началникът на полицията мислеше и за публичния ни образ. Единствената дъщеря на Грант беше мъртва. Внукът му беше изчезнал. В очите на обществеността той беше жертва. Ако се бяхме опитали да го обвиним за ползване на огнестрелно оръжие, това би изглеждало като дребнава отмъстителност — не можем да заловим истинските престъпници, затова ще притиснем теб — нещо в този смисъл. Всеобщото мнение бе, че няма да помогнем никому с разкриването на факта, че Грант е бил въоръжен.

— Възможно ли е изстрелът на Грант да е убил Кат? — попита Карен и подпря ръце на масата, издавайки глава напред като нападател при игра на ръгби.

Лосън се размърда на стола си, накланяйки се на една страна.

— Беше простреляна в гърба. Прецени сама.

Карен се облегна на стола си — отговорът, до който можеше да стигне сама, не й харесваше, но знаеше, че няма да узнае нищо повече от човека срещу себе си.

— Действали сте като някакви шибани каубои в доброто старо време, а? — В тона й нямаше и следа от възхищение.

— Вършехме си работата — отвърна Лосън. — Обществеността получаваше онова, от което се нуждаеше.

— Очевидно обществеността не е била наясно и с половината от онова, което се е случвало — Карен въздъхна. — Следователно имаме три изстрела, само два, от които са споменати в доклада?

Лосън кимна.

— Макар да не виждам какво променя това.

Той отново се размърда, извръщайки този път тялото си към вратата.

— Има ли още нещо, което би трябвало да знам, а също не присъства в досието по случая? — попита Карен, напомняйки с въпроса си, че тя е човекът, който води разпита.

Лосън отметна глава назад и загледа ъгъла, в който се срещаха стените и таванът. Издиша шумно и издаде устни напред.

— Струва ми се, че няма друго — каза той накрая и сведе отново глава надолу, срещайки уморения й поглед. — През цялото време бяхме убедени, че е Фъргъс Синклер. А междувременно не се е случило нищо, което да промени мнението ми по въпроса.

Кампора, Тоскана

Топлината на тосканското слънце пропъждаше сковаността в раменете на Бел. Тя седеше в сянката на един кестен зад няколкото сгушени една в друга къщички в края на Босколата. Ако наклонеше силно глава, можеше да види едно ъгълче от покрития с керемиди покрив на запустялата вила на Паоло Тоти. Но онова, което виждаше точно пред себе си, беше далеч по-привлекателно. На ниска масичка пред нея имаше кана вино, шише с вода и купа смокини. Край масата седяха основните й източници на информация. Джулия, млада жена с падаща в безредие буйна черна коса и кожа, белязана с червеникави следи от акне — тя правеше ръчно рисувани играчки, предназначени за туристи, в един някогашен свинарник, преустроен и превърнат в работилница; и Рената, русокоса холандка, чийто тен напомняше на сирене гауда — тя работеше като реставратор на непълен работен ден в Националната пинакотека в Сиена. Според Грация, която седеше облегната на дървото и чистеше грах, карабинерите вече били разговаряли с двете жени.

Социалните условности трябваше да се спазват и Бел потискаше нетърпението си, докато жените бъбреха непринудено. Най-сетне Грация придаде необходимата посока на разговора.

— Освен това Бел се интересува и от онова, което се е случило във вилата на Тоти — каза тя.

Рената кимна мъдро.

— Винаги съм знаела, че някой ще дойде да задава въпроси за това — каза тя на съвършения си, отчетлив италиански, който звучеше като компютърно генериран говор.

— Защо? — попита Бел.

— Тръгнаха си толкова внезапно. Бяха си тук и изведнъж изчезнаха — за една нощ — каза Рената.

— Тръгнаха си, без да кажат и дума някому — каза нацупено Джулия. — Направо не ми се вярваше. Дитер уж ми беше гадже, а дори не дойде да се сбогува. Тъкмо аз открих, че са изчезнали. Онази сутрин отидох да пия кафе с Дитер, както правех винаги, когато не им се налагаше да тръгнат прекалено рано за някое представление. И открих, че къщата е празна. Като че ли бяха нахвърляли в караваните всичко, което им е попаднало, и бяха потеглили. Оттогава не съм чувала нищичко за онова копеле Дитер.

— И кога се случи това? — попита Бел.

— В края на април. Имахме планове да прекараме заедно почивните дни през май, но от това не излезе нищо — тази мисъл очевидно все още будеше раздразнение у Джулия.

— Колко души живееха там? — попита Бел. Джулия и Рената започнаха да броят на пръсти. Дитер, Мария, Радо, Силвия, Матиас, Петер, Лука, Урсула и Макс. Смесица от представители на всевъзможни европейски националности. Пъстро сборище, което на пръв поглед не би могло да има нищо общо с Кат Грант.

— Какво правеха те тук? — попита тя.

Рената се ухили.

— Предполагам, би могло да се каже, че са взели назаем къщата. Появиха се миналата пролет с две разнебитени каравани и един голям лъскав кемпер „Уинебаго“ и просто се нанесоха в къщата. Бяха много дружелюбни, много общителни. — Тя сви рамене. — Ние тук, в Босколата, сме донякъде алтернативна общност. Селцето беше почти запустяло през седемдесетте години, когато някои от нас заживяха тук без документи за собственост. Постепенно изкупихме имотите и ги възстановихме във вида, в който ги виждате сега. Така че се отнасяхме с известно разбиране към новите си съседи.

— Сприятелихме се с тях — допълни Джулия. — Карабинерите са откачили, държат се така, като че ли са били някакви престъпници.

— Значи се появиха просто така, без да са идвали и преди? Откъде са научили за съществуването на къщата?

— Преди две години Радо се бил наел да работи в завода за цимент в долината. Той ми разказа, че обичал да се разхожда из гората и тогава се натъкнал на вилата. Така че, когато им се наложило да потърсят място, осигуряващо лесен достъп до основните населени места в тази част на Тоскана, си спомнил за вилата и дошли тук — каза Джулия.

— И с какво точно се занимаваха? — попита Бел, опитвайки се да напипа някаква връзка с миналите събития, около които се въртяха търсенията й.

Рената отговори:

— Имаха куклен театър. — Изглеждаше учудена, че Бел не знае. — С марионетки, от онези, които изнасят улични представления. По време на туристическия сезон имаха постоянна програма. Флоренция, Сиена, Волтера, Сан Джиминяно, Греве, Черталдо Алто. Участваха и във фестивали. Във всеки малък град в Тоскана има по някакъв ежегоден празник — на манатарките, на старите машини за рязане на салами, на едновремешните трактори. Така че „Бур Ест“ даваха представления навсякъде, където можеха да съберат публика.

— „Бур Ест“? Как се пише това? — попита Бел.

Рената й показа.

— Съкратено от Burratinaio Estemporaneo[25]. Много често импровизираха.

— Плакатът от вилата — черно-бяла рисунка на кукловод с някакви доста странни марионетки — него ли ползваха, за да съобщават за представленията си? — каза Бел.

Рената поклати глава.

— Ползваха го само за специални представления. Аз съм виждала да го ползват само веднъж, когато имаха представление на Задушница в Коле Вал д’Елза. Обикновено ползваха плакати с ярки цветове, с рисунки в стила на комедия дел’арте. Образите от традиционния куклен театър в осъвременен вариант. Такива плакати бяха по-точно отражение на работата им от черно-белия.

— Популярни ли бяха? — осведоми се Бел.

— Струва ми се, че работата им вървеше — каза Джулия.

— В годината, преди да дойдат тук, бяха прекарали лятото в Южна Франция. Дитер казваше, че в Италия се работело по-добре. Според него тук туристите били по-склонни да приемат оригинални идеи, а местното население — по-толерантно. Не печелеха кой знае какви пари, но се справяха. Винаги имаха достатъчно храна на масата и вино в изобилие. И бяха готови да посрещнат дружелюбно всеки посетител.

— Тя е права — намеси се Рената. — Не бяха стиснати. Ако дойдеха на вечеря в нечий дом, задължително канеха домакина на свой ред на вечеря. — Тя изкриви уста, така че едното й ъгълче се смъкна надолу. — В тези кръгове това не е толкова обичайно, колкото бихте предположили. Само говорят за споделяне на притежанията и колективен дух, но в повечето случаи се оказват по-големи егоисти от хората, които презират.

— Като изключим Урсула и Матиас — каза Джулия. — Те се държаха по-настрана. Всъщност не общуваха много с местните, за разлика от останалите.

Рената изсумтя презрително.

— Това е, защото Матиас си беше въобразил, че е техен ръководител — тя наля още вино на всички и продължи: — Тъкмо Матиас бе основател на театралната компания и все още му се нравеше всички да се държат с него като с директор на цирка. А Урсула, жената, с която той ходеше, си беше купила правото на участие в трупата. Беше очевидно, че Матиас прибира и лъвския пай от приходите. Те пътуваха с луксозния кемпер, обличаха се в скъпи дрехи, само че в хипарски стил. Струва ми се, че това беше въпрос на поколения.

— Матиас трябва да е бил петдесетинагодишен, а повечето от останалите бяха много по-млади. Двайсетинагодишни, по-възрастните надали бяха прехвърлили с много трийсетте.

Всичко това беше много интересно, но Бел продължаваше да не вижда никаква връзка със смъртта на Кат Грант и изчезването на сина й. Този тип, Матиас, като че ли беше единственият, който бе достатъчно възрастен, та да може да е бил свързан с онези отдавна отминали събития.

— А този Матиас има ли син? — попита тя.

Двете жени се спогледаха озадачени.

— С него не пътуваше никакво дете — каза Рената. — Не съм го чувала да говори за свой син.

Джулия си взе смокиня и я захапа, тъмнолилавата вътрешност на плода разцъфна и по пръстите й полепнаха семенца.

— Той имаше приятел, който го навестяваше от време на време. Някакъв британец. Той имаше син.

Като всички добри журналисти, и Бел имаше неподлежащ на анализ инстинкт за добрия материал. И този инстинкт сега й подсказа, че се е натъкнала на златна жила.

— На каква възраст беше синът?

Джулия облиза замислено пръстите си.

— На двайсет? Може и да беше малко по-голям, но не много.

В главата на Бел се блъскаха поне дузина въпроси, но тя си разбираше прекалено добре от работата, за да ги изсипе трескаво един след друг. Затова отпи бавно от виното си, а после попита:

— Какво друго си спомняте за него?

Джулия сви рамене.

— Виждала съм го няколко пъти, но само веднъж ме запознаха с него. Името му е Гейбриъл, говореше съвършен италиански. Каза, че бил израснал в Италия, изобщо не помнеше да е живял някога в Англия. Беше студент, но не разбрах къде следваше — нито пък какво. — Тя изкриви лице в гримаса на съжаление. — Жалко наистина, но не проявявах особен интерес към него.

Добре де, в наученото нямаше нищо от решаваща важност, но в него като че ли се криеше някаква възможност.

— Как изглеждаше той?

Джулия доби още по-неуверен вид.

— Трудно ми е да го опиша. Висок, със светлокестенява коса. Доста привлекателен. — Тя смръщи лице. — Не ме бива за тези неща. Какво толкова интересно има в него всъщност?

Рената спаси Бел от необходимостта да отговаря.

— Той беше ли на новогодишното празненство? — попита тя.

Лицето на Джулия се проясни.

— Да, дойде с баща си.

— Тогава може да го има на някоя снимка — каза Рената. После се обърна към Бел. — Бях си взела фотоапарата. Направих десетки снимки през новогодишната нощ. Почакайте да донеса лаптопа си.

Тя скочи на крака и забърза към дома си.

— Ами бащата на Гейбриъл? — попита Бел. — Казвате, че бил британец?

— Точно така.

— А Матиас откъде го познаваше? Да не би и той да е британец?

Джулия се поколеба.

— Мислех го за немец. Двамата с Урсула се бяха срещнали преди доста години в Германия. Но говореше италиански точно като приятеля си. Говорът им звучеше еднакво. Така че може и той да е бил британец, не знам.

— Как се казваше бащата на Гейбриъл?

Джулия въздъхна.

— Май не съм в състояние да ви помогна много. Не си спомням името му, съжалявам. За мен той беше просто някакъв мъж на възрастта на баща ми, нали разбирате? Бях с Дитер и не проявявах никакъв интерес към някакъв старец, преминал петдесетте.

Бел скри разочарованието си.

— Знаете ли какво работи той? Имам предвид бащата на Гейбриъл?

Джулия се оживи, доволна, че знае отговора поне на един от въпросите.

— Художник е. Рисува пейзажи за туристите. Продава ги на две галерии — една в Сан Джиминяно и една в Сиена. Освен това обикаля същите местни празници, на които „Бур Ест“ дават представления, за да продава работите си.

— Така ли се е запознал с Матиас? — попита Бел, опитвайки се да потисне разочарованието си, че бащата на загадъчния Гейбриъл не можеше да бъде завършилият управление на стопанството Фъргъс Синклер. В края на краищата, един художник би бил на място в средите, в които се е движела Кат. Може пък бащата на Адам да е бил някой, когото е познавала от студентските си години. Или човек, с когото се е запознала на някоя изложба, или в някоя галерия, когато се е прибрала в Шотландия. По-късно щеше да има време да проучи тези възможности. А сега трябваше да съсредоточи вниманието си върху Джулия.

— Не, не мисля, че е станало така. Струва ми се, че се познаваха от много по-отдавна.

Докато Джулия казваше това, Рената се върна с лаптопа си.

— За Матиас и бащата на Гейбриъл ли говорите? Странно, те като че ли не се харесваха особено. Не знам защо си мисля така, но такова е убеждението ми. При тях по-скоро беше… нали знаете как човек понякога продължава да поддържа връзка с някого само защото този някой е единственият човек, с когото имат общо минало? Може да не харесваш особено този човек, но той представлява връзката ти с едно минало, което е важно за теб. Понякога става дума за връзка със семейството, понякога просто с един период от време, през който са се случвали важни за теб неща. И ти се иска да не губиш тази връзка. Когато ги виждах заедно, оставах с впечатлението, че ги свързва нещо подобно. — Докато говореше, пръстите й се движеха по клавиатурата, отваряйки папка със снимки. Тя постави лаптопа така, че Джулия и Бел да виждат екрана, после стана и отиде зад тях, привеждайки се напред, за да може да сменя снимките.

Празникът приличаше на повечето празници, на които бе присъствала Бел. Хора, които пиеха, насядали край масите. Хора, които правеха гримаси към обектива. Танцуващи хора. Хора, чиито лица ставаха все по-червени с напредването на времето, погледите им — по-разфокусирани, а движенията — по-некоординирани. Двете жени от Босколата се кискаха и даваха пояснения, но нито една от двете не успяваше да открие на снимките Гейбриъл или баща му.

Бел почти бе изгубила надежда, когато Джулия внезапно подвикна и посочи към екрана.

— Ето! Това е Гейбриъл, там, в ъгъла!

Снимката не беше кой знае колко ясна, но Бел беше убедена, че не й се привижда. Разликата във възрастта беше около петдесет години, но не беше никак трудно да се открие прилика между това момче и Броуди Грант. Чертите на Кат са били женска версия на впечатляващата физиономия на баща й. Колкото и невероятно да беше, едно близко подобие на оригинала я гледаше от снимките от новогодишното тържество на хора, нанесли се незаконно в някаква запустяла къща в Италия. Същите дълбоко хлътнали очи, орлов нос, волева брадичка и характерната гъста грива на главата — само че не сребриста, а руса. Тя бръкна в чантата си и извади флашка.

— Мога ли да направя копие на тази снимка? — попита тя.

Рената я изгледа замислено.

— Не отговорихте, когато Джулия ви попита защо се интересувате от това момче. Може би е редно да отговорите сега.

Ийст Уиймс, Файф

Ривър смъкна плътните си работни ръкавици и изправи гръб, полагайки усилие да не изпъшка. Проблемът да работиш редом със студентите се криеше в това, че не биваше да проявява слабост. Безспорно, те бяха с около десетилетие по-млади от нея, но Ривър беше твърдо решена да покаже, че не е в по-лоша форма от тях. Затова те можеха да се оплакват, че ръцете и гърбовете ги болят от пренасянето на дребни и едри отломки, но тя трябваше да продължава да се държи като супер жена. Подозираше, че успява да заблуди единствено себе си, но това не променяше нищо. Трябваше да поддържа заблудата в името на представата, която си бе изградила за самата себе си.

Тръгна към другия край на пещерата, където трима студенти пресяваха ситните камъчета и пръстта, които се освобождаваха при разместването на едрите камъни. Досега не се бяха натъкнали на нищо, представляващо интерес от съдебномедицинска или археологическа гледна точка, но ентусиазмът им като че ли не беше намалял. Ривър си спомняше своите ранни занимания на терен; как дори самият факт, че участваш в работа по реален случай, осигуряваше достатъчно приятно вълнение, което да надделее над досадата от една еднообразна и на пръв поглед безплодна работа. Виждаше собствените си реакции, отразени в действията на тези студенти, и изпитваше задоволство от убеждението, че и тя има известен принос за това следващото поколение съдебномедицински анализатори да съзнават, че техен дълг е да говорят от името на мъртвите.

— Има ли нещо? — попита тя, когато се появи от сенките в ярката светлина, в която те се бяха скупчили над работата си.

Те заклатиха глави и замърмориха отрицателно. Един от студентите от магистърските програми вдигна глава.

— Ще стане интересно, когато бачкаторите разчистят камъните.

Ривър се ухили.

— Внимавай антрополозите ми да не чуят, че ги наричаш „бачкатори“ — тя хвърли към студентите поглед, изпълнен със симпатия. — Ако всичко е наред, до края на следобеда ще са разчистили по-голямата част от падналите камъни.

Всички бяха останали доста учудени, когато установиха, че дебелината на стената от нападали камъни не надвишава няколко фута. Ривър знаеше от опит, че такива срутвания в пещери обикновено задръстват проходите в голяма дълбочина. Разсадът трябваше да се разрасне значително, преди да достигне до критична точка и да стане причина един стабилен дотогава таван да рухне. Затова, когато срутването се случеше, то повличаше големи скални маси. Но този случай беше различен. И това го правеше действително много интересен.

Вече бяха успели да смъкнат изцяло горните седем — осем фута от купчината камъни. Някои от по-смелите студенти се бяха изкатерили по стената от камъни, за да надникнат от другата страна, докато Ривър бе излязла, за да донесе пайове и сандвичи за обяда им. После казаха, че от другата страна всичко изглеждало чисто — имало само няколко големи камъка, които вероятно са се били изтърколили встрани от общата купчина.

Ривър излезе навън, за да проведе няколко телефонни разговора; вдишваше с наслада соления въздух, приемайки го като допълнително възнаграждение за усилията си. Тъкмо бе приключила разговора си със секретарката на катедрата, когато един от студентите излезе тичешком от тесния вход на пещерата.

— Доктор Уайлд! — извика той. — Елате да видите какво открихме!

Кампора, Тоскана

Бел се беше постарала разказът й да прозвучи така, че да предизвика възможно най-силна емоционална реакция. Ако се съдеше по зашеметеното мълчание на Рената и Джулия, като че ли беше постигнала целта си.

— Това е толкова тъжно! Бих била съсипана, ако такова нещо се случеше в моето семейство — каза накрая Джулия, навлизайки в положението като жена, отгледана със сапунени сериали и списания, посветени на живота на знаменитостите. — Горкото бебенце!

Рената беше по-обективна.

— И вие мислите, че Гейбриъл може да е това дете?

Бел сви рамене.

— Нямам представа. Но този плакат е първата сигурна следа във връзка със случая, появила се след повече от двайсет години. А при това Гейбриъл прилича удивително много на дядото на изчезналото дете. Може би просто така ми се иска, но все пак се питам дали не сме попаднали на следа.

Рената кимна.

— Следователно трябва да ви помогнем по всички възможни начини.

— Няма да разговарям отново с карабинерите — заяви Джулия. — Свине такива!

— Ей! — възрази Грация, откъсвайки се от чистенето на грах. — Не обиждай свинете. Нашите прасета са удивителни същества. Интелигентни и полезни — за разлика от карабинерите.

Рената протегна ръка.

— Дайте ми флашката. Няма смисъл да се разговаря с карабинерите, защото те не се интересуват от този случай. Не и така, както се интересувате вие. Не както се интересува засегнатото семейство. Затова трябва да споделим всичко именно с вас. — Тя копира бързо снимката на флашката на Бел. — А сега да видим дали разполагаме с още снимки на Гейбриъл и баща му.

Когато приключиха, бяха успели да открият още три снимки, на които се виждаше Гейбриъл, но нито една от тях не беше по-ясна от първата. Рената успя да открие и две снимки на баща му — едната в профил, на другата половината му лице беше скрито от главата на друг човек.

— Как мислите, дали още някой има снимки от тази вечер? — попита Бел.

Двете жени явно се съмняваха.

— Не помня някой друг да е снимал — каза Рената. — Но все пак, с тези мобилни телефони, кой знае? Ще поразпитам.

— Благодаря. Също така би било от полза да се осведомите дали още някой не познава Гейбриъл и баща му.

Бел взе скъпоценната флашка. При първа възможност щеше да я изпрати на един колега, който се бе специализирал в изчистването на правени незабелязано снимки на разни величия, на които се виждаше как те правят неща, които не би трябвало да правят, с хора, с които не би трябвало да си имат работа.

— Имам по-добра идея — каза Грация. — Защо да не донеса тук довечера едно прасе? Можем да го изпечем на шиш и да повикаме всички. Парче хубаво свинско печено и няколко чаши вино ще ги накарат да разкажат всичко, което знаят за този Гейбриъл и за баща му.

Рената се усмихна и вдигна чашата като за наздравица.

— Пия за това. Но те предупреждавам, Грация, че печеното прасе може да отиде на вятъра. Този човек като че ли не беше особено общителен. Не помня да е разговарял много с когото и да било от присъстващите на новогодишното празненство.

Грация прибра изчистения грах и го изсипа в една найлонова торба.

— Няма значение, това е добър повод да прекараме една приятна вечер със съседите си. Бел, тук ли ще останеш, или да те закарам нагоре?

Сега, когато възникна възможност да поклюкарства с всички жители на селцето, Бел вече не възприемаше задачата си като особено спешна.

— Ще се прибера сега с теб, а с вас, момичета, ще се видим по-късно — каза тя и допи виното си.

— А не ви ли интересува кръвта? — попита Джулия.

Бел, която тъкмо ставаше от стола си, едва не падна.

— Искате да кажете, кръвта на пода? — попита тя.

— О, значи знаете — каза разочаровано Джулия.

— Знам, че имаше петно от кръв на пода в кухнята — отвърна Бел. — Но не знам нищо повече.

— В петък, след като карабинерите си заминаха, ние отидохме да се поогледаме — каза Джулия. — И видяхме, че кървавото петно изглежда по-различно в сравнение с първия път, когато го видяхме — в деня, след като те си заминаха.

— В какъв смисъл по-различно?

— Сега кръвта е ръждивокафява и се е просмукала в камъка. Тогава петното беше яркочервено и лъскаво — сякаш кръвта беше съвсем прясна.

— И вие не се обадихте на полицията? — Бел се постара да прикрие недоумението си.

— Не беше наша работа — отвърна Рената. — Ако хората от „Бур Ест“ са били на мнение, че трябва да се обадят в полицията, биха го направили — тя сви рамене. — Знам, че това ви се струва странно, и ако се беше случило в Холандия, и аз се съмнявам, че бих решила да не предприемам нищо. Но тук нещата стоят по-различно. Няма човек с леви убеждения, който да вярва на полицията. Нали видяхте как действаше италианската полиция по време на срещата на Г-8 в Генуа, как се отнасяше с протестиращите? Джулия поразпита някои от хората тук дали според тях трябва да се обади в полицията и всички бяхме единодушни, че единственото, което би постигнала, би било да даде на ченгетата повод да обвинят хората от кукления театър, независимо от това, което се е случило в действителност.

— Така че решихте просто да не му обръщате внимание?

Рената сви рамене.

— Петното беше в кухнята. Кой би могъл да каже дали кръвта не е животинска? Това не ни засягаше.

Къркалди

Карен шофираше бавно по улицата, следейки номерата на къщите. За първи път отиваше на гости в новия дом на Фил Пархатка в центъра на Къркалди. Той се беше нанесъл там преди три месеца; все обещаваше да покани колегите си в новото жилище, но досега това не се беше случило. Навремето Карен бе таила мечти един ден двамата да си купят къща заедно. Но го беше преболедувала. Мъж като Фил никога не би се почувствал привлечен към някаква набита дребна женица като нея, особено пък след като последното повишение я постави в ръководна позиция по отношение на него. Имаше мъже, на които идеята да спят с шефа би им се понравила, но Карен чувстваше инстинктивно, че това не се вписва в сексуалните фантазии на Фил. Така че тя предпочете, вместо да се отдава на онова, което наричаше „момински копнежи“, да поддържа приятелството и близкото сътрудничество в работата, които ги свързваха. Ако се налагаше да се примири с бъдещето си на стара мома-кариеристка, би могла поне да се постарае кариерата да бъде колкото е възможно по-удовлетворяваща.

Част от рецептата за удовлетворяваща работа бе нуждата от човек, на когото да изпробва идеите си. Нито един криминалист не би могъл да обхване самостоятелно цялата картина на едно сложно разследване. Всеки имаше нужда от довереник, който да вижда нещата от различен ъгъл и да бъде достатъчно интелигентен, за да формулира ясно тези различия във възприятията. Това беше особено важно при работата по студени досиета, при която, вместо да ръководи многоброен екип, старшият офицер често разполагаше само с един-двама души. А тези редови служители обикновено нямаха необходимия опит, за да бъде приносът им толкова ценен, колкото тя би желала. За Карен Фил отговаряше на всички изисквания. А ако се съдеше по това колко често самият той обсъждаше случаите си с нея, в това отношение чувствата бяха взаимни.

Те обикновено се съветваха в офиса или избираха тихо ъгълче в някоя кръчма, еднакво отдалечена от неговото и нейното жилище. Но когато му се обади на връщане от Питърхед, той вече беше пил две чаши вино.

— Може и да съм в законните граници, но работата ще е на косъм — каза той. — Защо не дойдеш у нас? Тъкмо ще ми помогнеш да избера завеси за дневната.

Карен видя номера, който търсеше, и паркира колата напряко на алеята, която водеше към къщата на Фил. Тя не излезе веднага, водена от навика си на ченге да огледа обстановката, преди да напусне колата. Улицата беше тиха, непретенциозна, застроена с къщи близнаци — масивни и видимо все още толкова солидни, колкото са били, когато са били построени, в края на деветнайсети век. Алеите, които водеха към къщите, бяха посипани с чакъл, в дворовете имаше спретнати цветни лехи. Прозорците на горните етажи, където обикновено спяха децата, бяха със спуснати завеси от плътни материи, които трябваше да изолират упоритата дневна светлина. Карен си спомни колко трудно й беше да заспива в дългите летни вечери, когато беше малка. Но тогава завесите на нейната спалня бяха от тънка материя. Пък и улицата, на която живееха, беше оживена, от кръчмата на ъгъла долитаха музика и шум от разговори. Не като в този квартал. Трудно беше да се повярва, че центърът на градчето е само на пет минути път от тук. Човек имаше чувството, че се е озовал в някое от далечните предградия.

Чул шума на колата й, Фил вече бе отворил вратата, още преди Карен да се измъкне от седалката зад волана.

Очертан на фона на светлината, силуетът му изглеждаше по-едър. Небрежната му поза съдържаше естественото предупреждение, което отправя пазачът на вратата към всеки, който се опитва да премине през нея — стоеше облегнат с една ръка на рамката на вратата, с кръстосани крака и глава, наклонена на една страна. Но в изражението му нямаше нищо заплашително. Кръглите му, тъмни очи примигваха добродушно срещу светлината, усмивката очертаваше гънки по бузите му.

— Заповядай — поздрави я той и отстъпи назад, за да може тя да влезе.

Карен се озова в съвършено копие на традиционно обзаведено антре на викторианска къща — еднообразието на квадратните плочи от теракота бе разчупено от ромбове е бяла, винена и синя глазура.

— Много приятно — каза тя, забелязвайки очертания цокъл с релефни тапети.

— Приятелката на брат ми е специалист по история на архитектурата. Преора всичко тук, и докато приключи с къщата, тя вероятно ще прилича на някакъв шибан музей, защитен от Националния тръст за съхранение на архитектурните паметници — измърмори шеговито Фил. — В края на антрето завий надясно.

Когато влезе в стаята, Карен избухна в смях.

— Господи, Фил! — изкиска се тя. — „И убиецът е полковник Мъстард[26], извършил е убийството с парче оловна тръба в библиотеката“. Би трябвало да си облечен с домашен халат, не с тениска на „Райт Роувърс“[27].

Той сви примирено рамене.

— Човек трябва да може да види и смешната страна на нещата. Аз, едно ченге, да живея в обстановка, наподобяваща до съвършенство фона, на който се развиват криминалните романи от типа на „Трупът в библиотеката“ — той махна с ръка към библиотечните шкафове от тъмно дърво, бюрото с плот, покрит с кожа, и дълбоките кресла, поставени от двете страни на пищно украсената камина. Беше ясно, че стаята поначало не е била голяма, но сега вече изглеждаше подчертано претрупана. — Тя твърди, че господарят на дома би избрал такава обстановка за себе си.

— В къща с такива размери? — попита Карен. — Може би, ако е страдал от мания за величие. Освен това не ми се вярва, че би избрал шотландско каре като десен за килима.

Иронията в тона й накара ушите му да порозовеят.

— Доколкото разбирам, това било някакъв постмодерен ироничен акцент. — Фил повдигна скептично вежди. — Все пак, не всичко е такова, каквото изглежда на пръв поглед — допълни той по-жизнерадостно и започна да опипва една от книгите. Част от единия стенен шкаф се плъзна встрани и разкри екрана на плазмен телевизор.

— Слава богу — отбеляза Карен. — Вече бях започнала да си, задавам въпроси. Не прилича много на старата ти квартира, а?

— Струва ми се, че вече надраснах начина на живот на тийнейджърите с шумните коли — отвърна Фил.

— Смяташ, че е време да улегнеш?

Той сви рамене и избегна погледа й.

— Може би — посочи й едното кресло и се отпусна в другото.

— Е, как мина разговорът ти с Лосън?

— Лосън се е променил, при това не към по-добро. Сега, докато се прибирах, мислех за него. Винаги е бил костелив орех, но докато открихме какви ги е вършил всъщност, винаги съм вярвала, че поне мотивите му са били правилни, разбираш ли? Но онова, което ми разказа днес… Не знам. Имах чувството, че той като че ли се възползва от възможността да ме накара да се почувствам зле.

— Какво искаш да кажеш? Какво ти разказа?

Карен вдигна ръка.

— След малко ще стигна и до това. Предполагам, че просто имам нужда да се разтоваря от напрежението. Имах чувството, че ми разказа онова, което е направил, от чисто злорадство. Защото знае, че това ще опетни доброто име на полицията, а не от желание да ни помогне да разберем какво се е случило с Кат и Адам Грант.

Докато Карен говореше, Фил извади своя пакет пурети и запали една. Хрумна й, че напоследък почти не го беше виждала да пуши. Пушенето беше забранено на толкова много места. Познатият сладникаво-горчив аромат нахлу в ноздрите й, действайки й странно успокояващо след изминалия ден.

— Има ли значение какви са мотивите му? — попита Фил. — Стига онова, което е казал, да е вярно?

— Може би не. А се оказа, че бе в състояние да сподели нещо много интересно. Нещо, което хвърля напълно различна светлина върху събитията през нощта, когато е загинала Кат Грант. Оказва се, че не само ченгетата и похитителите са били въоръжени през онази нощ. Нашият стълб на обществото, сър Бродерик Макленън Грант, също е имал пистолет. И го е използвал.

Фил зяпна, димът от устата му се изви нагоре във въздуха.

— Грант е имал оръжие? Занасяш се. И как така научаваме за това едва сега?

— Лосън твърди, че настояването това да не се споменава дошло от високите етажи. Грант бил жертва, нямало да направят никому услуга, ако му предявели обвинение. Лошо било за имиджа на полицията, и всякакви подобни дивотии. — Карен измъкна една папка от чантата си, и извади от нея схемата на местопрестъплението, начертана от съдебномедицинския екип, работил по случая навремето, и я разгъна между себе си и Фил. После обясни кой къде е стоял и накрая попита: — Ясно ли е?

Фил кимна.

— Е, какво се е случило според теб? — каза Карен.

— Светлината е изгаснала, нашият човек е стрелял, но не е улучил, после зад Кат се разнесъл още един изстрел — и това е изстрелът, който я е убил.

Карен поклати глава.

— Според Лосън не е така. Той твърди, че Кат се опитвала да издърпа сака с парите от ръцете на майка си. Успяла да го вземе и понечила да се обърне. И тогава Грант извадил пистолета си и настоял да види Адам. Светлината угаснала, Грант стрелял. Разнесъл се и втори изстрел, някъде зад Кат. И чак тогава детектив Армстронг стрелял, но не улучил.

Фид кимна, обмисляйки чутото.

— Добре — каза той бавно. — Но не виждам как това променя нещата.

— Куршумът, който е убил Кат, я е ударил в гръб и е излязъл през гърдите й. Паднал е в пясъка. Така и не успели да го открият. Раната не отговаряла на оръжието, с което стрелял Армстронг, поради което, като се има предвид, че пистолетът на Грант не бил споменат никъде, за пред обществеността е имало едно-единствено възможно обяснение — че похитителите са убили Кат. От което следвало, че сега вече полицията преследвала убийци.

— О, по дяволите — изпъшка Фил. — И, разбира се, това е елиминирало тотално всяка възможност да бъде върнат Адам. Тези хора са знаели, че ги чакат доживотни присъди, след смъртта на Кат в това не е можело да има съмнение. Имали са торба пари, детето също е било с тях. Изключено е било да рискуват втора конфронтация с Грант. Решили са да потънат в нощта. А Адам за тях е бил само бреме. Нямал е никаква стойност — жив или мъртъв.

— Именно. А ние и двамата знаем в каква посока се накланят везните в такъв случай. Но има и още. Аргументите винаги са гласяли, че естеството на раната и фактът, че Кат е застреляна в гръб, доказват категорично, че това е дело на похитителите. Но според Лосън фаталният изстрел може да е дошъл и от пистолета на Грант. Той твърди, че Кат вече се е обръщала, за да тръгне обратно към похитителите в момента, когато светлината угаснала. — Тя изгледа потиснато Фил. — Възможно е Грант да е убил собствената си дъщеря.

— А за да прикрие този факт, се е лишил от възможността да си върне внука — Фил дръпна силно от пуретата. — Ще разговаряш ли за това с Броуди Грант?

Карен въздъхна.

— Не виждам как бих могла да го избегна.

— Може би е редно да оставиш Макарона да се оправя с това?

Карен се разсмя с искрена наслада.

— Каква радост би било това за мен! Но ти знаеш не по-зле от мен, че Макарона би скочил от някоя висока сграда, само и само за да избегне тази конфронтация. Не, ще трябва аз лично да се изправя срещу него. Но не съм сигурна, че знам как точно да проведа този разговор. Може би ще изчакам, докато разбера какво ще открият италианците — да видя дали няма да има с какво да подсладя горчивия хап. — Преди Фил да отговори, телефонът й иззвъня. — Проклето нещо — изръмжа тя, докато го вадеше. Но после прочете какво пишеше на екрана и се усмихна. — Здравей, Ривър — каза тя. — Как върви работата?

— Забележително добре — каза с пукане и съскане гласът на Ривър в ухото й. — Слушай, трябва да дойдеш тук.

— Какво? Да не би да сте открили нещо?

— Връзката е отвратителна, Карен. Най-добре ще е веднага да тръгнеш насам.

— Добре. След двайсет минути ще бъда при вас. — Тя изключи телефона. — Събувай пантофите, Шерлок. Майната му на Броуди Грант. Добрата доктор Уайлд има нещо за нас.

Босколата

Бел трябваше да признае, че Грация умее да създава идеалната обстановка за развързване на езици. Докато слънцето потъваше бавно зад далечните хълмове и светлините на средновековните градчета по тях обсипваха склоновете като шепи разпилени скъпоценности, жителите на Босколата хапваха с наслада сочно свинско, съпроводено от купчини картофи, печени на бавен огън, ухаещи на чесън и розмарин, и купи салата от домати, изобилно подправена с босилек и естрагон. Хората от Босколата бяха осигурили бутилки от местното вино, а за случая Маурицио беше добавил към тях и от своето домашно vin santo[28].

Съзнанието, че това неочаквано празненство се организираше в чест на Бел, караше хората да се отнасят добронамерено с нея. Тя се движеше сред тях, бъбреше за най-различни неща, но в крайна сметка винаги насочваше разговора към кукловодите, които се бяха нанесли да живеят в изоставената къща на Паоло Тоти. Постепенно започна да съставя наум профилите на хората, живели там. Радо и Силвия, косовски сърбин и словенка, талантливи майстори на кукли. Матиас, основателят на театралната компания, който сам проектирал и изработвал декорите. Приятелката му, Урсула, организирала програмата им и помагала с пари, за да потръгнат нещата Мария и Петер от Австрия, главните кукловоди, водели със себе си тригодишната си дъщеря, която били решили твърдо да държат настрана от стандартната общообразователна система. Дитер, отговорникът за озвучаването и осветлението, бил швейцарец. Лука и Макс, също кукловоди, отговаряли за по-второстепенните марионетки, вършели по-голямата част от черната работа и получавали правото на собствено представление, когато някой по-специален ангажимент съвпадал с датите на обичайните им изяви.

А имало и гости. Стана ясно, че те не били малко. Гейбриъл и баща му не се отличавали по нищо от останалите, като изключим това, че бащата очевидно бил по-скоро приятел на Матиас, отколкото на цялата компания. Не бил особено общителен. Държал се учтиво, но никога не откровеничел. Относно името му мненията се разминаваха. Едни твърдяха, че се казвал Дейвид, други — Даниъл, а трети — Дарън.

С напредването на вечерта Бел започна да се пита дали спонтанната й реакция на снимката, която й показа Рената, има някакво основание. Всичко останало изглеждаше крайно несигурно. И тогава, тъкмо когато си беше наляла чаша vin Santo и бе напълнила шепата си с бадемови бисквити, едно момче се промъкна боязливо към нея.

— Нали вие сте жената, която се интересува от „Бур Ест“? — измънка то.

— Точно така.

— И от онова момче, Гейб?

— А какво знаеш ти за тях? — попита Бел, сядайки по-близо до него, опитвайки се да го привлече с усещането за съзаклятничество.

— Той беше тук точно в деня, преди да избягат.

— Гейбриъл ли имаш предвид?

— Точно така. Не съм казвал нищо за това преди, защото се предполагаше, че е трябвало да съм на училище, ама аз не бях, нали разбирате.

Бел го потупа по ръката.

— Можеш да ми вярваш, разбирам те напълно. И аз не си падах много по училището. Има много по-интересни неща за вършене.

— Ами да. Та така, аз бях в Сиена и видях Матиас да излиза от гарата заедно с Гейб. Матиас беше заминал за някъде, нямаше го два дни. Нямах някакво по-интересно занимание, затова реших да ги проследя. Отидоха на паркинга при Порта Романа и излязоха от там с микробуса на Матиас.

— Разговаряха ли? Създаваха ли впечатление, че са в приятелски отношения?

— Изглеждаха доста смачкани. И двамата ходеха с приведени глави и почти не разговаряха. Но не мога да кажа, че са изглеждали скарани. По-скоро и двамата бяха ядосани от нещо.

— А после видя ли ги отново, тук?

Момчето сви рязко рамене.

— Така и не ги видях повече. Но когато се върнах, микробусът на Матиас беше тук. Другите бяха отишли чак в Гросето, където щяха да изнасят специално представление. Това е на два часа път с кола от тук — затова вече бяха заминали, когато си дойдох. Предположих, че Матиас и Гейб са във вилата — момчето й отправи нахална усмивка. — Кой знае какво са правили.

Бел си каза, че ако се съдеше по кръвта на пода, каквото и да са правили, то не е било свързано с удоволствия, каквито вероятно си представяше този лишен от въображение млад човек. Въпросът всъщност беше чия бе тази кръв. Дали хората от „Бур Ест“ бяха побягнали, защото, когато са се прибрали, са открили водача си в локва от собствената му кръв? Или пък са се разбягали, защото ръцете на водача им са били изцапани с кръвта на Гейбриъл?

— Благодаря — каза тя на момчето, обърна му гръб и напълни отново чашата си, която, кой знае как, се беше оказала празна. Сведенията, получени от момчето, й дадоха богат материал за размисъл. Матиас отсъствал два дни. После се върнал заедно с Гейбриъл. И после двамата са били известно време сами във вилата. На другата сутрин се оказало, че цялата трупа си е плюла на петите, при това бързо, оставяйки след себе си същите плакати като онези, които преди години бяха ползвали хората, подписвали се като „Съюз на анархистите в Шотландия“, и едно голямо петно кръв на пода.

Не беше необходимо да имаш кой знае какви способности на криминалист, за да прецениш, че се е случило нещо ужасно. Но с кого? И най-вече, защо?

Ийст Уиймс

„Лято в Шотландия“, мислеше си Карен с горчивина, докато слизаше с усилие надолу по пътеката към Пещерата на Тана. Беше девет часа вечерта, но още не се беше смрачило, за сметка на това упоритият дъждец се просмукваше до костите й и комарите хапеха като за последно. Виждаше цял облак от тях около главата на Фил, докато го следваше надолу към брега. Беше убедена, че сега хапят по-лошо, отколкото когато беше дете. Да му се не види глобалното затопляне. Гадините ставаха по-зли, а времето — по-лошо.

Когато пътеката стана вече равна, тя видя двама от студентите на Ривър да пушат, сгушени под една надвиснала скала. Може би, ако застанеше така, че димът от цигарите да се носи към нея, той щеше да пропъди комарите? Зад тях Ривър крачеше напред-назад, притиснала телефона към ухото си, дългата й, тъмна коса беше вързана на опашка, промушена през отвора на бейзболната й шапка. Но онова, което накара Карен да потръпне, не беше дъждът, а белотата на работния гащеризон за еднократна употреба, който бе навлякла Ривър. Антроположката се обърна, видя я и незабавно прекъсна разговора си.

— Тъкмо предупреждавах Юан да не разчита, че ще ме види у дома през следващите няколко дни — каза тя унило.

— Та какво си намерила? — попита направо Карен, пренебрегвайки всякакви встъпителни учтивости поради съзнанието за спешност.

— Влезте и ще ви покажа.

Последваха Ривър в пещерата. Работното осветление изпъстряше вътрешността с абстрактни мотиви от светлини и сенки, към които окото трябваше първоначално да се адаптира. Екипът, натоварен с разчистването на камъните, временно беше спрял работа и сега всички седяха наоколо, ядяха сандвичи и пиеха безалкохолни напитки от кутии. Карен и Фил незабавно привлякоха интереса им и те така и не откъснаха погледи от ченгетата.

Ривър ги отведе до мястото, където каменопадът беше блокирал прохода, водещ навътре в скалата. Почти всички малки и големи камъни бяха вече отместени, откривайки тесен отвор. Ривър плъзна яркия лъч на фенера си по останалите дребни камъни, показвайки им, че стената от паднали камъни всъщност е била дебела не повече от четири фута.

— Бяхме много учудени, когато установихме колко тясно място покрива каменопадът. Очаквахме да е задръстил всичко на двайсетина фута навътре, или дори повече. Това събуди подозренията ми още от самото начало.

— Какво искате да кажете? — попита Фил.

— Не съм геолог, но доколкото знам от колегите си от геолого-географския факултет, е необходимо много силно напрежение, за да бъде предизвикано естествено срутване. Когато мините са функционирали и тук постоянно са копали под земята, това е предизвиквало сериозни напрежения в скалната маса отгоре, които биха могли да предизвикат напуквания и каменопади. Подобна степен на напрежение в земните пластове може да предизвика срутвания на таваните в стари пещери като тази. Те съществуват от осем хиляди години. Не биха рухнали без особена причина. Но когато се стигне до срутване, то е все едно да извадиш ключовия камък от мост. Срутването обхваща голяма площ. — Докато говореше, Ривър продължаваше да мести лъча на фенера, показвайки, че от двете страни на срутването таванът на пещерата е учудващо незасегнат. — От друга страна, ако човек си разбира от работата, малко количество експлозив може да предизвика контролирано срутване, което да засегне относително малка територия. — Тя погледна Карен с повдигнати вежди. — Такива неща се правят постоянно в мините.

— Искаш да кажеш, че това срутване е предизвикано умишлено? — попита Карен.

— За да получиш категоричен отговор, ти е необходим експерт, но основавайки се на ограничените си познания по този въпрос, бих казала, че нещата изглеждат така. — Тя се обърна рязко и насочи лъча на фенера към една част на пещерната стена на височина около пет фута. В скалата се виждаше дупка с приблизително конусовидна форма, червеникавият пясъчник наоколо беше зацапан от черни петна. — Това ми прилича на дупка за поставяне на взрив — каза Ривър.

— Да му се не види — каза Карен. — И сега какво?

— Ами когато аз видях това тук, реших, че трябва да се придвижваме много внимателно, след като веднъж успеем да разчистим пътека през падналите камъни. Затова си сложих гащеризона и се промуших сама от другата страна. Проходът е дълъг около три метра, после се разширява в едно доста обширно пространство — може би четири на пет метра. — Ривър въздъхна. — Обработката ще е ужасно гадна работа.

— Значи причина за обработка има? — осведоми се Фил.

— О, да. Има. — Тя насочи лъча на фенера към краката им. — Нали виждате, тук подът е просто утъпкана пръст. Във вътрешното помещение, вляво, земята е разровена. Правен е опит да се утъпче, но текстурата беше видимо различна от тази на пръстта в останалата част на пода. Поставих вътре няколко лампи и камера, и започнах да копая. — Гласът на Ривър зазвуча хладно и сдържано. — Не ми се наложи да копая много надълбоко. На около шест инча дълбочина открих череп. Не съм го местила. Исках да видите всичко, както си е, преди да предприема каквото и да било — тя им махна с ръка, подканвайки ги да се отдръпнат от купчината паднали камъни. — Ще ви трябват гащеризони — допълни тя и се обърна към студентите. — Джаки, можеш ли да ми намериш гащеризони и калцуни за инспектор Пири и детектив Пархатка?

Когато се облякоха, Ривър им обясни какви са възможностите. Всичко се свеждаше до два варианта — или да оставят студентите да продължат работа под прекия контрол на Ривър, или да докарат полицейски специалисти по обработка на местопрестъпления.

— Решението е ваше — каза Ривър. — А аз бих казала, че ние гарантираме не само по-ниски разходи, но и че моите хора са обучавани по-скоро от вашите. Не знам какво е нивото на познанията на вашите хора в областта на археологията и антропологията, но бих казала, че сравнително малобройна полиция като тази на Файф надали поддържа екип от висококвалифицирани специалисти.

Карен й хвърли един от онези погледи, с които принуждаваше подчинените си да се чувстват като малки деца.

— Откакто съм на работа в полицията тук, не сме имали подобен случай. Но всеки път, когато нещо излезе извън границите на рутинната работа, ползваме външни специалисти. Важното за нас е събраните доказателства да бъдат признати в съда. Знам, че ти можеш да бъдеш представена като квалифициран експерт, за да дадеш показания, но това не важи за студентите ти. Ще се наложи да обсъдя въпроса с Макарона, но ми се струва, че би трябвало да продължим да работим с вас. Ще се наложи работата ви да бъде следена от две видеокамери, които ще бъдат включени през цялото време, и ти ще трябва да присъстваш постоянно, докато студентите работят. — Тя закопча гащеризона си, доволна, че Джаки й е избрала достатъчно голям размер, който да побере едрото й тяло. Колегите от отдела за обработка на местопрестъпленията невинаги проявяваха такава учтивост. Тя ги подозираше, че го правят нарочно, за да я накарат да се почувства неудобно на място, което приемаха за своя територия. — Да отидем да погледнем тогава.

Ривър подаде на двамата по един фенер.

— Не съм маркирала с лента пътека, по която трябва да се минава — каза тя и прикрепи към челото си лампа. — Просто се опитвайте да вървите колкото е възможно по-вляво.

Последваха подскачащата светлина на лампата на челото й и потънаха в мрака. Карен хвърли един последен поглед през рамо, но не можа да види нищо зад силуета на Фил. Когато прекосиха останките от каменопада, въздухът се промени, соленият му морски вкус бе изместен от слаб лъх на застояло, примесен с по-острата миризма от стари изпражнения на птици и прилепи. Приглушената светлина някъде пред тях показваше, че там е прожекторът на камерата, която още работеше.

Ривър спря, когато разстоянието между стените започна да се разширява и те се озоваха в просторно помещение. Светлината от нейната лампа, подпомогната от светлината на камерата, разкри малка част от пръстения под, където пръстта беше изровена, така се бе образувала плитка вдлъбнатина. На фона на червеникавокафявата пръст се открояваха с мътната си белота добре познатите очертания на човешки череп.

— Ти беше права — каза тихо Фил.

— Нямаш представа доколко това не ме радва — каза потиснато Карен, оглеждайки в подробности това, което виждаше пред себе си. Обърна се, за да събере мислите си. — Горкият нещастник, който и да е той.

Вторник, 3 юли 2007

Гленротес

Карен спря на своето място в паркинга на полицейската централа и изключи двигателя. Остана на мястото си, загледана в дъжда, който отново бе започнал да се стича по предното стъкло. Днешната сутрин нямаше да бъде една от най-лесните в кариерата й. Разполагаше с труп, но технически погледнато не с този труп, който й трябваше. Трябваше да възпре Макарона от недомислени решения, за да не си втълпи, че това е някой от похитителите на Катрина Макленън Грант. А за да осъществи тази своя цел, се налагаше да признае, че е работила по нещо, за което той не е бил уведомен. Фил се оказа прав. Не трябваше да си угажда на желанието да взема лично участие в разследването. Не я успокояваше много това, че бе постигнала далеч по-голям напредък по случая Мик Прентис, отколкото това би било възможно за униформените й колеги. Ако успееше да се измъкне без официално порицание, това несъмнено би било постижение.

Тя въздъхна, взе папките и затича под проливния дъжд. Отвори вратата, влезе с приведена глава и се упъти право към асансьорите. Но гласът на Дейв Крукшанк я накара да спре.

— Инспектор Пири — подвикна той. — Очакват ви.

Карен се обърна и видя как Джени Прентис се надига колебливо от един стол в приемната. Очевидно бе положила усилие да подобри външния си вид. Косата й беше прибрана в стегнат кок, а дрехите й очевидно бяха тези, които пазеше за специални случаи. Тъмночервеното вълнено палто би трябвало да бъде убийствено топло за юли, но това не се отнасяше до тазгодишното лято.

— Госпожа Прентис — каза Карен с надеждата, че не й е проличало как й се сви сърцето, когато я видя.

— Трябва да поговоря с вас — каза Джени. — Няма да ви отнема много време — допълни тя, забелязвайки как Карен погледна към часовника на стената.

— Добре, защото наистина не разполагам с много време — отвърна Карен.

Точно до фоайето имаше малко помещение за срещи и тя поведе Джени Прентис натам. Тръсна папките на един стол в ъгъла, после се разположи срещу Джени, която седна от другата страна на малката масичка. Не беше в настроение да търпи усуквания.

— Предполагам, че сте дошла да отговорите на въпросите, които се опитах да ви задам вчера?

— Не — отвърна Джени, толкова заинатена, колкото умееше да бъде и самата Карен. — Дойдох да ви кажа да прекратите.

— Какво да прекратя?

— Това така наречено издирване на изчезналия Мик. — Очите й срещнаха предизвикателно погледа на Карен. — Той не е изчезнал. Аз знам къде е.

Това беше последното, което Карен бе очаквала да чуе.

— Какво искате да кажете с това, че знаете къде е?

Джени сви рамене.

— Не виждам по какъв друг начин да се изразя. От години знам къде е той. А той не искаше да има вече нищо общо с нас.

— Но защо тогава го пазите в тайна? Защо аз научавам това едва сега? Не сте ли чували, че не е редно да се губи времето на полицията?

Карен съзнаваше, че почти крещи, но не я беше грижа.

— Не исках да разстройвам Миша. Как бихте се почувствали вие, ако някой ви каже, че баща ви не иска и да чуе за вас? Исках да й го спестя.

Карен я загледа със съмнение. Тонът и изражението на Джени бяха убедителни, но Карен не можеше да си позволи да приеме току-така думите й за чиста монета.

— А какво ще кажете за Люк? Нима не бихте сторили всичко по силите си, за да го спасите? Нима Миша няма правото да поиска помощ за него?

Джени я изгледа презрително.

— Да не мислите, че вече не съм го питала? Умолявах го. Пращах му снимки на малкия Люк, за да се опитам да го накарам да промени решението си. Но той просто отговаряше, че няма нищо общо с момчето. — Тя отклони поглед. — Струва ми се, че той има друго семейство. За него ние нямаме значение. Мъжете като че ли се справят с това по-добре от жените.

— Налага се да поговоря с него — каза Карен.

Джени поклати глава.

— Няма начин.

— Вижте, госпожо Прентис — произнесе Карен с нарастващо раздразнение, — ние получихме съобщение за изчезнал човек. Вие твърдите, че той не е изчезнал, но имам само вашата дума, че това е така. Ние имаме нужда от потвърждение на това, което ми казахте. Ако не търсех такова потвърждение, значи не бих изпълнявала правилно служебните си задължения.

— И какво ще стане тогава? — Джени стисна с две ръце ръба на масата. — Какво ще стане, когато Миша ви попита как върви търсенето? Ще я излъжете ли? И това ли е част от служебните ви задължения? Ще я излъжете с надеждата, че тя няма да узнае истината от някое друго ченге, запознато със случая? Или ще й кажете истината и ще разбиете още веднъж сърцето й?

— Не е моя работа да вземам такива решения. От мен се иска да открия истината — после нещата излизат от моите ръце. Трябва да ми кажете къде е Мик, госпожо Прентис.

Карен знаеше, че хората трудно устояват, когато решеше да ги притисне с цялата сила на характера си. Но тази дребна женица й връщаше със същата монета.

— Казвам ви само, че си губите времето в търсене на изчезнал човек, който всъщност не е изчезнал. Прекратете търсенето, инспектор Пири. Просто го прекратете.

Нещо в казаното от Джени Прентис й звучеше фалшиво. Карен не можеше да прецени какво е то, но докато не успееше, нямаше намерение да отстъпи дори с инч. Изправи се и започна демонстративно да събира папките си.

— Не ви вярвам. Освен това, така или иначе вече е късно, Джени — каза тя и отново се обърна с лице към другата жена. — Открихме труп.

Чувала беше израза „кръвта се дръпна от лицето й“, но досега никога не беше виждала такова нещо в действителност.

— Не е възможно — каза почти шепнешком Джени.

— Това е самата истина, Джени. А мястото, на което го открихме — благодарение на вас знаем, че това е място, на което Мик е ходил често — Карен отвори вратата. — Ще се свържем с вас. — Тя задържа демонстративно вратата, изчаквайки Джени да дойде на себе си и да излезе с неуверени стъпки от стаята — сякаш напълно смазана от чутото. Но този път Карен не беше в състояние да й съчувства. Каквито и да бяха мотивите на Джени за това кратко представление, Карен вече беше сигурна, че това беше именно представление. Джени не знаеше за местонахождението на Мик Прентис нищо повече от самата Карен.

Сега оставаше да си изясни защо за Джени бе толкова важно полицията да прекрати търсенето. Нова среща и нова загадка. Напоследък те като че ли вървяха ръка за ръка. Понякога човек не беше в състояние да получи един ясен отговор в продължение на седмици.

* * *

— Но това са фантастични новини, инспектор Пири!

Рядко се случваше докладите на Карен Пири да събуждат у Саймън Лийс задоволство, да не говорим пък за възторг. Но той не можеше да прикрие факта, че онова, което тя му съобщи днес, го радва по две причини. Не само че бяха открили труп и това откритие щеше да придвижи напред случай, работата по който бе замряла преди повече от двайсет години, но и това нямаше да обремени особено бюджета.

В този момент в главата му се мярна ужасяваща мисъл.

— Скелетът на възрастен човек ли е? — попита той, чувствайки как тревогата стяга гърдите му.

— Да, сър.

Но защо тогава тя изглеждаше така потисната? Беше действала по интуиция и беше постигнала резултат. На нейно място той би бил от доволен по-доволен. Е, всъщност беше доволен, и без да е на нейно място. В крайна сметка тази операция си беше негова; резултатите се отразяваха положително и върху него, не само върху подчинените му. Веднъж да се случи и тя да го накара да се чувства добре, а не отвратително.

— Добра работа сте свършили — каза той оживено и бутна стола си назад. — Струва ми се, че трябва да потеглим направо към Ротесуел, за да съобщим на сър Бродерик добрата новина. — По пухкавото й лице се смениха няколко различни изражения, докато накрая по него се изписа силно притеснение. — Какво има? Да не би вече да сте му съобщили?

— Не, не съм — започна тя бавно. — А не съм го направила, защото не съм убедена, че откриването на този труп има връзка с изчезването на Адам Грант.

Той разбираше думите й и все пак не намираше в тях никакъв смисъл. Тя беше организирала цялата тази операция, аргументирайки се с факта, че срутването в пещерата се е случило след злополучното предаване на откупа. Беше намекнала, че под рухналите камъни може би лежи тялото на някой от похитителите. Ако не беше така, той не би й позволил да предприеме това. А сега тя като че ли искаше да каже, че откритият скелет няма нищо общо със случая, по който се предполагаше, че работи. Всичко това му напомняше на „Алиса в огледалния свят“.

— Не разбирам — каза той жално. — Казахте, че според вас може да е имало лодка. Намекнахте, че е възможно да откриете труп. Откривате труп. Но вместо да се радвате, че сте се оказала нрава, ми казвате, че това не е трупът, който ви трябва.

— Аз самата не бих могла да формулирам по-точно положението — каза Карен и си позволи да се усмихне.

— Но защо? — Той чу собствения си глас, който се извиси в нещо подобно на вой, и се прокашля. — Защо? — попита той още веднъж, този път с една октава по-ниско.

Тя се понамести на стола си и кръстоса крака.

— Малко трудно е да се обясни.

— Все ми е едно. Започнете отнякъде, за предпочитане от началото.

Лийс неволно ту свиваше ръцете си в юмруци, ту ги отпускаше. Искаше му се да имаше тук онази топка за разтоварване на стреса, която децата му бяха подарили за една Коледа, топката, която бе изхвърлил, защото считаше, че се владее достатъчно добре, за да има нужда от нещо такова.

— Преди няколко дни започнахме работа по много необичаен случай — поде тя. Беше явно неуверена, той никога не и беше виждал такава. Ако положението иначе не беше толкова вбесяващо, той дори би се наслаждавал на това. — Дъщеря съобщи за изчезването на баща си.

— Това надали може да се нарече необичайно — отбеляза той сопнато.

— Може, ако става дума за изчезване през 1984 година. В разгара на миньорската стачка — парира веднага Карен. Всякаква неувереност беше изчезнала от гласа й. — Проявих интерес към търсенето и установих, че има двама души, които са имали основание да искат този човек да изчезне. И двамата са били свързани професионално с минното дело. И двамата са знаели отлично какво е контролиран взрив. Всеки от тях би могъл да се добере до експлозиви без особен проблем. А както вече веднъж се опитах да ви обясня, сър, тук в околността няма човек, който да не познава пещерите. — Тя помълча за миг и го изгледа предизвикателно. Изразът й граничеше с неподчинение. — Знаех, че никога не бихте дали съгласието си да разчистваме рухналия таван само заради някакъв изчезнал стачкуващ миньор.

— И затова излъгахте? — произнесе отчетливо Лийс. Нямаше намерение да понася повече това нейно бунтарско пренебрежение към правилата.

— Не, не съм излъгала — каза тя спокойно. — Просто си позволих малко по-творчески подход към истината. Това срутване действително е било открито след смъртта на Катрина Макленън Грант. И хората в хеликоптера наистина не са успели да видят лодката, с която са избягали похитителите. Онова, което ви представих, беше една напълно основателна хипотеза. Но преценявайки вероятностите, сега ви казвам, че е доста по-възможно откритият скелет да е на Мик Прентис, отколкото на някакъв неизвестен похитител.

Лийс чувстваше как кръвта пулсира в главата му.

— Не мога да повярвам.

— Всъщност, сър, според мен може да се твърди, че имаме резултат. Искам да кажа, не сме изхарчили тези пари за нищо. В крайна сметка имаме тяло, което можем да представим като резултат. Признавам, то може би ни предлага по-скоро нови въпроси, отколкото отговори. Но както знаете, сър, ние често казваме, че наша работа е да говорим от името на мъртвите, да осигурим правосъдие за онези, които вече не могат да си го извоюват сами. Ако погледнете на този случай от такава гледна точка, това е тъкмо възможност да покажем, че служим на обществеността.

Лийс изпита чувството, че нещо избухва в главата му.

— Възможност ли? На коя планета живеете вие? Та това е някакъв проклет кошмар! От вас се очакваше да съсредоточите всичко, с което разполагате, за да откриете кой е убил Катрина Грант и какво се е случило със сина й, а не да си пилеете времето с някакъв случай на изчезване през 1984 година. Какво според вас трябва да кажа сега на сър Бродерик? „Ще се заемем със случая, свързан с вашето семейство, когато инспектор Пири успее да намери време“, така ли? Въобразили сте си, че можете да вършите, каквото ви хрумне — беснееше той. — Прегазвате, без да се замислите, всякакви правила. Следвате всяко свое хрумване, като че ли става дума за нещо повече от обикновена женска интуиция. Вие… вие…

— Внимавайте, сър, струва ми се, че изпадате в сексизъм — каза мило Карен, разтворила невинно очи. — Мъжете също имат интуиция. Само че вие я наричате логика. Погледнете на нещата откъм добрата им страна. Ако това е Мик Прентис, ние вече разполагаме с голям обем от информация за събитията, развили се по времето, когато е изчезнал. Тоест имаме преднина в разследването на това убийство. А същевременно не може да се каже, че сме пренебрегнали случая Грант. Работя в тясно сътрудничество с италианската полиция, но тези неща отнемат време. Разбира се, ако бих могла да замина за Италия, това би ускорило събитията…

— Няма да ходите никъде. Когато всичко това приключи, може дори да не сте… — телефонът иззвъня и не го остави да довърши заплахата си. Той сграбчи слушалката. — Доколкото си спомням, казах да не прехвърляш повикванията, Ема… Да, знам коя е доктор Уайл… — той въздъхна рязко. — Добре. Нека се качи. — Той постави внимателно слушалката на мястото й и изгледа яростно Карен. — Ще поговорим отново за това. Но сега доктор Уайлд е тук. Да видим какво има да ни каже.

Жената, която влезе в кабинета му, изобщо не отговаряше на очакванията му. Като начало, тя приличаше на още недорасло момиче. Висока не повече от пет фута, тя беше слаба и жилава като дребна хрътка. Прибраната й назад тъмна коса откриваше лице с големи сиви очи и широка уста, които подчертаваха допълнително приликата с хрътка. Носеше високи спортни обувки, джинси и джинсова риза, излинели почти до бяло на места, под дълго яке от промазана тъкан. Лийс не беше виждал човек, който да прилича по-малко на представител на академичната общност. Тя му протегна слабата си ръка и каза:

— Вие трябва да сте Саймън Лийс. Приятно ми е да се запознаем.

Той погледна ръката й и си представи местата, където се беше завирала и нещата, които бе докосвала. Потискайки потръпването си, той стисна бързо хладните й пръсти и посочи другия стол за посетители.

— Благодаря ви за помощта — каза той, опитвайки се временно да овладее гнева, който бе събудила у него Карен.

— За мен беше удоволствие — каза Ривър, при това като че ли го каза искрено. — За мен това е чудесна възможност да работя със студентите си по реален случай. Те имат голям опит в работата в лабораторни условия, но тя не може да се сравнява с реалността. При това се справиха великолепно.

— Така изглежда. А сега, предполагам, че сте дошли тук, защото искате да ни съобщите нещо. — Той съзнаваше, че се държи вдървено като някой от труповете, с които тя работеше, но единствено по този начин съумяваше да се овладее. Ривър размени бърз, неразгадаем поглед с Карен и той почувства как гневът му отново се надига.

— Или имате нужда от още нещо за работата си? Това ли е поводът да дойдете?

— Не. Имаме всичко, от което се нуждаем. Просто исках да уведомя инспектор Пири докъде сме стигнали с работата си, и когато детектив Пархатка ми каза, че тя е при вас, реших да се възползвам от възможността да се запознаем. Надявам се, че не съм прекъснала нещо важно?

Ривър се приведе напред, насочвайки към него широката си усмивка, която му напомни на Джулия Робъртс. Трудно бе да продължаваш да се гневиш, изправен срещу подобна усмивка.

— Съвсем не — отвърна той, чувствайки колко бързо се възвръща спокойствието му. — Винаги е добре да можеш да свържеш едно име с лицето на притежателя му.

— Дори ако името е толкова глупаво — каза нажалено Ривър[29]. — По онова време родителите ми са били хипита, това е обяснението. А сега сигурно искате да знаете какво съм успяла да науча до тук. — Тя извади от джоба си електронен органайзер и натисна няколко клавиша. — Работихме до късно през нощта, за да почистим скелета и да го извадим от плиткия гроб. — Тя се обърна към Карен. — Извърших първоначалния преглед рано тази сутрин и вече мога да ви предложа някои сведения. Става дума за скелет на мъж. Бил е преминал двайсетте, но е бил на по-малко от четиридесет години. Намерихме малко коса, но е трудно да се прецени какъв е бил първоначалният й цвят, защото е поела пигмент от плътта. По зъбите има следи от зъболекарска работа, следователно, когато стесним кръга на предположенията, ще можем да се възползваме от това при търсенето. Освен това ще успеем да извлечем проба за ДНК.

— Кога е бил заровен? — попита Лийс.

Ривър сви рамене.

— Има по-изчерпателни и скъпи изследвания, които отнемат и повече време — тях не сме в състояние да проведем сега. Затова е трудно да се прецени от сега колко дълго е прекарал в земята. И все пак мога да твърдя с доста голяма сигурност, че този човек е бил жив поне през част от 1984 година.

— Това е невероятно — възкликна Лийс. — Вие, специалистите по съдебна медицина, никога няма да престанете да ме удивлявате.

Карен го изгледа студено.

— Намерили сте дребни пари в джобовете му, нали? — обърна се тя към Ривър.

— Всъщност не би могло да се говори за джобове — отвърна Ривър. — Бил е облечен в дрехи от памук и вълна, които са изгнили почти напълно. Монетите се намираха във вътрешността на тазобедрения пояс. — Тя отново се усмихна на Лийс. — Съжалявам, този път не става дума за научно постижение. Просто наблюдателност.

Лийс се покашля, чувствайки се като глупак.

— Има ли още нещо, което да можете да ни кажете на този етап?

— О, да — отвърна Ривър. — Напълно изключено е той да е умрял от естествена смърт.

Сан Джиминяно

Докато обикаляше за трети път паркинга, търсейки неуспешно свободно място, Бел си припомни как бе изглеждал Сан Джиминяно, преди да бъде включен в списъка на световното културно наследство на ЮНЕСКО. Нямаше съмнение, че включването му в списъка беше основателно. Обитателите на средновековния град бяха използвали местния мек, сивкав варовик, за да градят къщите си, скупчени в тесните улички около централния площад с античния кладенец в средата. Когато градът вече заплашвал да прелее извън масивните градски стени, те просто решили да строят не нашироко, а нависоко. Десетки високи кули разкъсваха линията на градските покриви, придавайки й неравен и нащърбен вид, когато човек я погледнеше от долината под града. Несъмнено уникален град. Несъмнено част от световното културно наследство. И несъмнено унищожен от този свой статус.

Когато Бел дойде за първи път в този внушителен град на върха на хълма, в началото на осемдесетте години, по улиците му почти не се срещаха туристи. Тогава тук имаше още истински магазинчета — на пекари, обущари, зарзаватчии и месари. Магазинчета, от които човек можеше да си купи прах за пране, бельо или гребен. Местните хора наистина си пиеха кафето в баровете и кафенетата. Сега всичко беше преобразено. Единствената възможност да си купиш нормална храна и дрехи създаваше пазарът в четвъртък. Като изключим него, всичко останало беше ориентирано към туристите. Енотеки, продаващи прекалено скъпо „вернача“ и „кианти“ — и то такива, от които местните хора не биха пили и срещу, заплащане. Магазини за кожени изделия, предлагащи фабрично произведени чанти и портфейли. Магазинчета за сувенири и за сладолед.

И разбира се, художествени галерии за хора, разполагащи с повече пари, отколкото разум. Бел се надяваше, че поне парите отиват у местното население, тъй като именно то заплащаше най-високо промените.

Сега, толкова рано сутринта, поне улиците нямаше да са задръстени, тъй като автобусите с туристи не бяха запристигали. Бел най-сетне успя да се промуши между две коли, паркира и се упъти към широката каменна кула, в която се намираше входът към същинския град. Едва бе изминала стотина фута, и се натъкна на първата галерия. Собственикът тъкмо вдигаше решетката, когато тя пристигна. Бел го огледа — приблизително на нейната възраст, тъмнокос, с гладка кожа, очила с елегантни рамки, зад които очите му изглеждаха прекалено малки, прекалено пълен за тесните си джинси и ризата на „Ралф Лорън“. Вероятно най-подходящият подход към него би бил да погъделичка суетността му. Тя зачака търпеливо да отвори, после го последва вътре в галерията. Стените бяха покрити с гравюри и акварели, преливащи от тоскански клишета — кипариси, слънчогледи, ферми сред хълмовете, макове. Всички те бяха изпълнени добре, приятни за окото, но тя не би окачила подобно нещо в дома си. Тези картини бяха серийно производство за онези туристи, които пътуваха с автобусите и отмятаха по списък местата, които трябваше да посетят. Божичко, май се беше превърнала в сноб на стари години.

Собственикът се разположи зад бюрото си с покрит с кожа плот, което очевадно трябваше да изглежда старинно. Вероятно не е по-старо от колата му, каза си Бел. После пристъпи към него, лепвайки на лицето си възможно най-невинната си усмивка.

— Добро утро — каза тя. — Какви прекрасни картини! Всеки би се радвал да има някоя от тях в дома си.

— Гордеем се с качеството на произведенията на изкуството, които предлагаме — заяви той без следа от ирония.

— Удивително. Пейзажите просто оживяват. Питам се дали вие ще успеете да ми помогнете в търсенето.

Той я огледа от глава до пети. Тя забеляза как прецени стойността на всичко видяно — от лятната рокля от „Харви Никълс“ до плетената пазарска чанта, преди да прецени каква точно усмивка да й отправи. Вероятно хареса това, което видя, защото я удостои с възможността да оцени изцяло онова, което бе постигнала при него козметичната стоматология.

— За мен ще бъде удоволствие да опитам — отвърна той. — Какво ви интересува? — И се изправи, придърпвайки ризата си така, че да поприкрие излишните килограми.

Тя се усмихна притеснено и каза:

— Всъщност не търся картина, а един художник. Аз съм журналист. — Извади визитна картичка от джоба на роклята си и му я подаде, правейки се, че не забелязва леденото изражение, което бе сменило предишната топлота. — Търся един британски пейзажист, който е живял и си е изкарвал прехраната с рисуване тук през последните двайсет години. Проблемът е там, че не знам точно името му. Знам, че започва с Д — Дейвид, Дарън, Даниъл, нещо такова. Има син на двайсетина години, който се казва Гейбриъл. — Тя беше копирала снимките на Рената и сега ги извади от чантата си. — Това е синът, а това — художникът, когото се опитвам да открия. Главният ни редактор е на мнение, че от това може да излезе интересен материал. — Тя сви рамене. — Не знам, но трябва да поговоря с него, да разбера какво може да ми разкаже.

Той хвърли поглед на снимките и каза:

— Не го познавам. Всички художници, с които работя аз, са италианци. Убедена ли сте, че е художник по професия? Тук има много любители, които продават работите си по улиците. И голяма част от тях са чужденци.

— О, не, професионалист е. Работите му били излагани тук и в Сиена. — Тя разпери ръце в жест, с който обхвана всички картини по стените. — Но очевидно не е достатъчно добър за вашата галерия. — Прибра снимките и допълни: — Благодаря, че ми отделихте от времето си.

Той вече й беше обърнал гръб и се бе упътил да се разположи на удобния си стол сред бездушните си картини. Щом не се очертаваше продажба, нямаше защо да разговаря с нея.

Бел знаеше, че тук има галерии в изобилие. Реши да провери в още две и после да седне да пие кафе и да изпуши една цигара. После още три — и почивка за сладолед. Смяташе да разнообразява досадата на търсенето с такива дребни удоволствия.

Но не стигна до сладоледа. В петата галерия, която посети, попадна на златната жила. Беше обширно, просторно помещение, картините и скулптурите бяха разположени така, че да могат да бъдат оценявани наистина по достойнство. Бел ги огледа с искрено удоволствие, докато вървеше към бюрото в дъното на галерията. Този път собственичката се оказа жена на средна възраст, седнала зад модерно, функционално бюро, отрупано с брошури и каталози. Носеше поизмачкани ленени дрехи — униформата на по-непревзетата част от италианките от средната класа. Тя откъсна очи от екрана на компютъра и хвърли на Бел разсеян поглед, леко раздразнена, че я откъсват от работата й.

— С какво мога да ви помогна? — измънка тя припряно, така че думите почти се сляха една с друга.

Бел се зае отново да реди наизустените вече фрази. Но само след няколко изречения, жената притисна с ръка устата си и я погледна с разширени от удивление очи.

— О, господи! — възкликна тя. — Даниъл? Да не би да имате предвид Даниъл?

Бел измъкна снимките и ги показа на жената, която като че ли всеки момент щеше да се разплаче.

— Това е Даниъл — каза тя. Посегна и докосна с пръсти снимката там, където се виждаше главата на Гейбриъл. — И Гейб. Горкият, милият Гейб.

— Не разбирам — каза Бел. — Някакъв проблем ли има?

Жената си пое дълбоко, треперливо дъх.

— Даниъл е мъртъв — тя разпери скръбно ръце. — Почина още през април.

Бел, потресена на свой ред, попита:

— Какво се е случило?

Жената се облегна на стола си и зарови пръсти в черната си къдрава коса.

— Рак на панкреаса. Поставиха му диагнозата точно преди Коледа. Беше ужасно. — В очите й проблеснаха сълзи. — Не биваше да се случва точно на него. Той беше… беше такъв прекрасен човек. Много мил, много сдържан. И така обичаше момчето си! Майката на Гейб починала при раждането. Даниъл го е отгледал съвсем сам и се е справил чудесно.

— Толкова съжалявам. — Значи поне кръвта по пода във вила Тоти не беше на Даниъл. — Нямах представа. Просто бях чула за един чудесен британски художник, който живеел и работел тук от години. Исках да направя материал за него.

— Познавате ли работите му?

Жената стана и направи знак на Бел да я последва. Озоваха се в малка стая в дъното на галерията. По стените имаше подредени множество триптихи, абстрактни природни пейзажи, някои от които морски.

— Той рисуваше и акварели — поясни жената. — Акварелите не бяха толкова абстрактни и успяваше да продава повече от тях. Но той обичаше именно тези картини.

— Прекрасни са — каза Бел и наистина го мислеше. Наистина й се искаше да се бе запознала с човека, който бе виждал света по този начин.

— Да, така е. Ненавиждам мисълта, че няма да има повече от тях — жената протегна ръка и докосна с върховете на пръстите си акрилната боя. — Той ми липсва. Беше за мен не само клиент, но и приятел.

— Питам се дали бихте могли да ме свържете със сина му? — попита Бел, не забравяйки за какво бе дошла тук. — Може би все пак ще напиша този материал. Така да се каже, в негова памет.

Жената изви устни в лека, тъжна усмивка.

— Приживе Даниъл винаги презираше публичността. Не се интересуваше от култа към личността на творците. Искаше му се неговите картини да говорят вместо него. Но сега… сега би било хубаво да видим, че картините му се ценят по достойнство. На Гейб това може да му хареса.

Тя кимна замислено.

— Можете ли да ми дадете телефонния му номер? Или адреса? — попита Бел.

Жената я изгледа малко шокирано.

— О, не, не бих могла да направя такова нещо. Даниъл винаги е настоявал на недосегаемостта на личния си живот. Моля ви, дайте ми визитната си картичка и аз ще се свържа с Гейб. Ще го попитам дали е склонен да разговаря за баща си с вас.

— Значи той още живее тук?

— Къде другаде би могъл да отиде? За него няма друг дом, освен Тоскана. Всички негови приятели живеят тук. Редуваме се, за да му осигуряваме прилична топла храна поне веднъж седмично.

Докато се връщаха към бюрото, Бел осъзна, че все още не знае фамилното име на Даниъл.

— Имате ли някаква брошура или каталог с работите му? — попита тя.

Жената кимна.

— Ще ви го разпечатам.

Десет минути по-късно Бел беше отново на улицата. Най-сетне се беше добрала до нещо конкретно, за което да се хване. Ловът можеше да започне.

Колтън ъв Уиймс

Белосаните къщички по главната улица бяха спретнати, навесите над входовете им бяха подпрени с дялани греди в рустикален стил. Те открай време бяха добре поддържани, защото хората, минаващи през селото, виждаха именно тях. В наши дни и къщите по задните улички бяха чисти и спретнати. Но Карен знаеше, че невинаги е било така. Копторите на Плантейшън Роу бяха известни като бедняшки свърталища, пренебрегвани от собствениците, които ги даваха под наем, поради убеждението, че онова, което не е достойно за погледа на хората от доброто общество, не заслужава и тяхното внимание. Но още докато стоеше на прага на тази къщичка, Карен заподозря, че Ефи Рийки би съумяла да превърне и последната адска дупка в райско кътче. Входната врата изглеждаше така, сякаш я бяха мили същата сутрин, нямаше дори едно сухо цвете в сандъчетата по прозорците, тънките пердета падаха в равномерни дипли. Карен се запита дали е възможно Ефи и майка й да са близначки, разделени при раждането им.

— Смяташ ли да почукаш? — осведоми се Фил.

— Извинявай. Просто ме обзе усещане за „дежа вю“. Или нещо подобно.

Карен натисна звънеца, обзета от чувство за вина, че оставя следа от пръста си върху него.

Вратата се отвори почти незабавно. Усещането, че се е върнала назад във времето, не напускаше Карен. Не беше виждала жена с такъв тюрбан на главата, откакто почина баба й. С работната си престилка и навитите ръкави Ефи Рийки напомняше на по-възрастен вариант на Роузи нитовачката[30]. Тя огледа Карен от горе до долу, като че ли преценяваше дали е достатъчно чиста, за да я пусне през прага.

— Да? — попита тя. Тонът й не беше дружелюбен.

Карен представи себе си и Фил. Ефи се намръщи, очевидно възмутена да види полицаи на прага на дома си.

— Не съм виждала нищо, не съм чувала нищо — заяви тя рязко. — Това винаги е било мое правило.

— Налага се да разговаряме с вас — каза меко Карен, долавяйки ранимостта, която старицата криеше грижливо.

— Не, не се налага — възрази Ефи.

Фил пристъпи напред.

— Госпожо Рийки — каза той, — дори да нямате какво да ни кажете, ще ви бъда задължен цял живот, ако ни направите по чаша чай. Гърлото ми е пресъхнало като Сахара.

Жената се поколеба, поглеждайки тревожно ту единия, ту другия. Лицето й се смръщи от конфликта между враждебността и гостоприемството.

— Влезте тогава — каза тя накрая. — Но не мога да ви кажа нищо.

Кухнята беше безукорно чиста. Ривър би могла да проведе аутопсия на кухненската маса без какъвто и да било риск от замърсяване. Карен отбеляза с удоволствие, че е била права. Също като собствената й майка, Ефи Рийки приемаше, че всяка равна повърхност трябва да служи за поставка на украшения и всякакви дреболии. Карен считаше това за ужасяващо разхищение на суровините, с които разполага планетата. Предпочиташе да не мисли за всички боклуци, които бе носила у дома от училищните екскурзии.

— Домът ви е прекрасен — каза тя.

— Винаги съм се старала всичко да изглежда добре — каза Ефи, докато се занимаваше с чайника. — Не позволявах на Бен да пуши у дома. Имам предвид мъжа си, Бен. Той почина преди пет години, но преди това беше уважаван човек тук. Всички познаваха Бен Рийки. Ако моят Бен беше още жив, тук нямаше да се случват разни безобразия по улиците. Не, казвам ви, нямаше.

— Ние искаме да поговорим с вас именно за Бен, госпожо Рийки — каза Карен.

Ефи Рийки се обърна рязко, с широко отворени очи, и й заприлича на заек, озовал се в светлината на нечии фарове.

— Не виждам за какво има да говорим. Той почина преди пет години. От рак — рак на белите дробове. Пушеше от много години. Толкова години, прекарани в заседания в централата на профсъюза, и всички пушеха като комини.

— Бил е секретар на местния клон на профсъюза, нали? — попита Фил. Той разглеждаше няколко рисувани чинии, подредени на поставки на стената. Изображенията по тях представяха важни моменти от профсъюзната история. — Отговорна работа, особено по време на стачката.

— Той обичаше хората си — каза поривисто Ефи. — Беше готов да направи всичко за тях. Сърцето му се късаше, когато онази кучка Тачър успя да ги превие. Заедно със Скаргил. — Тя им поднесе чая и порцелановите чаши издрънчаха, когато ги сложи на масата. — Никога не съм харесвала „крал Артур“. Поведе ги направо към гибел. Всичко би било различно, ако бяха оставили Мик Макгахи да решава. Много различно. Той уважаваше хората, също като моя Бен. Уважаваше хората си.

Тя хвърли на Карен поглед, в който се долавяше нещо близко до отчаяние.

— Разбирам, госпожо Рийки. Но сега е дошло време нещата да си отидат по местата.

Карен съзнаваше, че рискува. Възможно бе Мик Прентис да е сгрешил. Възможно бе Бен Рийки да е държал в тайна онова, което е вършел. А и Ефи Рийки можеше да продължи да се придържа към решението си да не мисли за начина, по който съпругът й бе предал доверието на хората, които уж бе обичал.

Цялото тяло на Ефи Рийки като че ли се сгърчи.

— Не разбирам за какво говорите — неистинността на пискливото й отрицание беше очевидна.

— Струва ми се, че разбирате, Ефи — каза Фил, сядайки до двете жени край масата. — Струва ми се, че тази мисъл ви гризе от много време насам.

Ефи покри лице с ръцете си.

— Вървете си — произнесе тя неясно. Беше започнала да трепери, като овца, на която току-що са смъкнали руното.

Карен въздъхна.

— Сигурно не ви е било лесно да виждате теглото на другите, съзнавайки, че самите вие сте добре.

Ефи замря и смъкна ръце от лицето си.

— Какви ги говорите? — попита тя. — Да не би да мислите, че ги е вземал за себе си?

Възмущението й придаде сила. А може би щеше да я накара да забрави и предпазливостта си.

„По дяволите, по дяволите, по дяволите“. Карен осъзна, че е преценила съвсем неправилно положението. Но ако тя беше сгрешила, възможно бе и други да са направили тази грешка. Други като Мик Прентис например. Мик Прентис, чийто най-добър приятел е работел в профсъюза. Който може дори да е бил съучастник в делата на Бен Рийки. Мислите й препускаха, но тя се овладя и се върна към разговора.

— Разбира се, че не предполагаме такова нещо — заяви Фил. — Карен просто имаше предвид факта, че той все пак още е получавал заплата.

Ефи ги загледа неуверено.

— Започна да го прави едва след като започна изземването на профсъюзните фондове — каза тя. Думите й се заредиха бързо, освободени от изпитаното облекчение. — Казваше, че няма никакъв смисъл да се предават парите в местния клон, след като оттам просто ще ги препратят в централата. Казваше, че парите, събрани тук, би трябвало да се насочват за подкрепа на местните миньори, а не да бъдат измъквани, за да ги пратят в Бъфало. — Тя събра сили да се усмихне нажалено. — Все така казваше, „да не бъдат измъквани, за да ги пратят в Бъфало“. Раздаваше по малко ту на този, ту на онзи, не много, за да не забележат шефовете. Беше много дискретен с раздаването. Караше Анди Кар да преглежда молбите за помощи и изпращаше пари там, където положението беше най-отчайващо.

— А разбра ли някой? — попита Фил. — Успя ли някой да го разкрие?

— Как си я представяте тази работа? Ако беше станало нещо такова, първо щяха да го обесят, а после да задават въпроси. По тези места профсъюзното дело беше нещо свято. Ако някой дори го беше заподозрял, нямаше да отърве кожата.

— Но Анди е знаел — Карен все още не искаше да се предаде.

— Не, не, той така и не разбра. Бен никога не му каза, че дава пари на хората. Просто искаше Анди да степенува молбите по важност — уж за помощите, които пристигат за местния клон. Само дето помощи за местния клон нямаше, защото всички фондове се вливаха в националната централа. — Ефи потри ръце, като че ли изпитваше болка. — Той знаеше, че не може да сподели това с никого. Разбирате ли, дори да му бяха повярвали, че прави това за хората и семействата им, пак щяха да го приемат като предателство. Очакваше се всички да поставят на първо място профсъюза, особено пък служителите в него. Онова, което направихме, би било непростимо. И Бен го знаеше.

Сан Джиминяно

Бел най-сетне успя да открие заведение, което да не е претъпкано с туристи. Беше сгушено в една странична уличка, и единствените му посетители бяха няколко старци, които играеха на карти и пиеха тъмночервено вино от малки чашки. Тя си поръча еспресо и вода, и седна близо до отворената задна врата, която водеше към малко, настлано с калдъръм дворче.

Няколко минути разглежда каталога, който бе взела от галерията. Даниъл Поршъс беше художник, с чиито произведения тя би съжителствала с удоволствие.

Но кой, по дяволите, беше той? Откъде произхождаше? Дали наистина неговият път и пътят на Кат се бяха срещнали, или Бел прибързваше със заключенията? Само защото Даниъл Поршъс е бил художник и е имал някаква далечна връзка с мястото, на което бяха открити плакатите, не означаваше, че той е бил свързан е отвличането. Може би не беше попаднала на човека, който й трябваше. Може би връзката беше Матиас, човекът, който бе правил проектите за марионетките и декорите на кукления театър. Човекът, който би могъл да бъде жертва, но и убиец.

Все още загледана в репродукциите на работите на Поршъс, тя се обади по мобилния си телефон на своя помощник, стажанта Джонатан.

— Опитах се да се свържа с теб снощи — каза той. — Но телефонът ти беше изключен. Затова се обадих на Снежната царица в Ротесуел и тя ми каза, че няма как да се свържа с теб.

Бел се разсмя.

— Тя наистина обича да си придава важност. Съжалявам, че сме се разминали снощи. Бях на купон.

— Какъв купон? Доколкото ми е известно, от теб се очаква да се правиш на Нанси Дру[31].

Бел си каза, че шеговитите му опити да флиртува са донякъде неприемливи. Но абсурдността им я забавляваше, затова тя реши да не му прави забележка.

— Точно това правя. Купонът беше в Италия.

— В Италия ли? Значи си в Италия?

Бел набързо обясни положението на Джонатан.

— Ето че вече имаш привилегирован достъп до информация — приключи тя.

— Уау — каза Джонатан. — Кой би могъл да предположи, че ще бъде толкова вълнуващо? Нито един от колегите ми няма подобен стаж. Това е като Удуърд и Бърнстийн по следите на „Уотъргейт“!

— Това няма нищо общо с „Уотъргейт“ — възрази Бел.

— Разбира се, че има. Нали ми каза, че на пода на вилата е имало кръв? Хората обикновено не бягат при домакински злополуки или самоубийство, тоест наличието на кръв предполага някой да е бил убит. И то в ситуация, която свързва случай с убийство и отвличане, състояли се преди двайсет и две години. Бел, несъмнено тук става дума за някаква много неприятна личност, а в момента ти си по следите на този човек.

— Джонатан, тъкмо сега съм по следите на едни млад човек, който е загубил баща си. Много страшно ли звучи това? — каза Бел шеговито и безгрижно.

Станал внезапно сериозен, Джонатан отвърна:

— Бел, не всички млади хора са очарователни и безобидни като мен. Могат да се държат и като диваци. Достатъчно материали за убийства и изнасилвания си писала, за да си правиш илюзии по този въпрос. Престани да се отнасяш с мен като с дете. Това не е игра. Обещай ми да приемеш нещата сериозно.

Бел въздъхна.

— Когато се натъкна на нещо, което изглежда сериозно, ще го приема сериозно, Джонатан. Обещавам. А междувременно имам нужда да свършиш нещо за мен.

— Разбира се, каквото пожелаеш. Да не се надявам, че задачата налага посещение на Тоскана, а?

— Задачата налага посещение на Националния семеен регистър в Излингтън — за да откриеш всичко, което успееш, за един човек на име Даниъл Поршъс. Трябва да е бил окото петдесетте. Починал е през април в Италия, но не знам къде точно. Освен това смъртните актове в Италия не съдържат почти никаква информация. Затова ми трябва неговият акт за раждане и евентуално свидетелство за сключен брак. Ще го направиш ли вместо мен?

— Веднага се заемам. Ще ти се обадя незабавно, щом открия нещо. Благодаря, Бел. Чудесно е да работиш по такъв интересен случай.

— Благодаря — каза Бел на замлъкналия телефон. Продължи да отпива замислено от еспресото си. Не беше убедена, че галеристката внезапно ще я зарадва с необходимата й връзка с Гейбриъл Поршъс. Налагаше се самата тя да се порови здраво. Регистърът, който я интересуваше, вероятно бе в столицата на провинцията — Сиена. Нямаше смисъл да тръгва натам днес. Докато стигнеше, всички чиновници щяха да са изчезнали. Следобедната работа не понасяше на италианските бюрократи.

Нямаше какво друго да прави. Налагаше се да се върне в Кампора и да полежи край басейна на Грация. Можеше да се обади на Вивиан, да обърне малко внимание на личния си живот. Да, колко труден беше животът понякога!

Единбург

Карен свали назад изправената облегалка в колата и се нагласи за пътуването до Единбург.

— Казвам ти — поде тя, — свят ми се вие вече от този случай. Всеки път, когато реша, че съм започнала да разбирам за какво става дума, се намира нещо да ме препъне.

— Кой случай имаш предвид? Онзи, който според Макарона трябва да поставяш на първо място или другият, по който работиш всъщност? — попита Фил и насочи колата по страничния път, който щеше да ги отведе в една чайна край магистралата. Един от плюсовете на работата по студени досиета се изразяваше в това, че човек обикновено можеше да се храни в обичайните часове. Не съществуваше напрежението, породено от съзнанието, че времето тече и престъпникът може да нанесе нов удар. Този режим устройваше отлично и двамата.

— Не съм в състояние да предприема нищо по въпроса за Кат Грант, докато не получа ясен доклад от италианската полиция, а те очевидно не припират особено да ни го изпратят. Не, говоря за Мик Прентис. Като начало, всички са били убедени, че е отишъл в Нотингам. Сега обаче по всичко изглежда, че той не е напуснал жив Нютън ъв Уиймс. Изобщо не е заминавал със стачкоизменниците, макар един от тях да е станал причина за объркване, изпращайки пари на Джени. Но от стачкоизменниците научихме едно — а именно, че Мик е бил жив и здрав и е обикалял Нютън около дванайсет часа след времето, когато според Джени е напуснал дома си.

— Което е странно — отбеляза Фил. — Ако е бил решил да я напусне, човек би предположил, че по това време не би бил вече в Нютън. Освен ако не е имал намерение да й даде урок. Може да е решил да се забави, за да я подразни. Може би се е канел вече да се прибере, когато се е случило нещо, което го е отклонило.

— Действително изглежда, че се е случило нещо, което го е накарало да реагира съвсем нетипично. Хората, които са отивали да работят като стачкоизменници, очевидно са очаквали да побеснее, когато ги е видял. Когато са го видели, са очаквали да се стигне до скандал или дори до сбиване. А той само ги умолявал да не постъпват така и дори изглеждало, че всеки момент ще избухне в плач.

— Може пък точно тази нощ да е разбрал какво става между Джени и Том Кембъл — предположи Фил. — Това би го разстроило сериозно.

— Може и така да е станало — Карен като че ли не беше убедена. — Ако си прав, той наистина би се разстроил. Сигурно не е искал да се прибере у дома. И може да е решил да отиде при приятеля си Анди в къщата му в гората.

— Но ако го е направил, как така никой не го е виждал след тази нощ? Знаеш как са ставали нещата по тези места — когато двама души са се разделяли, единият не е напускал града, а просто се е премествал три къщи по-надолу по улицата.

Карен въздъхна.

— И ти си прав. Но все пак е възможно да е отишъл при Анди. Нещата може да са се развили по различен начин. Знаем, че Анди е бил в отпуск по болест заради депресията. Знаем също така от сестра му, че той е обичал да ходи на север, да обикаля планините. Ами ако Мик е решил да тръгне с него? Ако двамата ги е сполетяла злополука и телата им лежат в някоя пропаст? Знаеш какво е там горе. Случва се планинари да изчезнат и телата им да не бъдат открити. При това говоря за тези, чието изчезване изобщо бива огласено.

— Възможно е — Фил даде мигач и зави към паркинга.

— Но ако наистина се е случило нещо такова, чие е тялото в пещерата? Струва ми се, че нещата са доста по-прости, отколкото ги представяш ти, Карен.

Влязоха в заведението в мълчание. Поръчаха си пай с месо, с гарнитура от грах и пресни картофи, без да поглеждат менюто. После Карен попита:

— В какъв смисъл по-прости?

— Струва ми се, че си права, като твърдиш, че е отишъл при Анди. Не знам дали е имал намерение да си тръгне завинаги или е искал да се отдалечи за известно време от Джени. Но си мисля, че е казал на Анди за Бен Рийки. Мисля също, че е имало някакъв сблъсък. Не знам дали Анди се е разгневил на Мик, или Бен се е явил и нещата са излезли извън контрол. Но си мисля, че Мик е загинал в онази къща през същата тази нощ.

— Какво? И те са го занесли в пещерата, за да се отърват от тялото? Това ми се струва доста сложно. Защо просто да не го заровят в гората?

— Анди не е бил градски човек. Знаел е, че телата, заровени в плитки гробове в гористи местности, рядко остават неоткрити. Далеч по-сигурно е било да го отнесат в пещерата, а след това да предизвикат срутване. При това там е имало много по-малка опасност да бъдат забелязани, отколкото ако са почнели да копаят гроб в гората край Уиймс. Не забравяй какво е било положението по онова време. Гората е гъмжала от бракониери, опитващи се да ударят някой заек или дори сърна, за да има какво да сложат у дома на масата.

— В това, което казваш, има логика — Карен се усмихна с благодарност на сервитьорката, която им донесе кафетата. Сложи пълна лъжичка захар в своето и започна да го разбърква. — Но какво е станало с Анди тогава? Сигурно мислиш, че е отишъл някъде и се е самоубил.

— Много е възможно. Ако се съди по това, което си ми разказвала, трябва да е бил чувствителен човек.

Карен беше принудена да признае, че това звучеше убедително. Фил имаше по-ясния поглед на страничния наблюдател. Колкото и да беше убедена в собствената си проницателност, тя винаги знаеше кога да се отдръпне и да остави някой друг да прецени фактите.

— Ако се окажеш прав, вероятно никога няма да разберем как точно са се развили събитията. Дали е било нещо между Анди и Мик или и Бен Рийки се е намесил по някакъв начин.

Фил се усмихна и поклати глава.

— Тази теория наистина не бихме могли да развием пред Ефи Рийки, за да видим как ще реагира тя. Освен ако не искаме да се озовем с още един труп на ръцете.

— Незабавно ще получи удар — съгласи се Карен.

Той се засмя.

— Разбира се, може и да си губим времето, ако Джени не е лъгала, когато е дошла да ти каже да прекратим търсенето.

Карен изсумтя.

— Приказките й бяха абсолютна измишльотина. Предполагам, че тя иска да си спести нови усложнения. Иска да й се махнем от главата, за да продължи на спокойствие мъченическото си съществувание.

Фил я изгледа учудено.

— И ти мислиш, че тя поставя собственото си спокойствие над живота на внука си?

— Не. Тя наистина е удивително погълната от себе си, но не мисля, че тя вижда нещата така. Според мен дълбоко в себе си тя се чувства до известна степен отговорна за изчезването на Мик. А това означава, че трябва да понесе отчасти вината и за това, че Мик го няма, за да стане донор на Люк. И Джени се опитва да се отърве от това чувство за вина, като ни кара да престанем да го търсим, за да може тя отново да скрие глава в пясъка като преди.

Фил се почеса по брадичката.

— Хората понякога са толкова объркани — въздъхна той.

— Много си прав. Поне това пътуване ще ни осигури някои отговори.

— Може би. Но това ме кара да си задавам и някои въпроси.

— И какви въпроси по-точно?

Той направи гримаса.

— Отиваме чак в Единбург, за да вземем ДНК-проба, която Ривър да сравни с взетата от трупа. Ами ако Миша не е дъщеря на Мик? Ако е дете на Том Кембъл?

Карен го изгледа с възхищение.

— Ти наистина си в състояние да измислиш винаги най-лошото, Фил. Струва ми се, че не е така, но въпреки това хрумването е прекрасно.

— Готова ли си да се обзаложиш, че ДНК-пробата ще идентифицира мъртвеца като Мик Прентис?

Двамата се облегнаха назад, за да може сервитьорката да постави отрупаните с храна чинии пред тях. Уханията, които се разнасяха от тях, бяха направо убийствени. На Карен й се прииска да вдигне чинията и да я подуши отблизо. Но първо трябваше да отговори на Фил.

— Не — каза тя. — И то не защото мисля, че Миша може да е дете на Том Кембъл. Има и други възможности. Ривър казва, че е смазана задната част на черепа, Фил. Ако Анди Кар е убил Мик Прентис, това трябва да се е случило в разгара на някаква разправия. Той никога не би се промъкнал зад гърба му, за да нанесе този удар по главата. Стройна теория изгради, но тя не ме убеждава напълно. — Карен се усмихна. — Но пък нали именно затова ме обичаш.

Той й хвърли странен поглед.

— Винаги си пълна с изненади.

Карен преглътна божествена на вкус хапка от пая с месо.

— Трябват ми някакви отговори, Фил. Истински отговори, не само шантавите версии, които ти и аз си измисляме, за да отговарят на известните ни факти. Трябва ми истината.

Фил наклони глава на една страна и я загледа изпитателно.

— Всъщност — каза той, — именно това е причината да ви обичам, госпожо.

Един час по-късно те стояха на прага на кооперацията в Марчмънт, където живееше Миша Гибсън. Карен продължаваше да се пита дали в думите на Фил имаше нещо повече от шега. Винаги бе вярвала, че отношенията им не предвиждат табута. Оказа се, че не е била права. В никакъв случай не би го попитала какво е имал предвид, когато каза онези думи. Тя отново натисна звънеца, но пак нямаше отговор.

Зад гърба им се разнесе глас:

— Миша ли търсите?

— Да — отвърна Фил.

Един възрастен мъж ги заобиколи и Карен бе принудена да се отдръпне от входната врата, за да не я настъпят.

— Не можете да я намерите тук по това време на деня. Тя сигурно е в детската болница със сина си. — Той ги изгледа предизвикателно. — Нямам намерение да ви пусна да влезете, нито пък да набера кода си, докато стоите тук и ме гледате.

Карен се засмя.

— Много правилно, сър. Само че, с риск думите ми да прозвучат банално, трябва да ви кажа, че сме от полицията.

— В наши дни не можеш да вярваш в ничия почтеност — каза старият човек.

Стъписана, Карен се отдръпна назад. Докъде беше стигнал светът, щом хората се бояха, че дори полицаите може да ги оберат. Или да сторят дори нещо по-лошо? Понечи да възрази, но Фил постави успокояващо ръка над лакътя й.

— Няма смисъл — каза той тихо. — Научихме онова, което ни трябваше.

— Казвам ти — започна Карен веднага щом се отдалечиха на такова разстояние, че старецът да не ги чува, — тези хора по цял ден седят и гледат американски полицейски сериали, където всяко второ ченге е продажно, и си мислят, че и ние сме същите. Вбесявам се от тази мисъл.

— Това е може би малко прекадено, като се има предвид, че го казва жената, която вкара помощник-началника на полицията зад решетките. Не са само американците — каза Фил. — Навсякъде има алчни хора. От това черпят идеите си сценаристите.

— О, знам. Но се чувствам засегната. Толкова години върша тази работа, и Лосън е единствената лъжица катран, която разваля меда. Но и един такъв случай е достатъчен, за да изгубят хората всякакъв респект пред нас.

— Нали знаеш какво се казва по този повод — доверието е като девствеността, можеш да го загубиш само веднъж. Е, готова ли си да изпълним сцената с доброто и лошото ченге?

Те отбиха до тротоара, изчакаха пролука в оживеното движение и завиха надолу по хълма, към болницата.

— Разчитай на мен — каза Карен.

Не беше трудно да намерят отделението, където лежеше Люк Гибсън, но преживяването беше мъчително. Нямаше как да си затворят очите за присъствието на болни деца, и картините на тяхното страдание се отпечатваха в съзнанието им като нажежено желязо. Карен си помисли, че една от малкото положителни страни на това да нямаш деца е, че поне не рискуваш да гледаш безпомощно как детето ти страда.

Вратата на стаята на Люк беше отворена и Карен не можа да се възпре да не погледа в продължение на няколко минути майката и сина. Люк изглеждаше много дребничък, лицето му беше бледо и изпито, но не беше изгубило детската си прелест. Миша седеше на леглото до него и му четеше книжка за приключенията на капитан Ъндърпантс[32]. Тя си променяше гласа в зависимост от героя, чиито реплики четеше, и така историята оживяваше пред сина й, който се смееше на глас на неумелите шеги и на глуповатия сюжет.

Най-сетне Карен се покашля и влезе в стаята.

— Здравейте, Миша — тя се усмихна на момчето. — Ти трябва да си Люк. Аз съм Карен. Трябва да си поговоря малко с майка ти. Може ли?

Люк кимна.

— Разбира се. Мамо, мога ли да погледам диска с „Доктор Кой“, докато те няма?

— Ще се върна бързо — каза Миша, ставайки от леглото. — Но да, може да погледаш. — Тя взе портативния DVD плейър и пусна филма.

Карен изчака търпеливо тя да приключи, после я отведе в коридора, където ги чакаше Фил.

— Трябва да поговорим — каза Карен.

— Добре — отвърна Миша. — По-надолу по коридора има стая за родители.

Тя тръгна напред, без да чака отговор и те я последваха. Влязоха в малка, светло боядисана стая, обзаведена с автомат за кафе и три дивана с хлътнали седалки.

— Тук се спасяваме, когато ни се стори, че вече не издържаме — тя показа диваните. — Удивително е на какво можеш да заспиш, след като си прекарал дванайсет часа до леглото на болно дете.

— Съжаляваме, че се натрапихме…

— Не сте се натрапили — прекъсна я Миша. — Добре е, че се запознахте с Люк. Очарователно дете е, нали? Нали сега разбирате защо съм склонна да продължа с търсенето, макар че майка ми не иска да се ровите в миналото. Казах й, че не е постъпила правилно миналата неделя. Вие трябва да задавате тези въпроси, ако искате да намерите баща ми.

Карен хвърли бърз поглед към Фил, който изглеждаше не по-малко учуден от нея.

— Не знаете ли, че майка ви дойде да се види с мен тази сутрин? — попита тя.

Миша се намръщи.

— Нямах представа. Каза ли ви онова, което искахте да научите?

— Искаше да прекратя търсенето на баща ви. Каза, че според нея той не бил изчезнал. Че е напуснал вас двете по свой избор, и че няма желание да се върне.

— В това няма никакъв смисъл — каза Миша. — Дори да е решил да напусне нас, той не би обърнал гръб на внука си, който има нужда от него. А по всичко, което съм чувала за баща си, съдя, че е бил добър човек.

— Тя твърди, че се опитвала да защити вас — каза Карен. — Страхува се, че ако все пак успеем да го намерим, той ще ви обърне гръб за втори път.

— Или е така, или тя знае за изчезването му повече, отколкото е склонна да признае — каза мрачно Фил. — А вероятно не знаете и друго — че открихме човешки останки.

Кампора

Бел седеше на миниатюрното балконче и наблюдаваше как небето и околните хълмове сменят цветовете си, преминавайки през целия спектър на светлината, докато слънцето потъваше сред великолепието на залеза. Тя чоплеше студеното свинско и картофите, оставени от Грация в хладилника й, и обмисляше следващия си ход. Мисълта за предстоящата битка с италианската бюрокрация никак не я радваше, но ако искаше да открие Гейбриъл Поршъс, трябваше да издържи. Извади отново копираните снимки на Рената и се запита дали приликата не е плод на въображението й.

Но отново установи, че тя просто се набива на очи. Хлътналите очи, извитият като клюн нос, широката уста — всичко това повтаряше характерните черти на Броуди Грант. Действително, устата беше по-различна. Устните бяха по-пълни, по-добре оформени. Несъмнено по-привлекателни за целувки, помисли Бел и незабавно се укори за мисълта си. И Броуди Грант, и дъщеря му бяха тъмнокоси — косата им беше толкова тъмна, че би минала за черна. Но косата на момчето беше много по-светла, дори ако вземем предвид известно изсветляване под въздействието на силното италианско слънце. Лицето му беше и по-широко. Имаше разлики, човек не би могъл да сбърка Гейбриъл Поршъс с младия Броуди Грант, не и ако се съдеше по снимките, които Бел бе видяла в Ротесуел. Но биха могли да минат за братя.

Мислите й бяха прекъснати от иззвъняването на телефона. Тя го погледна с въздишка. Колко досадно, че идентификацията на повикването не функционираше навсякъде в чужбина. Нямаше как да разбереш дали не се обажда човек, когото се стремиш да избягваш. А записването на повиквания на гласовата поща, за да можеш да ги прослушваш, излизаше безобразно скъпо. Да не говорим пък за това, че нейната част от отговорността за племенника й не допускаше да игнорира неидентифицирани повиквания.

— Ало? — каза тя предпазливо.

— Бел? Обажда се Сюзън Чарлсън. Подходящ ли е моментът?

— Да, напълно.

— Получих мейла ви. Сър Бродерик ме помоли да ви предам, че е много доволен от напредъка, който отбелязахте до тук. Искаше да знае дали имате нужда да направим нещо тук. Бихме могли да организираме търсения, такива неща.

Бел потисна горчивия си смях. През целия си живот на професионалист бе вършила сама черната си работа или най-малкото бе полагала усилия да убеди някой да я свърши вместо нея. Не й беше минало през ум, че докато работи за Броуди Грант, би могла да се отърве от досадната част на задълженията си.

— Разполагам с необходимото — отвърна тя. — Можете обаче да ми помогнете за по-личните въпроси. Не мога да се отърва от усещането, че в някаква точка в миналото животът е срещнал Катрина или с Даниъл Поршъс, или с онзи Матиас, който може да е немец, но може и да е британец. Не изключвам възможността да е и швед, като се има предвид къде е завършила висшето си образование Катрина. Трябва да разбера кога и къде се е случило това. Може би са останали някакви нейни бележници, в които си е записвала ангажиментите, или тефтери с телефони и адреси? Освен това, когато се върна, би било наистина наложително да открия нейните приятелки. Трябват ми жени, на които тя може да се е доверявала.

Сюзън Чарлсън си позволи да се позасмее леко и благовъзпитано.

— В такъв случай ще останете разочарована. Ако си мислите, че баща й е потаен, имайте предвид, че ако го сравним с Катрина, можем да кажем, че направо има слабост към откровеничене. Катрина беше като котката на Киплинг, която си ходи, където си ще. Всъщност най-добрата й приятелка беше майка й. Бяха много близки. Като изключим Мери, единственият друг човек, който наистина знаеше какво става в главата на Кат, беше Фъргъс.

Името увисна във въздуха между тях.

— Предполагам, че не знаете къде бих могла да намеря Фъргъс?

— Можете да поговорите с баща му, когато се върнете. Той често идва да посети семейството си по това време на годината — отвърна Сюзън. — Уили не счита, че е подходящо да съобщава това на сър Бродерик, но аз знам, че е така.

— Благодаря ви.

— Ще се опитам да потърся някакви бележници и записки, но не се надявайте, че ще открия нещо важно. Проблемът с творците е там, че те разчитат работата им да говори вместо тях. Кога се прибирате?

— Не съм сигурна. Зависи какво ще успея да свърша утре. Ще ви уведомя.

Нямаше какво друго да каже, не последва размяна на любезности. Бел не помнеше друг случай, в който до такава степен да не е съумявала да установи контакт с друга жена. През целия си живот като зряла жена се бе учила да убеждава хората да споделят с нея неща, които всъщност не са искали да споделят. Със Сюзън Чарлсън обаче се провали. Тази задача, която започна просто с желанието да се възползва от минималния шанс да накара един прочут със саможивостта си човек да проговори, й даваше възможност да вижда понякога собствената си личност в изненадващо различна светлина.

Какво ли ще последва сега, питаше се тя, докато отпиваше дълбока глътка от виното си. Какво ще последва сега?

Сряда, 4 юли 2007

Ийст Уиймс

По радиото някаква американска изпълнителка на алтернативна кънтри музика пееше с пълно гърло нещо за Деня на независимостта. Само че в случая не ставаше дума за националния празник, а за едно доста радикално решение на проблема с домашното насилие. Като служител на полицията Карен не можеше да одобри чутото; но като жена трябваше да признае, че предлаганото в песента решение има своите положителни страни. Ако Фил беше тук, тя би се обзаложила с него на един паунд срещу златен часовник, че мъжът, с когото отиваше да се срещне, не слуша тази песен в колата си.

Караше бавно по тясната уличка, която водеше към мястото, където навремето са се намирали изходът и административните сгради на мината „Майкъл“. Сега тук имаше само едно пусто пространство с напукан асфалт, където някога са се намирали касата и работническият стол. Всичко останало беше преобразено, останките от мината бяха заличени, слели се с околния пейзаж. Без ръждивочервения пилон на подемния механизъм й беше трудно да се ориентира. Но в другия край на асфалтовата площадка бе паркирана една кола, обърната към морето. Човекът, с който трябваше да се срещне, я чакаше.

Колата, до която Карен паркира своята, беше старичък роувър, излъскан почти до изтъняване на ламарината. Тя изпита леко неудобство от полепналите по номера на собствената й кола мъртви насекоми. Вратата на роувъра се отвори в синхрон с нейната и двамата шофьори излязоха едновременно, като в специално аранжиран кадър на филм. Карен застана пред колата си и зачака шофьорът на роувъра да дойде при нея.

Беше по-нисък, отколкото тя бе очаквала. Сигурно едва бе покрил изискването за минимален ръст за полицай — пет фута и осем инча. Може би перчемът му бе помогнал да надхвърли желаната граница. Сега косата му беше стоманеносива, но прическата можеше да накара Елвис да пребледнее от завист. Когато е служел в полицията, не би могъл да си позволи такива бакенбарди и фризурата, известна като „патешка опашка“. Но по отношение на косата си Брайън Бевъридж се бе възползвал изцяло от свободата, която му бе дало пенсионирането.

Също като Елвис и той беше натрупал сланинки, в сравнение с времето, когато се е перчел по улиците на селата край залива Уиймс. Копчетата едва удържаха безукорно бялата му риза, изопната над внушително шкембе, но краката му бяха неестествено слаби, а стъпалата — учудващо малки. Имаше месестото, червендалесто лице на човек, застрашен от проблеми със сърдечно-съдовата система. Когато се усмихна, бузите му заприличаха на стегнати розови топки — като че ли някой ги беше натъпкал отвътре с памук.

— Инспектор Пири? — попита той бодро.

— Карен — отвърна тя. — А вие трябва да сте Брайън? Благодаря, че дойдохте да се видим.

Ръката й потъна в неговата мека, топла и пухкава ръка, оставяйки у нея усещането, че се е ръкувала с тестеното човече на „Пилсбъри“[33].

— По-добре, отколкото да чопля градината — каза той, без да се опитва да смекчи силния си акцент на жител на Файф. — Винаги помагам с радост. Патрулирал съм из тези села в продължение на трийсет години, и ако трябва да бъда честен, сега ми липсва усещането, че познавам всеки камък по тротоарите и всяка къща. Навремето човек можеше да направи кариера и като участъков полицай. Никой не се натискаше за повишаване и прехвърляне в криминалната полиция на всяка цена. — Той изви очи към небето. — Ето, че пак започнах. Обещах на жена си, че няма да се правя на Диксън от Док Грийн[34], но не успях да се удържа.

Карен се засмя. Вече беше успяла да хареса този весел дребен човечец, макар да съзнаваше отлично, че нещата биха стояли по-различно, ако се бе наложило да работят заедно по негово време.

— Убедена съм, че помните случая с убийството на Катрина Макленън Грант — каза тя.

Лицето му внезапно помръкна и той кимна.

— Никога не бих го забравил. Бях там през онази нощ — разбира се, вие знаете това, нали затова съм тук. Все още ми се случва да го сънувам. Изстрелите, мириса на барут в морския въздух, писъците и виковете. Толкова години изминаха оттогава, а какво стана междувременно? Лейди Грант е в гроба до дъщеря си. Джими Лосън е в затвора с доживотна присъда. А Броуди Грант си продължава да е господар на шибаната вселена. Нова жена, нов наследник. Странно как се завъртат нещата, нали?

— Човек никога не знае — отвърна Карен, възползвайки се засега от възможността за размяна на банални фрази. — Е, ще може ли да ми разкажете какво точно стана, докато слизаме към Лейдис Рок?

Те тръгнаха покрай редица къщи, подобни на онези от улицата, на която живееше Джени Прентис в Нютън ъв Уиймс, забравени и самотни сега, когато поводът за построяването им вече не съществуваше. Скоро навлязоха в гората и пътеката заслиза надолу. От едната им страна имаше висока колкото половин човешки ръст каменна стена, обрасла с храсталаци. В далечината проблясваше морето, този път, когато слязоха на брега, слънцето по изключение грееше.

— Наши хора бяха разположени тук горе, и по брега при Уест Уиймс — каза Бевъридж. — По онова време по брега не можеше да се стигне до Ийст Уиймс заради насипите от мината. Но когато направиха крайбрежната алея, с парите от Европейския съюз изнесоха всички минни отпадъци от предната част на брега. Като го погледне сега човек, не може да го познае.

Беше прав. Когато слязоха на брега, Карен установи, че погледът й стига покрай Ийст Уиймс чак до високия нос, на който се намираше Бъкхейвън. През 1985 година такъв изглед би бил невъзможен. Тя се обърна към Уест Уиймс, и установи с учудване, че действително може да види Лейдис Рок от мястото, на което стоеше.

Карен последва Бевъридж по пътеката, опитвайки се да си представи как е изглеждало всичко през онази нощ. Според досието луната е била в първа четвърт. Виждаше в мислите си тънкия полумесец и звездите, подобни на прободени с карфица дупки в небето, леденостудената нощ. Голямата мечка — с формата на черпак с дълга дръжка. Пояса и меча на Орион, и всички останали съзвездия, чиито имена не знаеше. Полицаите, скрити в гората, сигурно са дишали с отворена уста, така че дъхът им се е смръзвал още преди да излети на облачета от устните им. Видя високите кленове и се запита колко по-ниски може да са били тогава. От по-яките клонове имаше провесени въжета, на които сигурно се люлееха децата, както правеха и когато тя беше малка. С възбуденото си въображение Карен ги виждаше като примки на палач, провиснали неподвижно в мекия утринен въздух, очакващи своите жертви. Тя потръпна леко и забърза, за да настигне Бевъридж.

Той посочи нагоре, към високите скали над върховете на дърветата.

— Там горе е Нютън. Сама виждате колко стръмни са скалите. Никой не би могъл да слезе оттам, без ние да забележим. Ръководителите на операцията предположиха, че похитителите трябва да дойдат по крайбрежната пътека — от едната или от другата посока, затова разположиха по-голямата част от хората си тук, сред дърветата. — Той се извърна и посочи нещо, което приличаше на много голям камък от едната страна на пътеката. — А върху Лейдис Рок имаше един човек с автоматично оръжие. — Той изпръхтя презрително. — Но излезе, че е бил насочил оръжието в погрешната посока.

— Всичко е много по-малко от онова, което виждам в спомените си. — Сега, докато гледаше скалата, на Карен й се струваше невероятно, че някой може да си е направил труда да даде име на толкова незначителен отломък от пясъчник. Страната на скалата откъм пътеката беше отвесна, висока около двайсет и пет фута, изпъстрена с дупки и нашарена с дълги, подобни на ивици пукнатини. Истински рай за малки момчета. От другата страна тя се спускаше под наклон от четиридесет и пет градуса, изпъстрена с туфи остра трева и дребни храсти. Карен я беше виждала много по-голяма във въображението си.

— Това не се дължи само на игра на въображението ви. Знам, че сега не изглежда много внушителна, но преди двайсет години брегът беше много по-нисък, а скалата — доста по-голяма. Елате, ще ви покажа какво имам предвид.

Бевъридж я поведе надолу покрай скалата. Нямаше истинска пътека, по-скоро на това място тревата беше утъпкана от преминаващите от тук хора — много по-различно от спретнатата крайбрежна алея на Европейския съюз. След като изминаха десетина крачки покрай скалата, стигнаха до нещо като груб, тесен път от излят цимент. След още няколко фута видяха ръждясала метална халка в цимента. Карен се смръщи, опитвайки се да си изясни положението. Проследи с очи пътя, който се извиваше под ъгъл, преди да стигне до самото море.

— Не разбирам — каза тя.

— Това беше кей — поясни Бевъридж. — Тази халка е използвана за привързване на лодки. Преди двайсетина години тук можеше да пристане лодка с доста внушителни размери. Нивото на брега беше по-ниско с осем до петнайсет фута, в зависимост от това за кое място става дума. Така са успели да го направят.

— Господи! — каза Карен, оглеждайки всичко — морето, скалата, кея, гората, простираща се зад тях. — Но нали трябва да сте чули приближаването им?

Бевъридж й се усмихна като учител на най-добрия си ученик.

— Така изглежда, нали? Но ако са ползвали малка открита лодка, са можели да я докарат тук при прилив само с помощта на гребла. Ако гребецът е бил опитен, не бихте чули нищо. При това ако сте горе на пътеката, самата скала би действала като изолатор на шума. Дори плисъкът на вълните се чува много слабо. Разбира се, при бягството вече не би имало проблем да се включи моторът на пълни обороти. Биха могли да бъдат край Дайзарт или Бъкхейвън, докато полицаите успеят да вдигнат хеликоптера.

Карен отново се зае да разучава терена.

— Трудно е да се повярва, че никой не се е сетил за морето.

— Някои хора се сетиха — каза сухо Бевъридж.

— Искате да кажете, че вие сте се сетили?

— Така е, и аз, и моят сержант.

Той се обърна и се вгледа в морето.

— Но защо никой не ви е изслушал?

Той сви рамене.

— Изслушаха ме, не мога да отрека. Повикаха ни на брифинг с инспектор Лосън и Броуди Грант. Двамата просто не пожелаха да повярват, че такова нещо е осъществимо. Казваха, че голяма лодка би се набивала на очи, щяло да бъде прекалено лесно да бъде забелязана и проследена. А пък не било възможно да ползват малка лодка, защото било невъзможно да се справиш с възрастен човек, взет за заложник, в открита лодка. Казаха, че похитителите са доказали своята предвидливост и съобразителност, и че не биха поели такива глупави рискове. — Той отново се извърна към Карен и въздъхна. — Може би трябваше да бъдем по-настоятелни. Може би, ако не се бяхме отказали да настояваме, изходът щеше да бъде различен.

— Може би — каза замислено Карен. До настоящия момент всички бяха разглеждали провалената операция по предаването на откупа от гледна точка на полицията и на Броуди Грант. Но съществуваше и един друг аспект, който заслужаваше да се обсъди. — И все пак, в това има нещо вярно, нали? Как са се справили с малка лодка? Имали са двама заложници — зряла жена и едно бебе. Трябвало е да обслужват лодката и да контролират заложниците, а в лодката не може да е имало много хора, щом е била толкова малка, че не сте забелязали наближаването й. Не бих искала да съм на мястото на хората, които са провеждали тази операция.

— Нито пък аз — каза Бевъридж. — Би било достатъчно трудно да се доберат до брега, дори ако всички в лодката са били на едно и също мнение, да не говорим пък за този случай, когато са били във враждебни отношения.

— Освен ако са били тук много по-рано от определения за предаването на откупа час. В четири следобед вече е било тъмно, а самият кей би могъл да скрие една малка лодка от повечето погледи… — Тя потъна в размисъл. — Вие кога се разположихте тук?

— От нас се очакваше да наблюдаваме цялата местност още от два следобед. Първите екипи се разположиха по места още към шест.

— Така че, поне на теория, може те да са се промъкнали след смрачаване и преди вие да заемете местата си — каза тя замислено.

— Възможно е — Бевъридж очевидно не беше убеден. — Но как са могли да бъдат сигурни, че няма да наблюдаваме отблизо и кея? И как човек би могъл да бъде сигурен, че едно шестмесечно бебе ще пази тишина в този жесток студ, в продължение на три-четири часа?

Карен тръгна по стария кей, удивлявайки се на промените в бреговата линия. Колкото повече технически подробности научаваше за този случай, толкова по-трудно й ставаше да го разбере. Не се имаше за глупава, и все пак не можеше да свърже нещата в логична последователност. Нямаше нито един доказан случай, в който свидетел да е забелязал Кат или Адам след момента на отвличането. Никой не бе забелязал хора да се навъртат около дома й, никой не бе видял самото отвличане. Никой не бе видял похитителите да пристигат на мястото, определено за предаване на откупа. Никой не беше видял как са успели да избягат. Ако не беше съвсем истинският труп на Кат Грант, Карен би била склонна да повярва, че тези неща изобщо не са се случвали.

Но се бяха случили.

Замъкът Ротесуел

Броуди Грант подаде доклада на Бел на жена си и се зае с машината за еспресо в кабинета си.

— Тя се справя удивително добре — каза той. — Не бях много убеден, че уговорката, която Сюзън постигна с нея, ще даде резултат, но се оказва, че си е струвало. Имах намерение да наема частен детектив, но като че ли журналистката се справя не по-зле.

— Заложила е на този случай значително повече, отколкото би заложил един частен детектив, Броуди. Струва ми се, че тя се надява на резултати почти толкова отчаяно, колкото и ние — каза Сюзън Чарлсън, наля си чаша вода и се разположи на седалката в прозоречната ниша. — Имам чувството, че заради това изключително право на достъп до теб тя се надява да напише бестселър.

— Ако ни помогне да получим някакви отговори след толкова много време, ще го е заслужила — каза Джудит. — Ти си прав, началото е впечатляващо. На какво мнение е инспектор Пири?

Грант и Сюзън се спогледаха бързо, заговорнически.

— Не сме й представили още доклада — каза Грант.

— Но защо не? Предполагам, че той ще й бъде от полза — Джудит загледа озадачено ту единия, ту другия.

— Струва ми се, че ще е по-добре да запазим засега тези сведения за себе си — каза Грант, натискайки копчето, което пропускаше гореща вода под налягане през кафето, за да направи съвършено еспресо, достойно за италианско заведение. — Нямам особено щастливи спомени от последния път, когато си сътрудничих с полицията. Те оплескаха нещата и в резултат на това загина дъщеря ми. Този път смятам да разчитам на тях колкото е възможно по-малко.

— Но това е работа на полицията — възрази Джудит. — Ти самият ги повика, не може сега да ги пренебрегваш.

— Не мога ли? — Той вдигна глава. — Може би, ако ги бях пренебрегнал и навремето и бях вършил всичко на своя глава, Кат би била още жива. И тогава Адам… — той млъкна рязко, съзнавайки, че нищо, което би казал от тук нататък, не би му помогнало да се измъкне от дупката, която сам бе изкопал с думите си.

— Разбирам — каза Джудит. Гласът й беше остър като отцепила се треска. Тя хвърли документите на бюрото и излезе.

Грант направи гримаса.

— Джоб в леда — каза той, когато вратата се затвори зад жена му. — Не се справих особено добре този път. Вероломно нещо са думите.

— Ще й мине — отбеляза небрежно Сюзън. — Но аз съм съгласна. Би трябвало да пазим тази информация само за себе си засега. Всеизвестно е, че в полицията никога не успяват да опазят в тайна получените сведения.

— Не това ме притеснява. Боя се по-скоро, че отново може да оплескат нещо. Това може да е последният ми шанс да разбера какво е станало с дъщеря ми и внука ми, и не ми се иска да рискувам да го проваля. За мен това е от голямо значение. Навремето трябваше да настоявам за повече контрол върху операцията. Няма да направя втори път подобна грешка.

— В крайна сметка, ако Бел Ричмънд попадне на човек, който буди сериозни подозрения, ще се наложи да уведомим полицията — изтъкна Сюзън.

Грант повдигна вежди.

— Не е задължително. Ако например заподозреният вече е покойник.

— Те ще искат да приключат случая.

— Това не е мой проблем. Онзи, който унищожи семейството ми, заслужава смърт. Въвличането на полицията няма да помогне в това отношение. Ако виновникът вече е мъртъв, добре. Ако обаче не е… е, ще решаваме, когато стигнем до този етап.

Малко бяха нещата, които можеха да шокират Сюзън Чарлсън, след като бе работила за Броуди Грант в продължение на три десетилетия. Но този път тя почувства тръпка, която разтърси спокойната й увереност.

— Смятам да се престоря, че не съм чула последните думи — заяви тя.

— Това вероятно е добра идея — отвърна той, допивайки еспресото. — Много добра идея.

Гленротес

Когато Карен се върна в офиса, Фил говореше по телефона, притиснал с глава слушалката към рамото си, и драскаше нещо в бележника си.

— И вие сте уверена в това? — чу го тя да казва, докато оставяше чантата си на бюрото и се упътваше към хладилника. Когато се върна с диетична кока-кола в ръка, той се взираше мрачно в записките си.

— Обади се доктор Уайлд — каза Фил. — Намерила някой да направи бърз неофициален анализ на ДНК-пробите. Не съществува връзка между Миша Гибсън и тялото в пещерата.

— По дяволите — отвърна Карен. — Следователно тялото не е на Мик Прентис.

— Или пък Мик Прентис не е бил баща на Миша.

Карен се облегна на стола си.

— Добра идея, но честно казано, аз се съмнявам, че Джени Прентис е кръшкала още по времето, когато е живеела с Мик. Досега щяхме да сме научили нещо за това. Селца като Нютън са истинска фабрика за клюки. Винаги се намира някой, готов да натопи съседа си. Според мен най-вероятно е тялото да не е на Мик.

— Да не забравяме и това, което ти е казала съседката — била е категорична, че Джени е била силно влюбена в него. Том Кембъл винаги е бил втора цигулка.

— Така че, ако сме прави в предположението си, и Мик е баща на Миша, може би той е човекът, който е оставил там трупа. Познавал е пещерите, вероятно е имало как да си достави експлозиви. Трябва да проучим дали е имал някакъв опит в насоченото взривяване. А пък погребването на мъртвец в Пещерата на Тана би било напълно основателна причина за бягство. Освен това ни е известно, че още някой е изчезнал по същото време… — Карен посегна към бележника си и запрелиства назад страниците, докато откри онова, което търсеше. Погледна часовника си. — Мислиш ли, че е много късно да се обадиш по телефона на някого в единайсет и половина?

Фил я погледна озадачено.

— Прекалено късно ли? Че то още не е дошло време за обяд.

— Искам да кажа вечерта. В Нова Зеландия. — Тя взе телефона и набра номера на Анджи Макензи. — Имай предвид, че вече водим разследване на убийство. Това винаги дава повод да смутим нечий сън за красота.

На повикването отговори сърдит мъжки глас.

— Кой е?

— Съжалявам, че ви безпокоя, обаждам се от полицията във Файф. Трябва да поговоря с Анджи — каза Карен, опитвайки се да не прекалява с любезниченето.

— Господи! Имате ли представа кое време е?

— Да, съжалявам, но се налага да говоря с нея.

— Почакайте, сега ще я повикам — той явно остави слушалката и Карен го чу как вика жена си по име.

Измина цяла минута, преди Анджи да вдигне слушалката.

— Бях в банята — каза тя. — Инспектор Пири ли се обажда?

— Точно така — Карен се постара да смекчи тона си. — Наистина съжалявам, че ви безпокоя, но исках да ви уведомя, че намерихме човешки останки под срутване в една от пещерите на Уиймс.

— И смятате, че може да е Анди?

— Възможно е. Границите във времето, поставени от антрополозите, като че ли съвпадат.

— Но какво би правил Анди в пещерите? Той обичаше да се движи на открито, едно от нещата, които го привличаха в работата му в профсъюзите беше това, че благодарение на нея никога вече нямаше да му се наложи да слиза под земята.

— Все още не можем да бъдем сигурни, че става дума за брат ви — отвърна Карен. — Нека оставим тези въпроси за по-късно, Анджи. Идентифицирането на останките е все още предстоящо. Знаете ли кой зъболекар е посещавал брат ви?

— Как е умрял?

— Все още не можем да бъдем сигурни — каза Карен. — Нали разбирате, оттогава е минало много време. Може да се каже, че тази задача е предизвикателство за съдебномедицинския екип. Разбира се, аз ще ви държа в течение. А междувременно определяме случая като „смърт при неизяснени обстоятелства“. И така, кой беше зъболекарят на Анди?

— Той ходеше при господин Торънс в Бъкхейвън. Но господин Торънс почина две години преди аз да напусна Шотландия. Не знам дори дали на това място все още има зъболекарски кабинет. — В гласа й се прокрадна паника. „Ефектът на шока“, помисли си Карен.

— Не се притеснявайте, ще проверим — каза тя.

— ДНК — измънка Анджи. — Можете ли да вземете ДНК-проба от… от това, което сте намерили?

— Да, можем. Да се обадим ли в местната полиция с молба да вземат ДНК-проба от вас?

— Не е необходимо. Преди да замина за Нова Зеландия, уредих при адвоката ми да се съхранява нотариално заверено копие от мой ДНК-анализ. — Гласът й изневери. — Мислех, че е останал някъде из планините. Или че е влязъл в някое езеро с пълни с камъни джобове. Не исках тялото му да остане неидентифицирано. Адвокатът ми има инструкции да представи моя ДНК-анализ на полицията в случай, че бъде открито неидентифицирано тяло на съответната възраст. — Карен чу изхлипването й. — Винаги съм се надявала…

— Съжалявам — каза Карен. — Ще се свържа с адвоката ви.

— Алегзандър Гиб — каза Анджи. — В Къркалди. Съжалявам, не мога да говоря повече — и прекрати рязко разговора.

— Значи не беше прекалено късно — каза Фил.

Карен въздъхна и поклати глава.

— Зависи какво имаш предвид, когато казваш „прекалено късно“.

Хокстън, Лондон

Джонатан избра мобилния телефон на Бел, който беше включил в списъка си за бързо набиране.

— Сега не можем да разговаряме надълго и нашироко, имам среща с научния си ръководител. Намерих някои неща, които трябва да ти пратя по електронната поща, ще го направя след час, час и нещо. Но ето каква е новината, достойна за първа страница — Даниъл Поршъс е мъртъв.

— Знам това — каза нетърпеливо Бел.

— Това, което не знаеш, е, че той е починал през 1959 година, на четиригодишна възраст.

— О, да му се не види — каза Бел.

— Самият аз не бих могъл да изразя по-точно ситуацията. А ето и гвоздея на програмата — през ноември 1984 година Даниъл Поршъс е регистрирал раждането на своя син.

Бел почувства замайване, осъзна, че за миг е затаила дъх и издишването й прозвуча като въздишка.

— Не е възможно.

— Вярвай ми, точно така е. Нашият Даниъл Поршъс е съумял по някакъв начин да се сдобие със син двайсет и пет години след смъртта си.

— Луда работа. А коя е майката?

Джонатан се изкиска.

— Опасявам се, че става все по-весело. Ще ти прочета името по букви. На акта за раждане за майка е цитирана Ф-р-и-д-а К-а-л-о-у. Прочети сега името на глас, Бел.

— Фрида Калоу.

„Почти като Фрида Кало. Нахално копеле“.

— Явно нашият Даниъл Поршъс има чувство за хумор.

Дънди

Карен откри Ривър в университета, седнала пред лаптопа си в една малка стая, чиито стени бяха изцяло покрити с лавици, отрупани с пластмасови кутии, в които имаше дребни кости.

— Какво е това място, за бога? — попита тя, отпускайки се на единствения друг стол.

— Професорът, който работи тук, е водещ световен експерт по костната структура на бебета и малки деца. Виждала ли си някога череп на човешки зародиш?

Карен поклати глава.

— И не искам да видя, много благодаря.

Ривър се ухили.

— Добре, няма да настоявам. Да кажем само, че ако го видиш, ще разбереш откъде е дошла идеята за Ити, извънземното. Е, предполагам, че не си дошла просто за да си побъбрим?

Карен изсумтя.

— Как не. Катедрата по анатомия на университета в Дънди е първата ми цел, когато реша да прекарам приятно свободния си ден. Не, Ривър, не съм тук, за да си побъбрим. Тук съм, защото се налага да възложа изследване на доказателствен материал във връзка с разследване на убийство. — Тя постави един лист на бюрото. Адвокатът на Анджела Кар беше реагирал светкавично. — Това е ДНК-анализ на Анджи, сестрата на Анди Кар. Идвам при теб с официална молба за сравнение с ДНК-пробата от човешките останки, открити в така наречената „Пещера на Тана“, която се намира между Ийст Уиймс и Бъкхейвън. Ще получиш искането в писмена форма веднага щом се добера до бюрото си.

Ривър огледа листа с любопитство.

— Бърза работа, Карен. Откъде взе това? — попита тя.

— Анджи Макензи е предвидлива жена — отвърна Карен. — Оставила е копие от анализа при адвоката си. За в случай, че някой ден бъде открито неидентифицирано тяло.

Докато тя говореше, Ривър натискаше клавишите на лаптопа си.

— Ще изпратя подробен писмен доклад — започна тя бавно, тъй като вниманието й бе насочено към онова, което гледаше. — Ще трябва и да сканирам това, за да бъда сигурна… Но на пръв поглед мога да кажа, че тези двама души са близки роднини. — Тя вдигна очи. — Изглежда, че ще успеете да идентифицирате загадъчния мъртвец.

Сиена

Бел се питаше как успяват да се справят със задачите си италианските разследващи журналисти. Досега бе приемала срещите си с британската бюрокрация като досадни и уморителни. Но в сравнение с италианската бюрокрация британският вариант беше направо равносилен на открит достъп на всички нива. Първо трябваше да обикаля различни офиси. После започна попълването на формуляри. Последва сблъсъкът с безизразните погледи и безразличието на чиновници, които очевидно се дразнеха, че спокойствието им е нарушено от някой, който очаква от тях да си свършат работата. Би било истинско чудо, ако човек успееше да намери изобщо някакъв отговор на търсенията си в тази страна.

Към обяд тя започна да се опасява, че работното време ще свърши, преди да узнае това, което й беше необходимо. После, само минути преди регистрационната служба да затвори заради обедната почивка, една отегчена, изрусена жена извика името й. Бел изтича до гишето, очаквайки да й кажат да дойде отново на другия ден. Вместо това, в замяна на пачка евро, за която не получи квитанция, й връчиха две страници, очевидно копирани на машина, останала почти без тонер. На едната пишеше Certificato di Morte[35], на другата — Certificato di Residenza[36]. Това, с което успя да се сдобие в крайна сметка, надхвърли очакванията й.

В смъртния акт на Даниъл Саймън Поршъс пишеше просто, че е починал на 7 април 2007 година, на петдесет и двегодишна възраст, в болницата „Поликлинико Ле Скоте“ в Сиена. Цитирани бяха имената на родителите му — Найджъл и Роузмари Поршъс. И толкова. Никаква причина за смъртта, никакви адреси. „От това има толкова полза, колкото и от пробито ведро“, каза си Бел с горчивина. Обмисли възможността да отиде до болницата, за да провери дали там няма да открие нещо, но я отхвърли почти веднага. За човек, който не бе запознат със системата, би било невъзможно да осъществи пробив в защитната стена, с която се ограждаха чиновниците. Пък и шансовете да открие някой, който да помни Даниъл Поршъс и да е склонен да приеме подкуп, за да проговори след толкова много време, бяха почти несъществуващи, а вероятно щеше да й бъде необходимо и по-добро познаване на езика.

Тя обърна с въздишка поглед към другото удостоверение. Беше кратък списък на адреси, съпроводен с дати. Не й отне много време, за да разбере, че това са различните местожителства на Даниъл от момента, в който се е установил да живее в земите, чийто административен център беше Сиена. И че последният адрес в списъка е на мястото, където е живеел, когато е починал. Учудващото беше, че тя знаеше къде се намираше това място. Косталпино беше последното село, през което мина с колата днес, когато дойде тук от Кампора. Пътят минаваше през виещата се главна улица на селото, от двете му страни имаше къщи, тук-там се виждаха магазинчета и заведения.

Въпреки тежката обедна горещина Бел почти затича към колата си. Пое си с благодарност дъх, когато климатикът на колата заработи, и без да губи време, излезе от паркинга и се насочи към пътя, който водеше към Косталпино. Човекът зад тезгяха в първото заведение, в което се отби, можа да й даде отлични упътвания, и само петнайсет минути, след като напусна Сиена, тя вече паркираше съвсем близо до къщата, където се надяваше да открие Гейбриъл Поршъс. Улицата беше приятна, по-широка от повечето улици в тази част на Тоскана. Тесните тротоари бяха засенчени от високи дървета, зидове с височина от половин човешки ръст, завършващи с железни огради, разделяха малките, но добре поддържани вили. Развълнувана, Бел чувстваше биенето на сърцето си, като че ли то се беше качило в гърлото й. Ако се окажеше права, всеки момент би могла да застане лице в лице с изчезналия син на Катрина Макленън Грант. Полицията се беше провалила два пъти, но сега Бел Ричмънд щеше да им покаже как се правят тези неща.

Беше толкова уверена в успеха си, че почти не можа да повярва на табелата, която висеше на фасадата на жълтата вила с гипсови украси. Отново погледна номера, за да се увери, че стои пред къщата, която й трябва, но нямаше грешка. Тъмнозелените капаци на прозорците бяха здраво затворени. Растенията в глинените саксии, подредени край входната алея, изглеждаха прашни и оклюмали. Тук-там през чакъла бяха избуяли плевели, от отвора на пощенската кутия стърчаха рекламни брошури и каталози. Всичко това потвърждаваше табелата, на която пишеше „Продава се“, а отдолу бяха поместени името и телефонния номер на агенцията за недвижими имоти в близкото Совичиле. Където и да бе Гейбриъл Поршъс сега, по всичко личеше, че не е тук.

Това беше спънка. Но пък не беше краят на света. Беше преодолявала и по-сериозни препятствия по пътя към своите публикации, които й бяха изградили репутация на журналист, който си върши работата както трябва. Трябваше й само да си състави нов работен план и да го спазва. И този път, ако се сблъскаше с неща, които не можеше да свърши сама, можеше да прибегне до възможностите на Броуди Грант. Това не беше кой знае колко утешителна мисъл, но все пак беше по-добро от нищо.

Реши, преди да продължи към Совичиле, да поговори със съседите. Нерядко се случваше човек, който предполага, че е търсен, да направи така, че домът му да изглежда необитаем. Бел вече беше забелязала някакъв човек на балкона на къщата, която се намираше по диагонал срещу дома на Поршъс. Той я наблюдаваше открито, когато пристигна, и после, когато дойде насам по улицата и прочете табелата. Време беше да се злоупотреби леко с истината.

Тя пресече улицата, махна с ръка за поздрав и каза:

— Здравейте?

Мъжът, чиято възраст би могла да е от петдесет и няколко до седемдесет и няколко години, я огледа преценяващо, от което й се прииска днес да беше избрала някоя свободна блуза, а не тази прилепнала по тялото рокля с презрамки. Обичаше Италия, но божичко, колко мразеше начина, по който повечето мъже оглеждаха жените, като че ли бяха добитък. Този дори не изглеждаше добре — едното му око беше по-голямо от другото, носът му приличаше на деформиран корен от пащърнак, космите на гърдите му надничаха над жилетката. Той поглади с малкия си пръст едната си вежда, усмихна се криво и каза:

— Здравейте — съумявайки да накара думата да прозвучи многозначително.

— Търся Гейбриъл — каза тя. Посочи към къщата зад гърба си. — Гейбриъл Поршъс. Аз съм приятелка на семейството му, от Англия. Не съм виждала Гейбриъл, откакто Даниъл почина, а това е единственият адрес, с който разполагам. Виждам, че къщата се продава, и явно Гейб не живее вече тук.

Мъжът бръкна с ръце в джобовете си и сви рамене.

— Гейбриъл не живее тук от много години. Уж следва някъде, но не знам къде. Върна се за известно време, преди да почине баща му, но не съм го виждал от два месеца насам. — Усмивката му отново се появи, вече по-широка отпреди. — Ако ми дадете телефонния си номер, бих могъл да ви се обадя, когато се появи.

Бел се усмихна.

— Много мило, но аз ще бъда тук само няколко дни. Казвате, че „уж следва“ някъде — тя го погледна съзаклятнически. — Но като че ли предполагате, че се е върнал към предишните си номера?

Това й свърши работа.

— Даниъл наистина работеше много. Не се мотаеше. Но Гейб? Той вечно се шляеше насам-натам с приятелите си, не съм го видял с книга в ръце. Какво ли ще е това негово следване? Ако беше сериозен, щеше да се запише в университета в Сиена, за да може да живее у дома и да се занимава с учението си. Но не, вдига се и заминава за някакво място, където може да се забавлява. — Той зацъка с език. — Даниъл беше болен от няколко седмици, когато Гейб най-сетне се появи.

— Може би Даниъл не му е казал, че е болен. Той винаги е бил затворен човек — каза Бел, импровизирайки.

— Един добър син би го посещавал достатъчно често, за да разбере — възрази упорито събеседникът й.

— Значи нямате представа къде следва?

Човекът поклати глава.

— Не. Веднъж го срещнах във влака. Аз се връщах от Флоренция. Така че сигурно е някъде на север. Флоренция, Болоня, Падуа, Перуджа. Би могъл да бъде на всяко от тези места.

— Е, добре, явно трябва да попитам в агенцията за недвижими имоти. Наистина исках да го видя. Съжалявам, че пропуснах погребението. Много от старите приятели ли се събраха?

Той изглеждаше изненадан.

— Погребението беше в затворен кръг. Никой от нас, съседите, не беше поканен, разбрахме едва по-късно. После разговарях с Гейб за това. Искаше ми се да бях оказал почит към паметта на човека, нали разбирате? Той каза, че баща му искал така. А сега вие говорите така, като че ли все пак е имало нещо, което сте пропуснали. — Той извади цигарите си и запали. — Не може да се разчита на децата, че ще ти кажат истината.

Нямаше реална причина да се опитва да замете следите си в разговор с човек, когото нямаше да види никога повече, но тя открай време беше убедена, че трябва да поддържа тази своя практика.

— Имах предвид по-скоро нещо като събиране на някои от старите приятели на Даниъл, не същинското погребение.

Човекът кимна.

— Другите му приятели, дето са все хора на изкуството. Той не ги смесваше с приятелите си от селото. Веднъж се запознах с двама от тях — появиха се във вилата, когато аз и още няколко съседи бяхме там и играехме карти. Мъжът също беше англичанин, а жената — немкиня. — Той се закашля и плю през каменните перила на балкона. — Нямам слабост към немците. А пък и онзи англичанин — държеше се по-скоро като немец.

— Матиас ли? — предположи Бел.

— Същият. Надут. Държеше се с Даниъл така, като че ли го имаше за нищожество. Като че ли смяташе, че само той самият е интелигентен и талантлив. И явно му стана много забавно, като видя, че Даниъл играе карти с местните. Странното е, че Даниъл приемаше поведението му. Ние не се задържахме, довършихме си играта и си тръгнахме. Ако интелектуалците и хората на изкуството са такива, не са ни потрябвали.

— Аз самата никога не съм харесвала особено Матиас — каза Бел. — Така или иначе, благодаря ви за помощта. Ще прескоча до Совичиле, за да разбера дали в агенцията за недвижими имоти ще могат да ме насочат към Гейб.

Учудващо бе как човек можеше да научи нещо полезно дори от най-необещаващата среща, мислеше си Бел, когато потегли отново. Сега вече разполагаше с втори източник, който твърдеше, че Матиас е англичанин, независимо от тевтонския произход на името му и това, че партньорката му е била от Германия. Британец, който не признава произхода си, с артистични наклонности, свързан по някакъв начин с плакатите, с които е бил искан откупът, при това приятел на човека, чийто син приличаше смущаващо много на Кат Грант и на нейния баща. Всичко това започваше да придобива изкусителни очертания в съзнанието й.

Двама млади мъже, начинаещи художници, които познават Кат Грант, защото тя се движи в същата среда като тях. А знаят и за богатството на баща й. Измислят начин да се сдобият с много пари. Ще отвлекат Кат и детето й, и ще представят отвличането като политически акт. Ще се измъкнат с откупа и никога вече няма да им се налага да рисуват по поръчка, ще могат да работят така, както желаят самите те. На пръв поглед идеята изглежда добре. Само че всичко се обърква ужасяващо и Кат загива. Бебето и парите остават при тях, само че те вече са преследвани за убийство.

Ако на тяхно място бяха професионални престъпници, те са щели да знаят как да постъпят и да бъдат достатъчно безсърдечни, за да направят необходимото. Но това са били добре възпитани, цивилизовани момчета, които са си мислели, че си позволяват нещо само малко по-сериозно от някоя студентска лудория. Вероятно са разполагали с такава лодка, с която са можели просто да продължат през Северно море към Европа, и точно това са направили. В крайна сметка Даниъл се установява в Италия, а Матиас — в Германия. И Някъде през този период те решават да не убиват детето, нито пък да го изоставят. Каквато и да е причината, то остава при тях. Даниъл го отглежда като свой син. Благодарение на парите от откупа двамата с детето са обезпечени и по ирония на съдбата Даниъл успява да си изгради нелоша репутация като художник. Но не може да се възползва от успеха си, за да продава работите си на по-висока цена, като дава интервюта в медиите и подпомага маркетинга с представяне на собствената си личност, защото знае, че е преследван престъпник. Знае също, че синът му не е Гейбриъл Поршъс. Той е Адам Макленън Грант, млад мъж, носещ проклятието на характерните си черти.

Сценарият несъмнено беше привлекателен. Действително, будеше и много въпроси — как са успели да се доберат до откупа, при положение че са се лутали в тъмното, опитвайки се да открият мъртвата жена, която го е носела? Как са надхитрили проследяващите устройства, които полицаите са били поставили в сака с откупа? Как са се измъкнали с лодката, без да бъдат забелязани от хората в хеликоптера? Как са могли двама студенти в колеж по изкуствата да се доберат до огнестрелно оръжие по онова време? Все основателни въпроси, но Бел беше сигурна, че по един или друг начин ще съумее да ги заобиколи. Щеше да й се наложи — такова нещо не можеше да се подмине само заради няколко неудобни въпроса.

Знаеше, че е попаднала на нещо многообещаващо още когато получи безпрецедентното право на достъп до Броуди Грант, но това беше несравнимо повече от всичко, на което би могла да се надява. То гарантираше публикации, които щяха да я превърнат в знаменитост. Да я превърнат в един от малцината журналисти, чиито имена бяха станали неразделна част от откритията им. Станли с откриването на доктор Ливингстън. Удуърд и Бърнстийн с аферата „Уотъргейт“. Макс Хейстингс и освобождаването на Порт Станли[37]. Сега в този списък можеше да влезе и Бел Ричмънд с откриването на Адам Макленън Грант.

На този етап в историята имаше все още много дупки, но те можеха да бъдат попълнени и по-късно. Сега на Бел й трябваше младият човек, известен под името Гейбриъл Поршъс. С или без негово съгласие тя трябваше да се добере до ДНК-проба от него, за да може Броуди Грант да установи със сигурност дали това е изчезналият му внук. След това известността й беше гарантирана. Публикации в пресата, книга — може би дори филм. Беше прекрасно.

Офисът на агенцията за недвижими имоти беше сгушен в една странична уличка близо до Виа Нуова. Витрината беше покрита с разпечатки, на които се виждаха снимки и описания на предлаганите имоти. Тук беше и вилата на Поршъс, стаите и наличните в нея удобства бяха просто изредени, без коментар. Бел бутна входната врата и се озова в малка, сива канцелария. Сиви шкафове с папки, сив килим, бледи стени, сиви бюра. Единственият човек в помещението — трийсетинагодишна жена — се открояваше на този фон като райска птица. Алената й блуза и колието от тюркоази се набиваха на очи и привличаха погледа към тъмната коса, която падаше по раменете й и съвършено гримираното лице. Докато разменяха встъпителните учтивости, Бел си каза, че жената несъмнено умее да подчертава всичко, което има.

— Опасявам се, че всъщност нямам интерес към предлаганите от вас имоти — каза Бел, подчертавайки с жест желанието си да се извини. — Търся собственика на вилата в Косталпино, която продавате. Аз съм стара приятелка на бащата на Гейбриъл Поршъс, Даниъл. За съжаление бях в Австралия, когато Даниъл почина. Сега се върнах за известно време отново в Италия и исках да се видя с Гейбриъл, да му изкажа съболезнованията си. Възможно ли е да ме свържете с него?

Жената извърна очи към тавана.

— Наистина съжалявам, но не мога да направя такова нещо.

Бел бръкна в чантата за портмонето си.

— Мога да заплатя за времето, което ще отделите — каза тя, възползвайки се от традиционната формула на корупцията.

— Не, не, не става дума за това — каза жената, без ни най-малко да се обиди. — Като ви казвам, че не мога, имам предвид точно това — не че не искам, а не мога. — Тя заговори изнервено. — Това е много необичайно. Не разполагам с адрес, нямам телефонен номер или дори адрес на електронната поща на синьор Поршъс. Не разполагам дори с номер на мобилен телефон. Опитах се да обясня, че това е много нестандартен подход, а той каза, че и той бил нестандартен. Каза, че сега, когато баща му е починал, имал намерение да пътува и не желаел да бъде обвързан с миналото си. — Тя се усмихна сухо и пестеливо. — Младите мъже са склонни да приемат такива неща като крайно романтични.

— А ние, останалите, ги приемаме като нетърпим егоизъм — допълни Бел. — Гейбриъл винаги е имал независим дух. Но как се предполага, че ще продадете къщата му, ако не можете да се свържете с него? Как би дал той съгласието си за продажбата?

Жената разпери ръце.

— Той се обажда всеки понеделник. Попитах го: „Ами ако някой дойде с оферта във вторник?“ Той отвърна: „Едно време хората са изпращали оферти в писма и са чакали отговорите им. Нищо няма да им стане, дори да почакат до следващия понеделник, ако намерението им да купуват, е сериозно.“

— А има ли много оферти?

Жената помръкна.

— Не и при тази цена. Мисля, че той ще трябва да свали поне пет хиляди, за да прояви някой сериозен интерес. Но ще видим. Къщата е хубава, би трябвало да се намери купувач. Освен това той я е опразнил, благодарение на което тя изглежда много по-просторна.

Тъй като Бел се канеше да помоли за разрешение да огледа къщата с надеждата там да намери нещо, което би й подсказало къде се намира сега Гейбриъл, последните думи на жената събудиха у нея разочарование. Вместо да помоли да види къщата, тя извади от бележника си визитна картичка, от онези, на които бяха поместени номерът на мобилния й телефон и адресът на електронната й поща.

— Не се безпокойте — каза тя. — Бихте ли го помолили да се свърже с мен, когато се обади в понеделник? С баща му се познавахме повече от двайсет години, иска ми се просто да видя Гейбриъл — и тя подаде картичката.

Алени нокти издърпаха картичката от ръката й.

— Разбира се, ще предам. А ако някога ви се прииска да купите къща някъде тук… — тя посочи снимките и описанията на витрината. — Предлагаме голям избор. Винаги казвам, че тъй като не сме от модната страна на магистралата, цените са по-ниски, но местата са също толкова красиви.

Бел тръгна обратно към колата си, съзнавайки, че не може да направи нищо повече тук. Щяха да минат пет дни, преди Гейбриъл Поршъс да получи известието й, а кой би могъл да каже дали след това той ще се свърже с нея? Ако не се обадеше, тогава вече търсенето му би било работа за тукашен частен детектив, който познава отвътре системата и знае в чии ръце да пъха кафявите пликове с банкноти. Материалът пак щеше да бъде неин, просто някой друг щеше да свърши по-тежката и досадна работа. Междувременно тя трябваше да се върне в Ротесуел и да се опита да се добере до Фъргъс Синклер, за да поговори с него.

Беше дошло време да се възползва от услугите, които Броуди Грант бе й предложил. Тя набра номера на Сюзън Чарлсън и каза:

— Здравейте, Сюзън. Трябва да се върна незабавно в Шотландия.

Гленротес

Според Карен проблемът със студените досиета се свеждаше до това, че човек често се изправяше пред непробиваема стена — и тогава наистина просто нямаше какво повече да се направи. Отникъде не се появяваха свидетели, които да разпитва. Нямаше материали от съдебномедицинската лаборатория, които да се опитва да систематизира в логичен порядък. В такива моменти разчиташе единствено на разума си и превърташе непрекъснато онова, което знаеше, както въртим куба на Рубик, с надеждата, че ще успеем да постигнем желаното подреждане.

Беше разговаряла с всички, които можеха да й подскажат какво би могло да се е случило с Мик Прентис. В известен смисъл това би трябвало да й бъде от полза в разследването на обстоятелствата около смъртта на Анди Кар, тъй като тя бе разговаряла със свидетелите в рамките на издирване на изчезнал човек. Когато трябваше да помогнат на полицията да открие изчезнали лица, търсени от близките си, хората по правило разговаряха открито с полицията — освен ако нямаха нещо конкретно за криене. Когато ставаше дума за убийство, не проявяваха особено желание да говорят, а онова, което казваха, беше натоварено с уговорки и опасения. На теория тя трябваше да се види отново със свидетелите и да вземе от тях нови показания, показания, които биха могли да я насочат към други свидетели, а те на свой ред да си припомнят какво е говорил и вършил Анди Кар непосредствено преди смъртта си. Но тя знаеше от опит, че това би било загуба на време сега, когато вече разследваше смърт, настъпила при съмнителни обстоятелства. Независимо от това беше изпратила Минт и един интелигентен нов стажант в криминалния отдел, за да вземат нови показания. Може би пък те щяха да имат късмет и щяха да открият нещо, което тя бе пропуснала. Човек винаги може да се надява.

Тя се зае с досието по случая „Кат Грант“. И в това отношение тъпчеше на едно място. Не виждаше какво би могла да направи, докато не получеше доклада от италианската полиция. Все пак, в тази насока имаше някакъв проблясък. Беше се свързала с родителите на Фъргъс Синклер, с надеждата да разбере къде работи в момента сина им, за да търси начин да поговори с него. За нейно учудване Уили Синклер я уведоми, че синът й щял да пристигне още същата вечер заедно със съпругата и децата си за ежегодната почивка, която прекарвали в Шотландия. Утре сутринта Карен щеше да има възможност да поговори с Фъргъс Синклер. По всичко личеше, че той бе единственият човек, който би могъл при добро желание да даде ключ към личността на Кат Грант. Майка й беше мъртва, баща й не проявяваше такова желание, а никъде в досието по случая не се споменаваха имената на нейни близки приятели.

Карен се питаше дали липсата на приятели е била въпрос на избор или е отражение на личността на Кат. Познаваше хора, до такава степен погълнати от работата си, че липсата на човешка близост почти не им правеше впечатление. Познаваше и други, отчаяно търсещи близост, които обаче имаха някакво свойство да отблъскват хората. Тя се радваше на това, което имаше; разполагаше с приятели, на чиято подкрепа можеше да разчита, и възможността да се посмеят заедно присъстваше постоянно в ежедневието й. Може би в сърцевината на живота й се долавяше липсата на постоянна интимна връзка, но устоите му бяха солидни и й даваха възможност да се чувства добре.

А какви ли са били усещанията, които е будел животът на Кат Грант? Карен бе виждала жени, погълнати единствено от децата си. Винаги изпитваше някакво смущение, когато забелязваше изпълнените им с обожание погледи. Децата бяха също човешки същества, а не богове, пред които да се прекланяш. Дали детето е било център на съществуванието за Кат? Дали Адам е изпълвал цялото й сърце? У страничния наблюдател можеше да остане такова впечатление. Всички предполагаха, че баща на бебето е Фъргъс, но дори да не е бил той, едно беше ясно — тя бе пропъдила бащата на Адам от живота си; изглеждаше, че майката на детето бе пожелала то да бъде единствено нейно.

А може и да не беше така. Карен си зададе въпроса дали не гледа в телескопа от погрешната страна. Ами ако Кат не е пропъдила бащата на Адам? Ако бащата е имал свои причини да се откаже от ролята си в живота на своя син? Може да не е искал да поеме такава отговорност. Може да е носел вече други отговорности, да е имал семейство, чиято нужда от него да му е станала по-ясна при мисълта за предстоящото раждане на друго дете. Може пък просто да е бил с нея за кратко и да си е заминал още преди тя да е разбрала, че е бременна. Несъмнено съществуваха и други възможности, които си струваше да бъдат обмислени.

Карен въздъхна. Щеше да знае повече след разговора си с Фъргъс. Ако имаше късмет, той щеше да й помогне да отхвърли някои от по-крайните си хрумвания.

— Студени досиета — произнесе тя гласно.

Студените досиета можеха да ти разбият сърцето. Да будят у теб надежди, като любовници, които обещават, че този път всичко ще е различно. Работата започва отново, с бодростта и вълнението, съпътстващи едно ново начало, и човек е склонен да игнорира съмненията, гризящи го отвътре, с надеждата, че те ще изчезнат, когато започне да разбира по-ясно случая. И после, изведнъж, всичко блокира. Работата започва да буксува, сякаш си попаднал с кола в купчина чакъл. После, преди да разбереш какво става, всичко свършва и се озоваваш обратно в начална позиция.

Тя хвърли поглед към Фил, който се ровеше из компютърни бази данни, търсейки някакъв свидетел по друг случай. Вероятно това, че между тях двамата така и не се бе случило нищо, беше за добро. По-добре да го има като приятел, отколкото накрая всичко да свърши така, че между двамата да остане горчивина, породена от съзнанието за провалена връзка.

И тогава телефонът иззвъня.

— Отдел „Студени досиета“, на телефона е инспектор Пири — каза тя, опитвайки се да прикрие раздразнението си.

— Обажда се капитан Ди Стефано от полицията на Сиена — разнесе се глас със силен италиански акцент. — Нали с вас разговарях за вила Тоти, близо до Босколата?

— Точно така — Карен се изправи на стола си и посегна към бележника и химикалката. Помнеше маниера на Ди Стефано от предишния им разговор. Английският му беше учудващо добър, що се отнасяше до речниковите познания и граматиката, но акцентът му беше ужасяващ. Говореше английски така, като че ли четеше либрето на опера, поставяше ударенията на странни места, а произношението му граничеше с гротеската. Но всичко това нямаше значение. Важно беше онова, което имаше да й каже, а Карен беше готова да вложи цялото си старание, за да разбере съвсем точно какво е то. — Благодаря, че се обаждате.

— За мен е удоволствие — заяви той отчетливо. — И така, ние отидохме в къщата и разговаряхме със съседите.

Кой би могъл да предположи, че някой може да произнесе neighbours, английската дума за „съседи“, така, като че ли съдържа четири срички?

— Благодаря. Какво открихте?

— Открихме още копия на плаката, който ни изпратихте по мейла. Освен това открихме и формата, с която е бил отпечатан. Сега обработваме отпечатъците, свалени от рамката и от други места в къщата. Нали разбирате, там са живели много хора, навсякъде е пълно със следи. Веднага щом обработим отпечатъците и останалите материали, ще ви изпратим резултатите, както и копия от отпечатъците и ДНК-секвенциите. Съжалявам, но нали разбирате, че този въпрос не е приоритет в работата ни.

— Естествено, разбирам. Има ли някаква възможност да ни изпратите образци от пробите, така че ние да проведем изследванията тук? Просто за да стане по-бързо, не по други причини.

„Като например тази, че според всички колеги в отдела не вършите никаква работа.“

— Si, направено е вече. Изпратих ви образци от петното кръв на пода и от други следи от кръв в кухнята и в помещенията, където са живели. Както и от всички други находки, от които разполагаме с повече материал. Надявам се да пристигнат при вас утре.

— Какво казаха съседите?

Ди Стефано зацъка неодобрително в телефонната слушалка.

— Струва ми се, че при вас наричате такива хора lefties[38]. Те не обичат карабинерите. Всички са от онзи тип хора, които протестираха в Генуа на срещата на Г-8. По-скоро са на страната на онези, които са се били нанесли незаконно в къщата на Тоти. Така че моите хора не са научили кой знае какво. Знаем, че обитателите на къщата имали пътуващ куклен театър, наречен „Бур Ест“. Разполагаме със снимки от един местен вестник, които колегата ми ще изпрати на вашия мейл. Знаем и някои имена, но такива хора могат да изчезнат много лесно. Живеем в свят на сива икономика. Те не плащат данъци. Някои от тях вероятно пребивават незаконно в страната.

Карен почти беше в състояние да го види как разперва безпомощно ръце.

— Мога да разбера колко ви е трудно. Ще ми изпратите ли списък с имената, с които разполагате?

— Мога да ви ги кажа сега. Знаем само първите имена на тези хора. Дотук не разполагаме с нито едно фамилно име. Дитер, Лука, Мария, Макс, Петер, Радо, Силвия, Матиас, Урсула. Матиас е бил главният. Ще ви изпратя списъка. Известна ни е и националността на някои от тях, но според мен това са по-скоро предположения.

— Има ли британци?

— Като че ли не, макар една от съседките да твърди, че Матиас като че ли бил англичанин — заради акцента му.

— Името не е особено английско.

— Може невинаги да се е казвал така — изтъкна Ди Стефано. — Хората като него постоянно се опитват да се преродят. Нови имена, ново минало. Така че, съжалявам, но като че ли в това няма кой знае какво за вас.

— Благодаря за всичко, което успяхте да направите. Знам, че е трудно да отделите хора, които да работят по такава задача.

— Инспектор Пири, според мен някой е бил убит в тази вила. Третираме случая като вероятно разследване на убийство. Опитваме се да ви помогнем в процеса на работата си, но повече ни интересува онова, което според нас се е случило там преди три месеца, отколкото събитията във вашата страна отпреди двайсет и две години. Търсим усилено тези хора. А утре ще закараме там кучета следотърсачи, както и радарни детектори, за да проверим дали няма да намерим заровен труп. Ще бъде трудно, защото местността е гориста, но трябва да опитаме. Така че, нали разбирате, нещата не опират само до отделяне на хора.

— Разбира се. Не съм искала да намекна, че не се отнасяте достатъчно сериозно към случая. Можете да ми вярвате, наясно съм с положението ви.

— Открихме и още нещо. Не знам дали това има някакво значение за вас, но тук е идвала някаква английска журналистка, разпитвала хората.

За момент Карен се озадачи. Никой не беше съобщавал нищо на медиите. Откъде се е взела тази журналистка, която е душила наоколо? После внезапно й дойде просветление.

— Бел Ричмънд — каза тя.

— Анабел — каза Ди Стефано. — Беше отседнала в една ферма горе в хълмовете. Заминала е днес следобед, вечерта се прибира в Англия. Съседите казват, че я интересували хората от „Бур Ест“. Едно момче казало на двама от моите хора, че се интересувала и от двама приятели на Матиас, някакъв английски художник и сина му. Но не знам нищо повече — не разполагам нито с имена, нито със снимки. Може би вие бихте могли да поговорите с нея? Може хората в Босколата да са решили, че предпочитат да разговарят с журналист, отколкото с ченге, вие какво мислите?

— Колкото и да е тъжно, мисля, че сте прав — отвърна Карен с горчивина. Размениха обичайните учтивости и празни обещания да си гостуват, после разговорът приключи. Карен смачка един лист на топка и го подхвърли към Фил. — Ще повярваш ли?

— Моля? — Той я изгледа стреснато. — В какво да повярвам?

— Шибаната Бел Ричмънд — каза Карен. — Тя за какво се има? За служител от частната полиция на Броуди Грант?

— Какво е направила?

Фил протегна ръце над главата си и изпъшка, изправяйки гръб.

— Била е до днес в Италия. — Карен ритна кошчето си за боклук. — Шибана, нагла кучка. Отишла там, говорила със съседите — съседите, които не са склонни да разговарят с полицията, защото всички са с някакви непоправими леви убеждения. Боже господи!

— Чакай малко — каза Фил. — Това може би трябва да ни радва? Искам да кажа, че имаме някой, който върши черната работа, макар това да не са колегите ни от Италия?

— Би ли дошъл да провериш мейла ми, за да ми покажеш къде има съобщение от Бел Ричмънд, в което ни съобщава какво е открила в проклетата Тоскана? Може би ще поровиш в подноса с входящата поща и ще ми покажеш пратения от нея факс с цялата информация, която е успяла да събере там? А може би съм забравила как да си прослушвам гласовата поща? Фил, тя може да е открила какво ли не. Но ние не сме тези, с които го споделя.

От летището на Единбург до замъка Ротесуел

Бел наблюдаваше въртенето на празната лента за багаж, неспособна да мисли от изтощение. Първо шофирането до летището на Флоренция, загадъчно скрито някъде в предградията, после потискащото пътуване с прехвърляне през „Шарл дьо Гол“, летище, несъмнено проектирано от някой съвременен маркиз дьо Сад, а сега й предстоеше да измине още доста мили, преди най-сетне да може да си легне да спи. И дори нямаше да може да спи в собственото си легло. Най-сетне започнаха да се появяват куфари и сакове. При първата обиколка нейният куфар не се появи, което не вещаеше нищо добро. Тя тъкмо се канеше да вдигне скандал на гишето на служба рекламации, когато куфарът й най-сетне се дотътри с една откъртена ключалка. В сърцето си Бел съзнаваше, че Сюзън Чарлсън няма нищо общо с тези несгоди, но беше приятно да имаш на кого да прехвърлиш вината, макар и неоснователно. Господи, дано тя бе пратила някой да я посрещне!

Можеше да се очаква, че настроението й ще се подобри, когато излезе в зоната за посрещачи и видя, че действително я очакват. Но фактът, че я чакаше самият Броуди Грант, само я накара да се почувства още по-уморена. Искаше й се само да се свие на кълбо някъде и да спи, или да се свие на кълбо и да пие. Не искаше да я засипват с въпроси през предстоящите четиридесет минути. Като си помислиш, той дори не й плащаше. Само поемаше разноските й и й помагаше с влиянието си. Което само по себе си не беше зле. Но според Бел не му даваше право да разчита на нея по двайсет и четири часа в денонощието и седем дни в седмицата. „Само че не ми се вярва да му го кажеш.“

Грант я поздрави с кимване, двамата се сблъскаха за миг над куфара; после Бел отстъпи нацупено. Докато прекосяваха бързо терминала, Бел забеляза, че ги заглеждат. Очевидно хората разпознаваха Броуди Грант. Малцина бяха едрите бизнесмени, които имаха такава популярност. Ричард Брансън, Алан Шугър — но те бяха познати от телевизията, явяваха се на екрана по причини, които нямаха нищо общо с бизнеса им. Не й се вярваше, че Грант би бил забелязван по този начин в Лондон, но тук, в Шотландия, хората го познаваха по лице, независимо от това, че избягваше медийна публичност. Дали това се дължеше на някаква негова харизма, или просто на факта, че беше едра риба в малко езерце? Бел не би рискувала да гадае.

И това не се отнасяше само до пътниците. Пред терминала, там, където всевъзможни табели и съобщения категорично забраняваха паркирането на коли, един въоръжен полицай стоеше до лендроувъра на Грант. При това не беше застанал там, за да му отправи предупреждение, или за да напише фиш за глоба — явно внимаваше някой да не се опита да направи нещо на дифендъра; Грант го удостои с кимване, съвсем в патриархален дух, докато полицаят поставяше куфара в багажника, после му махна благосклонно и подкара колата.

— Впечатлена съм — каза Бел. — Предполагах, че единствено коронованите особи се радват на подобно отношение.

Лицето му трепна — като че ли не беше в състояние да прецени дали думите й бяха критични или не.

— В моята страна уважават успелите хора.

— Какво? Нима триста години английско господство не са успели да ви отучат от това?

Грант рязко вдигна глава, после осъзна, че тя се шегува и за нейно облекчение се разсмя.

— Не. Вие много повече обичате да критикувате преуспелите. Но ми се струва, че вие също имате слабост към успеха, Анабел. Нали затова работите за мен, вместо да тръгнете по следите на някоя отблъскваща афера с изнасилвания и трафик на хора в Лондон?

— Отчасти. И отчасти защото ми е интересно да разбера какво се е случило всъщност.

В момента, в който произнесе тези думи, й се прииска да се ритне, защото по този начин му подаде идеалната встъпителна реплика.

— И какво открихте в Тоскана? — попита той.

Докато профучаваха по пустите пътища в нощта, тя му разказа какво бе открила и сподели предположенията си.

— Върнах се, защото не разполагам с възможностите, необходими за издирването на Гейбриъл — приключи тя разказа си. — Може би инспектор Пири ще успее да задейства италианската полиция…

— Няма да съобщим това на инспектор Пири — каза твърдо Грант. — Ще наемем частен детектив. Той ще може да ни купува необходимата информация.

— Няма да кажете на полицията какво съм открила? Няма да споделите информацията с тях? Няма да им покажете снимките?

Тя знаеше, че не би трябвало да се шокира от прищевките на много богатите, но неговата категоричност я стъписа.

— Няма никаква полза от полицията. Можем да приключим тази работа сами. Ако това момче наистина е Адам, въпросът става семеен. Не е работа на полицията да го търси.

— Не разбирам — каза Бел. — Когато започнахме търсенето, вие бяхте този, който се обърна към полицията. А сега искате да ги изолирате.

Настана дълго мълчание. Профилът му се открои в нощния мрак, на светлината от арматурното табло, очертаха се мускулите на здраво стиснатата му челюст. Накрая той проговори:

— Простете ми, Бел, но ми се струва, че не сте премислили всичко докрай.

— Какво съм пропуснала?

Почувства онази тръпка на притеснение, която изпитваше винаги, когато главните редактори на вестниците подлагаха на проверка предлаганите от нея материали.

— Споменахте голямо количество кръв по кухненския под. Смятате, че човек, който е загубил толкова кръв, най-вероятно е мъртъв. Това означава, че някъде има труп и сега, когато полицията се занимава със случая, той най-вероятно ще бъде намерен. А когато го намерят, вече ще започнат да търсят убиец…

— А Гейбриъл е бил там вечерта, преди хората да изчезнат. Мислите, че Гейбриъл ще бъде заподозрян — каза Бел, внезапно разбрала за какво става дума. — А ако той е ваш внук, искате да го държите настрана от цялата история.

— Досетихте се, Бел — отвърна той. — Нещо повече, не искам хората от италианската полиция да го натопят само защото не са в състояние да открият истинския убиец. Ако той не им е подръка, шансовете да се изкушат да постъпят по този начин ще бъдат по-малки — още повече, че около тях ще се намерят други, по-привлекателни кандидати за ролята на заподозрян. Търсенето на Гейбриъл Поршъс няма да бъде единствената задача на италианския детектив.

„О, божичко, той ще уреди да натопят друг човек. Просто за застраховка“. Бел почувства, че й се повдига.

— Искате да кажете, че ще намерите изкупителна жертва?

Грант я изгледа странно.

— Какво забележително предположение! Просто ще се постарая да осигуря на италианската полиция заслужена помощ. — Усмивката му беше мрачна. — Нали сега вече всички сме граждани на Европа, Бел.

Четвъртък, 5 юли 2007

Къркалди

Карен беше разговаряла със свидетели на странни места и преди, но замъкът Рейвънскрейг със сигурност би влязъл в челната петица за класацията. Когато помоли Фъргъс Синклер за среща, той предложи мястото.

— Така жена ми ще може да покаже замъка на децата и да ги заведе на брега — бе казал той. — Това е лятната ни почивка, не виждам каква е причината да седим на закрито само защото вие искате да разговаряте с мен.

„Времето“ — така би могъл да гласи най-подходящият отговор. Карен седеше на останките от някаква стена, вдигнала яката на анорака си, за да се предпази от острия вятър, надигнал се откъм морето. Фил седеше до нея, сгушен в коженото си яке.

— Дано да си струва идването — каза той. — Не знам дали ще си лепна ревматизъм или хемороиди, но във всички случаи седенето тук не ми понася.

— Той вероятно е навикнал да прекарва много на открито, след като работи в ловно стопанство. — Карен погледна с присвити очи към небето. Облаците бяха високи и разкъсани, но въпреки това тя беше готова да се обзаложи, че до обяд ще завали. — Знаеш ли, че през Средновековието този замък е бил семейно владение на рода Сейнт Клеър?

— И затова тази част от Къркалди се нарича Синклертаун, Карен — Фил отправи очи към небето. — Да не мислиш, че е решил да ни впечатли?

Тя се разсмя.

— Щом оцелях от срещата с Броуди Грант, ще се справя и с потомък на рода Сейнт Клеър от Рейвънскрейг. Как мислиш, дали това не е той?

Висок, строен мъж мина през портата на замъка, последван от жена, висока почти колкото него, и две малки, набити момчета, и двете с гъста руса коса като майка си. Децата се огледаха и незабавно хукнаха напред, подскачайки, започнаха да се катерят и да проучват всичко наоколо. Жената извърна лице нагоре, мъжът я целуна и я потупа по гърба, а тя се затича след децата. После мъжът се озърна и забеляза двамата детективи, вдигна ръка за поздрав и тръгна към тях с бързи, широки крачки.

Докато наближаваше, Карен оглеждаше лицето му, което досега бе виждала само на снимки отпреди двайсет и две години. Напредването на годините му се беше отразило добре, въпреки ситната мрежа от бръчици около проницателните му сини очи, която доказваше, че прекарва много време, изложен на слънце и вятър. Лицето му беше слабо, бузите — хлътнали, костната структура се очертаваше ясно под кожата. Светлокестенявата му коса падаше, подрязана отпред на бретон, и му придаваше почти средновековен вид. Той носеше карирана риза от мек вълнен плат, кожени панталони и леки спортни обувки. Карен стана и кимна за поздрав.

— Вие трябва да сте Фъргъс Синклер — каза тя и протегна ръка. — Аз съм инспектор Карен Пири, това е Фил Пархатка, сержант от криминалната полиция. — Ръкостискането му беше прекалено силно — от онези, които будеха у нея желанието да удари със свободната си ръка шамар на човека срещу себе си.

— Благодаря, че се съгласихте да се видим тук — каза той. — Не ми се искаше да будя отново у родителите си старите лоши спомени.

Акцентът му на човек от Файф беше почти напълно заличен. Ако трябваше да прецени набързо, Карен дори би го определила като немец с изключително добри познания по английски.

— Няма проблем — излъга тя. — Знаете ли защо подновихме разследването по случая?

Той седна на един зид, под прав ъгъл спрямо Карен и Фил.

— Баща ми каза, че подновяването било свързано с плаката, с който искаха откупа. Ново копие ли се е появило?

— Точно така. В една запустяла вила в Тоскана.

Карен чакаше. Той не каза нищо.

— Не много далеч от мястото, където живеете вие — каза Фил.

Синклер повдигна вежди.

— Не може да се твърди, че живея в съседство.

— Ако се съди по това, което намираме в интернет, разстоянието може да се измине с кола за седем часа.

— Щом казвате. Аз бих казал по-скоро осем или девет часа. Но тъй или иначе, не съм сигурен, че разбирам намека ви.

— Няма никакъв намек, сър. Просто се опитвам да ви обясня къде се намира това място — каза Фил. — Хората, нанесли се незаконно в тази вила, са имали пътуващ куклен театър. Наричали се „Бур Ест“. Ръководителите на групата се казвали Матиас и Урсула. Някога да сте ги срещали?

— Господи! — възкликна раздразнено Синклер. — Това е все едно да питате някой шотландец дали някога е срещал леля ви от Лондон. Доколкото си спомням, през живота си не съм стъпвал на куклен театър, дори и с децата. Не познавам човек на име Матиас. Единствената Урсула сред познатите ми работи в местния клон на банката, и много се съмнявам, че в свободното си време се занимава с кукловодство. — Той се обърна към Карен. — Мислех, че искате да разговаряме за Кат.

— Така е. Съжалявам, но аз мислех, че се интересувате защо подновяваме разследването — каза тя сериозно, възприемайки ролята на доброто ченге. — Предполагам, че вече сте загърбили всичко — сега, когато имате жена и деца.

Той отпусна ръце между коленете си, сплел пръсти.

— Никога не мога да загърбя тази история. Още я обичах, когато тя загина. Макар да ме бе отпратила, не минаваше ден, в който да не мисля за нея. Написах й толкова много писма. И не изпратих нито едно от тях. — Той притвори очи. — Но дори да можех да забравя Кат, никога не бих могъл да забравя Адам. — Той примигна ожесточено и срещна погледа на Карен. — Той е мой син. Кат не ми даваше да го виждам, докато беше съвсем малък, но похитителите го държат надалеч от мен вече двайсет и две години и половина.

— Мислите, че е още жив, така ли? — попита меко Карен.

— Знам, че по-вероятно е той да е загинал само часове след майка си. Но аз съм баща. Не мога да не се надявам, че още ходи някъде по този свят. Че има приличен живот. Така предпочитам да мисля за него.

— Винаги сте били сигурен, че е ваш син — каза Кат. — Въпреки че Кат е отказвала да признае бащинството ви, нито за момент не сте се усъмнили.

Той сключи по-здраво ръце.

— А защо да се съмнявам? Вижте, знам, че връзката ми с Кат беше пред своя край, когато тя забременя. Бяхме се събирали и разделяли половин дузина пъти. По онова време вече почти не се виждахме. Но прекарахме заедно нощта точно девет месеца преди раждането на Адам. После, когато имахме… спорове, я попитах дали е имало някой друг и тя се закле, че не е имало. А Бог ми е свидетел, нямаше никакви причини да лъже. Така погледнато, за нея дори би било по-изгодно да каже, че се е виждала с някой друг. Тогава щях да бъда принуден да призная, че всичко е свършило. Така че на сцената просто не е имало никой друг. — Той разтвори ръце и разпери пръсти. — Той дори имаше моя цвят на косата. Знаех, че е мой син още от мига, когато го видях за първи път.

— Трябва да сте били много разгневен, когато Кат е отказала да признае, че Адам е ваше дете — каза Карен.

— Бях извън себе си от гняв — отвърна той. — Исках да се съдим, настоявах да бъдат направени всички тестове.

— И защо в крайна сметка не се обърнахте към съда? — попита Фил.

Синклер сведе поглед към земята.

— Майка ми ме разубеди — каза той. — Броуди Грант ненавиждаше мисълта, че ние с Кат можем да бъдем заедно. Като се вземе предвид, че е започнал живота си в пълна мизерия в Келти, той имаше извънредно крайни възгледи по въпроса кой би могъл да бъде достоен партньор за дъщеря му. И това със сигурност не би могъл да бъде синът на някакъв служител в имението. Той едва не затанцува от радост, когато се разделихме. — Синклер въздъхна. — Мама казваше, че ако се съдя с Кат за Адам, баща й ще си го изкара на нея и на баща ми. Живеят в къща на територията на имението. Грант навремето обещал на баща ми, че ще могат да останат в нея до края на живота си. Цял живот са работили с ниски заплати, нямат никаква друга осигуровка за старини. Затова си прехапах езика — заради тях. И се махнах, за да не трябва да виждам всеки ден Кат и баща й.

— Знам, че навремето са ви задавали този въпрос, но все пак — минавало ли ви е през ум да си отмъстите на хората, които са съсипали живота ви? — попита Карен.

Лицето, на Синклер се сгърчи, сякаш от болка.

— Ако навремето бях имал някаква идея как да си отмъстя, щях да го направя. Но нямах представа какво бих могъл да направя, а не разполагах и с възможности. Бях на двайсет и пет години, и работех като младши лесничей в едно имение в Австрия. Работех колкото можех повече, през свободното си време учех езика и пиех. Опитвах се да забравя онова, което бях оставил зад себе си. Вярвайте ми, инспектор Пири, мисълта да отвлека Кат и Адам изобщо не се е мяркала в главата ми. Просто нямам такава нагласа. Вие бихте ли се сетили за нещо подобно?

Карен сви рамене.

— Не знам. За щастие никога не съм изпадала в такова положение. Но знам, че ако с мен се бяха отнесли така, както са се отнесли с вас, щях да искам да си го върна по някакъв начин.

Синклер кимна в знак на съгласие и я погледна изкосо.

— Ето какво знам аз. Майка ми винаги е казвала, че най-доброто отмъщение би било да си осигуря хубав живот. И аз се опитах да направя тъкмо това. Имам късмета да обичам работата си и да работя в едно красиво кътче на света. Мога да ловувам, да ходя за риба, да се катеря из планините, да карам ски. Имам щастлив брак и две умни, здрави момчета. Не завиждам никому, най-малко от всички пък на Броуди Грант. Този човек ми отне всичко скъпо. Те двамата с дъщеря му ми причиниха болка. Това не може да се отрече. Но аз изградих живота си наново, и заживях добре. Останаха белези от миналото, но тези тримата — и той посочи жена си и двамата си сина, които се катереха по един затревен насип — ме обезщетиха за много неща.

Беше красива реч, но не успя да убеди докрай Карен.

— Струва ми се, че на ваше място бих го ненавиждала повече.

— В такъв случай е добре, че не сте на мое място. Ненавистта е нездравословно чувство, инспектор Пири. Разяжда човека отвътре като рак. — Той я погледна право в очите. — Има хора, които твърдят, че между рака и омразата има пряка връзка. Не ми се иска да умра от рак.

— Колегите ми са ви разпитвали след смъртта на Кат. Предполагам, че помните ясно тези разговори?

Лицето му се изкриви и за миг пред Карен се мярна проблясък от огъня, който Фъргъс Синклер бе затрупал дълбоко в себе си.

— Да те третират като възможен убиец на жената, която си обичал? Това не се забравя много лесно — каза той, а гласът му зазвуча по-напрегнато от потиснатия гняв.

— Да искаш от някого да представи алиби не означава задължително, че го подозираш — каза Фил. Карен чувстваше, че Синклер му е неприятен и се надяваше това да не провали разговора. — Налага ни се да елиминираме хората от списъка със заподозрените, за да не си губим времето в разпити на невинни. Понякога наличието на алиби е най-бързият начин да изключим някого от картината.

— Може и да е така — каза Синклер и вирна предизвикателно брадичка. — Но навремето аз не го чувствах така. Струваше ми се, че вашите хора полагат дяволски усилия, за да докажат, че не съм бил там, където казвах, че съм бил.

Карен прецени, че е настанал мигът да укроти духовете.

— А случвало ли се е междувременно нещо, което би могло да ни бъде от полза в разследването?

Той поклати глава.

— Как бих могъл да преценя какво би било от полза за вас? Никога не съм се интересувал от политика, още по-малко пък от някакви маргинални анархистки групировки. Хората, с които общувам, не искат революция. — Той се усмихна леко, самодоволно. — Освен ако не става дума за революция в ски дизайна.

— Честно казано, ние не сме на мнение, че извършителите са били анархисти — каза Карен. — Разполагаме с доста информация за хората, които вярват в насилието като средство за постигане на политическите си амбиции. А никой не е чувал за съюз на анархистите в Шотландия — нито преди, нито след този случай.

— Е, те не биха привличали внимание към себе си след това, нали? Не и след като над главите им са висели обвинения в убийство и отвличане.

— Не и под същото име, разбира се. Но те са си тръгнали от тук с един милион паунда в банкноти и диаманти. В днешни пари това би било някъде към три милиона. Ако са се били посветили на политиката, би могло да се очаква, че солидни части от тази сума биха се появили в касите на други радикални групи с подобни цели. Моите предшественици, които са водили случая, са се обърнали към антитерористичните служби на МИ5 с молба за следене на всички подобни групировки, но в продължение на пет години след смъртта на Кат не се е случило нищо подобно. Не е било забелязано внезапно увеличение на средствата при нито една от маргиналните организации на всякакви откачалки. Така че според нас похитителите всъщност не са били политически активисти. Предполагаме, че са били доста по-близки на отвлечените.

Изражението на Синклер беше красноречиво.

— И затова ме повикахте — той не можа да скрие ироничната си усмивка.

— Не е това, което предполагате — отвърна Карен. — Вие не сте тук, защото ви подозираме — тя вдигна ръце в израз на капитулация. — Така и не успяхме да докажем, че сте били някъде близо до местата, където е станало отвличането и където е бил предаден откупът. В банковите ви сметки не са се появявали приходи с недоказан произход. Да, знам, че сте възмутен, задето сме проверявали банковите ви сметки. А не бива да бъдете. Не и ако наистина Кат и Адам означават нещо за вас. Би трябвало да бъдете доволен, че се стараем да си свършим възможно най-добре работата след толкова години. А извършеното от нас до голяма степен ви оневинява.

— Независимо от опитите на Броуди Грант да ви настрои срещу мен.

Карен поклати глава.

— В това отношение може би ви очаква приятна изненада. Но така или иначе, ето какво е основното. Вие сте тук, защото сте единственият човек, който е познавал истински Кат. Тя е приличала прекалено много на баща си; подозирам, че ако бе оживяла, в крайна сметка щяха да станат много близки, просто са били още във фазата на война на поколенията. Майка й е мъртва. По нищо не личи да е имала близки приятелки. Така че единствено вие бихте могли да ми осигурите поглед върху живота на Кат. А според мен именно там се крие и тайната на смъртта й. — Тя прикова Синклер с открития си поглед. — Е, какво да очаквам, Фъргъс? Ще ми помогнете ли?

Неделя, 14 август 1983

Нютън ъв Уиймс

Катрина Макленън Грант се завъртя на пръсти с протегнати ръце.

— Мое, само мое — каза тя е престорено хрипкав глас на вещица. После внезапно спря и залитна леко от замайването. — Какво ще кажеш, Фъргъс? Не е ли просто прекрасно?

Фъргъс Синклер огледа мрачното помещение. Вратарската къщичка пред портите на Уиймс нямаше нищо общо с обикновения, но безукорно чист дом, в който бе израсъл самият той. Дори студентските общежития, в които бе живял, бяха по-привлекателни. След като бе останала без обитатели в продължение на години, къщата не бе съхранила никакво усещане за хората, които бяха живели в нея преди. Въпреки това му беше трудно да изпита ентусиазъм при вида й. Не си беше представял да заживеят заедно точно на такова място.

— Ще изглежда по-добре, когато минем навсякъде с една кофа боя — отвърна той.

— Разбира се — каза Кат. — Иска ми се да е нещо непретенциозно. Свежи цветове, но нищо сложно. Мисля, че за тук ще е най-подходящ прасковен оттенък. — Тя тръгна към вратата. — Лимоновожълто за антрето, стълбите и горната площадка. Слънчевожълто за кухнята. Ще ползвам останалите помещения на долния етаж за работа, затова за там ще изберем нещо неутрално. — Тя изтича по стълбата и му се усмихна отгоре. — Синьо за моята спалня. Приятен, шведски оттенък.

Синклер се усмихна на възторжеността й.

— А аз нямам ли право на мнение?

Усмивката на Кат се изпари.

— А защо трябва да имаш такова право, Фъргъс? Това не е твой дом.

Думите й му подействаха така, сякаш го беше ударила.

— Какво искаш да кажеш? Мислех, че ще живеем тук заедно?

Кат се отпусна на най-горното стъпало на стълбата и остана седнала там, със здраво притиснати едно към друго колене, които бе обвила с ръце.

— Откъде ти дойде на ум такова нещо? Никога не съм казвала нещо подобно.

Той изпита чувството, че губи почва под краката си и се хвана за стълбищната колонка, за да не залитне.

— Но нали винаги сме говорели за това — как ще завършим образованието си и ще заживеем някъде заедно? Как аз ще работя като лесничей, а ти ще се занимаваш с твоето стъкло. Такива бяха плановете ни, Кат.

Той впери поглед в нея, сякаш се надяваше да я убеди със силата на волята си да признае правотата на думите му.

И тя я призна, но не по начин, който би го накарал да се почувства по-добре.

— Фъргъс, тогава бяхме още почти деца. Това е както когато си малка и големият ти братовчед казва, че като пораснеш, ще се ожени за теб. Вярвате си, когато говорите подобни неща, но после надраствате подобни обещания.

— Не — възрази той и тръгна нагоре по стълбите. — Не, не бяхме деца. Знаехме какво говорим. Аз те обичам все така, както те обичах и преди. И все още искам да спазя всяко обещание, което съм ти дал.

Той се отпусна на стъпалото до нея, принуждавайки я да се отмести към стената. Обви раменете й с ръка. Но тя продължаваше да прегръща коленете си с ръце.

— Фъргъс, искам да живея сама — каза Кат, вперила поглед в мястото, където стоеше той допреди миг, като че ли все още го виждаше застанал там. — Това е първата ми възможност да имам свое работно и жизнено пространство. Главата ми е препълнена с идеи за нещата, които искам да направя. И за живота, който искам да водя.

— Няма да преча с нищо на идеите ти — настоя Синклер. — Всичко може да бъде такова, каквото ти пожелаеш.

— Но нали ти ще бъдеш тук, Фъргъс. И когато си лягам вечер, и когато се будя сутрин. Ще трябва да мисля за разни неща от рода на това какво ще ядем и кога ще го ядем.

— Аз ще готвя — каза той. След като успяваше да се храни сам, готвенето за двама надали би го затруднило. — Ще направим всичко така, както ти го искаш.

— И все пак ще трябва да мисля за обеди и вечери, за разни неща, които трябва да се случват в определено време, а не когато ме обземе спонтанно желание да ги извърша, в съответствие с ритъма на работата ми. Ще трябва да мисля за прането на дрехите ти, да се съобразявам с това кога ти ползваш банята и какво искаш да гледаш по телевизията. — Кат се полюшваше напред-назад, естественото безпокойство, което винаги бе потискала, избиваше на повърхността. — Не искам да се занимавам с такива неща.

— Но, Кат…

— Работата ми е творческа, Фъргъс. С това не искам да кажа, че съм нещо изключително и се поставям над другите хора. Мисълта ми е, че в известен смисъл съм откачена. Не ме бива да живея с други хора за дълъг период от време.

— Но нали се чувстваме добре заедно!

Той забеляза, че е заговорил с умолителен тон, но това не го смути. Струваше си да забрави достойнството си за Кат.

— Но ние всъщност не прекарваме много време заедно, Фъргъс. Аз бях в Швеция, а ти — в Лондон. Прекарвали сме от време на време по някой уикенд, а най-често сме се виждали в Ротесуел. Рядко се е случвало да спим повече от две нощи заедно. И това ме устройва напълно.

— Но не и мен — каза той рязко. — Искам да бъда постоянно с теб. Както вече казах, можем да го направим съобразно твоите изисквания.

Тя се измъкна изпод ръката му и се смъкна няколко стъпала по-надолу, извръщайки се така, че да го гледа в лицето.

— Не можеш ли да разбереш колко ме плаши това? Само като те слушам да говориш тези неща, ме обзема нещо като клаустрофобия. Казваш, че ще го направим съобразно моите изисквания, но моите изисквания са никой да не живее под един покрив с мен. Фъргъс, ти означаваш толкова много за мен. С никой друг не се чувствам така, както с теб. Моля те, моля те, не разваляй всичко с настояванията си и с опити да ме принудиш да приема от чувство за вина нещо, мисълта за което ми е непоносима.

Фъргъс имаше чувството, че лицето му се смръзва, като че ли бе застанал в буря на самия връх на хълма Фолкланд, а вятърът изопваше кожата върху костите му и изтръгваше сълзи от очите му.

— Така постъпват хората, когато се обичат — каза той.

Сега тя протегна ръка и я постави на коляното му.

— Това е един от многото модели на обичане — каза тя.

— Най-често срещаният. Но той е мотивиран отчасти и от икономически съображения, Фъргъс. Хората заживяват заедно, защото така е по-евтино, отколкото да живеят на различни места. Двама души могат да харчат колкото един. Но това не означава, че този вариант е най-добрият за всеки. Много хора поддържат връзки, които не се развиват по този модел. И тези други начини функционират не по-зле. Мислиш си, че като не искам да живея с теб, не те обичам. Само че, Фъргъс, всъщност положението е точно обратното. Съвместният живот би унищожил връзката ни. Бих се побъркала. Сигурно ще ми се иска да те убия. Точно защото те обичам, не искам да живея с теб.

Фъргъс отблъсна ръката й и се изправи.

— Прекалено много време прекара в шибаната Швеция — извика той със свито гърло. — Чуй се само какви ги говориш! Модели на обичане, различни начини — това не е любов. Любовта е… любовта е… Кат, какво място заемат нежността, привързаността и желанието да помагаш на другия в твоя свят?

Тя също се изправи и се облегна на стената.

— Каквото винаги са заемали. Фъргъс, винаги сме изпитвали нежност един към друг, винаги сме се обичали. За какво ни е да променяме формата на връзката си? Защо да излагаме на опасност всички тези красиви неща, които съществуват между нас? Дори със секса е така. Всеизвестно е, че когато двама духни заживеят заедно, сексът престава да бъде толкова вълнуващ. Като изминат две-три години, почти престават да се чукат. А виж как е при нас — тя пристъпи встрани, така че да стои точно срещу него. — Не приемаме присъствието на другия за нещо разбиращо се от само себе си. Затова, когато се видим, между нас все още има електричество. — Тя пристъпи напред, постави едната си ръка на гърдите му, а другата плъзна между краката му. Въпреки волята си той почувства непреодолимия, втвърдяващ прилив на кръв.

— Фъргъс, хайде да се любим — прошепна тя. — Тук. Сега.

И така успя да постигне своето. Както винаги.

Вторник, 5 юли 2007

— И тя като баща си винаги успяваше да се наложи. Подходът й беше по-фин от неговия, но крайният резултат винаги беше един и същ — завърши разказа си Синклер.

За първи път, откакто Макарона я бе повикал, за да й даде инструкции, Карен започна да разбира що за жена е била Катрина Макленън Грант. Била е напълно наясно със себе си. Творец с визия за нещата, които предстои да осъществи. Самотница по душа, която е била склонна да се наслаждава на чужда компания единствено когато е била в подходящо настроение. Започнала е да приема обвързаността, съпътстваща любовта, чак след като е станала майка. Трудна личност, но смела жена, мислеше Карен.

— А можете ли да се сетите за някой, чийто живот е бил свързан с нейния по някакъв начин, и който би имал причина да пожелае да й отмъсти? — попита тя.

— Да й отмъсти за какво?

— Преценете сам. За таланта й. За привилегиите й. Задето е била дъщеря на баща си.

Той се замисли.

— Трудно е да се прецени. Работата е там, че по онова време тя наскоро се беше завърнала от Швеция, където бе прекарала четири години. Там се представяше просто като Кат Грант. Много се съмнявам, че някой в Швеция е имал и най-далечна представа кой е Броуди Макленън Грант. — Той протегна крака и ги кръстоса в глезените. — Идваше тук на летни курсове през ваканциите на първите две години от следването си в Швеция. Виждаше се с хората, които познаваше от Единбургския колеж по изкуствата.

Карен застана нащрек.

— Не знаех, че е учила в Единбургския колеж по изкуствата — каза тя. — Нищо подобно не се споменава в досието. Пише само, че е следвала в Швеция.

Синклер кимна.

— Технически погледнато е точно така. Само че, вместо да завърши последната си година от средното си образование в префърцуненото частно училище, което посещаваше, Кат предпочете да премине подготвителен курс в колежа по изкуствата. Вероятно не се споменава в досието, защото баща й няма представа за това. Той беше категорично против тя да се занимава с изкуство. Така че това беше голяма тайна, само между Кат и майка й. Сутрин отиваше с влака в Единбург, а вечер се прибираше горе-долу по обичайното време. Само че, вместо да ходи на училище, посещаваше колежа. Наистина ли не знаехте?

— Наистина не знаехме. — Карен погледна Фил. — Трябва да проверим хората, които са посещавали този подготвителен курс заедно с нея.

— Добрата новина за вас е, че не бяха много — каза Синклер. — Само десетина души, най-много дузина. Разбира се, тя познаваше и други студенти, но най-често се виждаше с хората от курса си.

— Помните ли кои бяха приятелите й от курса?

Синклер кимна.

— Бяха петима. Слушаха едни и същи групи, харесваха едни и същи художници. Непрекъснато дрънкаха за модернизъм и за наследството на модернизма. — Той извърна очи нагоре. — С тях се чувствах като последен дръвник.

— Имена? Подробности? — Фил отново прояви настоятелност, извади бележника си и го отвори.

— Имаше едно момиче от Монтроуз, Даяна Макрей. Една друга от Пийбълс, как ли й беше името… Звучеше като италианско… Демелза Гарднър.

— Демелза не е италианско име, корнуолско е — каза Фил. Погледът на Карен го накара да млъкне.

— Както и да е, на мен ми звучеше като италианско — каза Синклер. — Имаше и две момчета, единият беше от Крийф или някакво такова забутано място в Пъртшър — Тоби Инглиш. И последният, Джак Дохърти. Невзрачно момче от Глазгоу, от работническо семейство. Всички останали бяха от заможни семейства от средната класа и го третираха като дресирана маймуна. Но той като че ли не се дразнеше. Беше от хората, на които им е все едно как се държат с тях, стига да им обръщат някакво внимание.

— А тя продължи ли да поддържа връзка с тях, когато замина за Швеция?

Синклер стана, без да й обръща внимание, защото момчетата се появиха, затичаха по тревата и връхлетяха върху него, засипвайки го с възбудено бърборене на език, който според Карен беше немски. Синклер ги прегърна и направи няколко крачки с тях, а те висяха на ръцете му като малки шимпанзета. После ги пусна, каза им нещо, разроши косите им и ги изпрати при майка им, която вече бе изчезнала по пътеката, която водеше надолу към морския бряг.

— Извинете — обърна се той към Карен, върна се и седна на предишното си място. — Те винаги държат да ми обяснят какво точно съм пропуснал. А що се отнася до отговора на въпроса ви — не съм сигурен. Спомням си смътно, че Кат спомена няколко пъти някои от тях, но не обърнах особено внимание навремето. Нямах нищо общо с тях. Никога не съм виждал никой от тях, след като Кат напусна колежа. — Той потърка челюстта си с длан. — Сега, като си припомням онези дни, ми се струва, че с времето нещата, които ме свързваха с Кат, ставаха все по-малко. Ако бе останала жива, никога нямаше да се съберем отново.

— Може би в крайна сметка Адам би ви свързал — каза Карен.

— Приятно ми е да си го мисля — той погледна с копнеж към портата, през която бяха изчезнали синовете му. — Има ли още нещо? Ако не, предпочитам да се върна към сегашния си живот.

— Мислите ли, че някой, с когото е общувала по времето, когато е посещавала колежа по изкуствата, може да е таил ненавист към нея?

Синклер поклати глава.

— Нищо от онова, което ми е разказвала, не ме е навело на такава мисъл — каза той. — Тя беше момиче със силен характер, но би било трудно някой да я намрази. Не помня някога да се е оплаквала, че има проблеми с когото и да било. — Той отново се изправи и оглади с ръка гънките на панталоните си. — И трябва да добавя, че не мога да си представя как някой, който я е познавал, би могъл да се надява, че ще я отвлече и че това ще му се размине. Тя винаги успяваше да постигне своето.

Гленротес

Минт натискаше клавишите е два пръста. Не разбираше защо наричат писането с всички пръсти и без да гледаш клавиатурата „писане на опип“. Нали никой не би могъл да пише, без да пипа клавиатурата. Не можеше да разбере и защо шефката упорито му възлагаше проучванията в интернет, освен ако не беше от чист садизъм. Всички предполагаха, че младите хора се чувстват като риба във вода пред компютъра, но за Минт усещането бе по-скоро подобно на това да се озовеш в чужда страна, без да знаеш дори думата за „бира“.

Би бил много по-доволен, ако го беше пратила със сержанта в Колежа по изкуствата, за да разговаря с живи хора, да се рови из годишници и истински, осезаеми регистри. Много повече го биваше за такива неща. При това сержант Пархатка беше забавен събеседник. А какво забавно би могло да има в това да се ровиш в разни форуми и списъци в сайтове за контакти с някогашни съученици и колеги от рода на www.bestdaysofyourlives.com, в търсене на някакви имена, надраскани на листче от бележник, които шефката е оставила на бюрото ти?

Не беше постъпил в полицията за това. Къде беше напрежението, драматичните преследвания с коли? Къде бяха арестите? Вместо вълнуващи преживявания трябваше да наблюдава как шефката и сержанта се държат като партньори в някой от старите комедийни сериали — като Френч и Сондърс[39]. Или май бяха Фландърс и Суон[40]? Винаги ги бъркаше.

Дори не му се беше наложило да сплашва някого, за да получи пълен достъп до сайта. Жената, с която се свърза, преливаше от желание да помогне.

— Помагали сме на полицията и преди, винаги с радост правим всичко по силите си — забърбори тя веднага щом чу молбата му. Онзи, с когото си бе имала работа предишния път, я беше докарал до състояние на плахо покорство. Приятно беше да си имаш работа с такива източници на информация.

Той провери отново имената. Даяна Макрей. Демелза Гарднър. Тоби Инглиш. Джак Дохърти. Учебната година, която го интересуваше, беше 1977–78. След няколко погрешни кликвания най-сетне се добра до списъка на членовете. Едно от имената фигурираше в него. Даяна Макрей, която сега беше Даяна Уодъл, но откриването й не беше проблем. Той кликна на профила й.

„Завърших подготвителен курс в Единбургския колеж по изкуствата, висшето си образование завърших в Колежа по изкуствата в Глазгоу, специалност скулптура.

След като се дипломирах, започнах работа в областта на изкуството като терапия за лица с психически заболявания. Запознах се с Дезмънд, съпруга си, когато и двамата работехме в Дънди. Оженихме се през 1990 и имаме две деца. Живеем в Гленийла — място, което всички обожаваме. Започнах отново да се занимавам със скулптури от дърво, работим по договор с местен градински център и с една галерия в Дънди.“

„Галерия в Дънди“, каза си Минт презрително. Изкуство в Дънди? Звучеше малко като „мир в Близкия Изток“. Той продължи да прехвърля разни глупости за мъжа й и децата й, после се прехвърли към съобщения и писма от нейни бивши колеги. Защо ли си даваха този труд? Животът на тези хора беше скучен като регионален мач между отбори от Източен Файф. След като скролна надолу, прехвърляйки няколко страници с размяна на досадни сведения, попадна на известие от някой, чийто ник беше „Шанън“.

„Чувала ли си нещо за Джак Дохърти?“, питаше той. „Милият Джак! Разменяме си картички по Коледа“. Самодоволството й се просмукваше дори през пословичното безличие на електронния текст. „Той живее сега в Западна Австралия. Има собствена галерия в Пърт. Работи много с творци от коренното население, аборигени. Изпрати ни две произведения от тези, който излага в галерията, забележителни са. Много е щастлив. Приятелят му също е абориген. Доста по-млад от него, много красив, по всичко личи, че е мил човек. Имаме намерение да му отидем на гости, когато децата започнат следването си.“

„С един куршум — два заека“, каза си Минт, докато записваше подробностите. Прегледа докрай досадната кореспонденция на Даяна, после реши, че трябва да си почине, преди да се заеме със следващия етап от работата.

След като си изпи кафето, се върна към търсенето. Никъде в онази секция на сайта, където присъстваха студенти от Единбургския колеж на изкуствата, не попадна нито на Тоби Инглиш, нито на Демелза Гарднър. Но благодарение на угодническото отношение на администраторката той бе получил правото да търси в целия сайт. Написа името на жената и за свое учудване имаше попадение. Кликна на резултата и откри, че някой определя Гарднър „като най-любимата ми преподавателка от всички“. Съобщението беше на стената на някакъв колеж в Норич.

Беше поне достатъчно съобразителен, та да пусне името на колежа в „Гугъл“. И ето ти я Демелза Гарднър. Ръководител на катедрата по изкуствата. Господи, тези компютри се оказваха нещо много елементарно, стига само да им хванеш цаката. Пусна в търсачката името на Тоби Инглиш и отново имаше попадение. Минт проследи линка до някакъв форум, в който бивши ученици от някакво частно училище в Крийф можеха да дрънкат до насита за проклетия си прекрасен живот. Мина известно време, докато успее да разплете нишките на кореспонденцията, но най-сетне успя да открие онова, което търсеше.

Доста доволен от себе си, Минт откъсна най-горния лист от бележника си и тръгна да търси инспектор Пири.

Нещата се бяха развили, доколкото можеше да прецени Карен, горе-долу по следния начин. Тя се беше обадила на Бел Ричмънд и я беше поканила да се яви в полицията за разговор, колкото може по-скоро. За предпочитане в рамките на един час. Бел беше отказала. Карен беше споменала дребната подробност, че в такъв случай може да бъде подведена под отговорност за възпрепятстване на работата на полицията.

После Бел беше отишла при Броуди Грант и му се беше оплакала, че не иска да препуска до Гленротес всеки път, когато Карен Пири й подсвирне. После Грант се беше обадил на Макарона, за да му обясни, че Бел не иска да бъде разпитвана и че ще е по-добре инспектор Пири да престане да я заплашва. После Макарона я призова при себе си, за да й трие сол на главата, че е ядосала Броуди Грант, и й каза да остави Бел Ричмънд на мира.

После Карен отново се обади на Бел Ричмънд и й каза с най-сладкия си глас да се яви в полицията в два часа.

— Ако не се явите — допълни тя, — десет минути по-късно в Ротесуел ще пристигне полицейска кола, за да ви арестуват за възпрепятстване на работата на полицията.

И затвори телефона.

Сега беше два без една минута и Дейв Крукшанк току-що й се беше обадил, за да съобщи, че Бел Ричмънд е пристигнала.

— Пратете някой от униформените полицаи да я заведе в първа стая и да чака с нея там, докато сляза.

Карен си взе диетична кола от хладилника и поседя на бюрото си в продължение на пет минути. Отпи за последен път от кутията, после се упъти надолу по коридора към стаята за разпити.

Бел седеше до масата в сивото помещение без прозорци, видимо извън себе си от гняв. На масата пред нея имаше кутия червено „Марлборо“, една извадена цигара лежеше до кутията. Очевидно беше забравила, че в Шотландия забраната на пушенето в обществени сгради бе влязла в сила по-рано, отколкото в Англия, и се бе наложило полицаят да й го напомни.

Карен си придърпа стол и седна. Възглавницата от изкуствена материя беше деформирана от задници с по-различна форма от нейния и тя се повъртя, докато се нагласи удобно. Постави лакти на масата и се наведе напред.

— Никога повече не се опитвайте да ме разигравате — каза тя. Тонът й беше спокоен, но очите й имаха блясъка на полиран гранит.

— О, моля ви — каза Бел. — Хайде да не показваме мускули. Нали дойдох, нека приключим с това.

Карен не откъсваше поглед от Бел.

— Трябва да поговорим за Италия.

— Ами да поговорим. Прекрасна страна. Храната е фантастична, виното става все по-хубаво. Пък и изкуството…

— Престанете. Говоря сериозно. Ще бъдете обвинена във възпрепятстване на работата на полицията, ще ви натикам в някоя килия, където ще останете, докато има възможност да бъдете изправена пред съдията. Няма да допусна да се превърна в марионетка на сър Бродерик Макленън Грант и неговите наемници.

— Не съм наемник на Броуди Грант — възрази Бел. — Аз съм независим разследващ журналист.

— Независим? Живеете под неговия покрив. Ядете от неговата храна и пиете от неговото вино, което между другото надали е италианско. А кой ви плати разходчицата до Италия? Вие не сте независима, а платен наемник.

— Грешите.

— Не, не греша. Точно сега аз имам много по-голяма свобода на действие от вас, Бел. Мога да кажа на шефа си да си гледа работата. Така погледнато, току-що го направих. А вие можете ли да направите същото? Ако не бяха колегите от италианската полиция, нямаше изобщо да разбера, че сте разпитвали в Тоскана за вила Тоти. Самият факт, че сте докладвали на Грант, а не на нас, доказва, че сте негово притежание.

— Това са глупости. Репортерите не споделят с ченгетата откритията си, докато разследването им не приключи. Такъв е случаят и сега.

Карен поклати бавно глава.

— Не ми се вярва. И, честно казано, съм учудена. Не мислех, че сте такъв човек.

— Вие не знаете нищо за мен, инспектор Пири.

Бел се разположи по-удобно на стола си, като че ли й предстоеше нещо приятно.

— Знам, че не сте си спечелили име благодарение на клишета като това. — Карен придърпа стола си по-близо до масата, съкращавайки разстоянието между двете на по-малко от два фута. — Знам също така, че като журналист сте защитавали различни каузи през по-голямата част от кариерата си. Знаете ли какво казват хората за вас, Бел? Казват, че сте борбена жена. Казват, че сте от хората, които избират правилния път, дори ако той не е най-лесният — като например, когато сте прибрали под покрива си сестра си и нейния син, когато са имали нужда от грижи. Казват, че не ви интересува популярността, че измъквате дори насила истината и налагате на хората да я погледнат в очите. Казват, че сте единак, че работите по свои правила. Че сте човек, който не приема заповеди „отгоре“. — Тя зачака, без да откъсва очи от очите на Бел. Журналистката примигна първа, но не отклони поглед. — Мислите ли, че биха ви познали сега? Когато изпълнявате заповедите на човек като Бродерик Макленън Грант? Който е въплъщение на безогледността на богатите хора? Човек, който така категорично се е противопоставял на всеки опит на дъщеря си да си извоюва самостоятелност, че действията му в крайна сметка я излагат на опасност? Дотам ли стигнахте?

Бел взе цигарата си и почука с нея по масата.

— Понякога се налага да потърсиш място в лагера на противника, за да го опознаеш. Тъкмо вие би трябвало да разбирате това най-добре. Всеки път, когато няма друг начин да се доберат до истината, ченгетата използват агенти под прикритие. Имате ли някаква представа колко пъти през последните двайсет години Броуди Грант е разговарял с пресата?

— Ако трябва да предположа произволно, бих казала… нито веднъж?

— Точно така. Когато попаднах на доказателство, което би мото да помогне за разрешаването на случая, предположих, че Грант би могъл да събуди голям интерес — издателски интерес, нали разбирате. Но само ако някой успее да се добере до него и да разбере що за човек е той всъщност. — Едното ъгълче на устата й се изкриви в цинична полуусмивка. — Казах си, че няма нищо лошо в това този човек да бъда аз.

— Разбирам. Нямам намерение да се занимавам с оборване на оправданията ви. Но по какъв начин мисията ви да представите на света книга за тази злополучна фамилия ви дава право да считате, че сте над закона?

— Аз не приемам нещата така.

— Разбира се, че не ги приемате така. Имате нужда да виждате себе си като човек, който действа от името на Кат Грант. Като човекът, който ще прибере сина й у дома — жив или мъртъв. Като героиня. Не можете да си позволите да се погледнете в светлината на истината. Защото в светлината на истината ще се видите като човек, който пречи на всичко това. Е, ето какъв е изводът, Бел. Вие нямате възможността да приключите този случай. Не знам какво ви е обещал Броуди Грант, но действията му няма да бъдат чисти в какъвто и да било смисъл на думата.

Карен чувстваше как гневът се е свил в нея като животно, готово за скок. Тя избута стола си назад, увеличавайки разстоянието между себе си и Бел.

— Италианската полиция не се интересува от онова, което се е случило с Кат Грант — каза Бел.

— Точно така. Защо им е да се интересуват? — Карен почувства, че лицето й пламва. — Но те се интересуват от човека, чиято кръв се е проляла на пода в кухнята на вила Тоти. Кръвта е толкова много, че този човек почти със сигурност е мъртъв. Това ги интересува и те ще направят всичко по силите си, за да разберат какво се е случило там. И в процеса на работата си може да попаднат на информация, с която да помогнат на нас. Така работим ние. Не наемаме частни детективи, които да нагаждат докладите си според желанията на клиента. Не създаваме своя частна правова система, която да обслужва собствените ни интереси. Позволете ми да ви задам един въпрос, Бел. Това ще остане само между нас. — Тя се обърна към униформения полицай, който стоеше до вратата. — Бихте ли ни оставили сами за миг?

После изчака, докато вратата се затвори зад него.

— Според законите на Шотландия аз не мога да използвам срещу вас нищо, което бихте ми казали сега. Не присъства второ лице, което да потвърди думите ми, нали разбирате. Ето какъв е въпросът ми, и ви моля да го обмислите много внимателно. Не искам да ми давате отговор, искам само да съм сигурна, че сте обмислили честно и по съвест въпроса ми. Как мислите, ако вие откриете похитителите, какво ще направи Броуди Грант с получената от вас информация?

Мускулите около устата на Бел се стегнаха.

— Считам това за вулгарна инсинуация.

— Не инсинуирам нищо, това беше ваше заключение. — Карен се изправи. — Не съм глупачка, Бел. Не се дръжте с мен като с глупачка. — Отвори вратата и каза: — Можете да влезете.

Полицаят отново застана до вратата, а Карен се върна на стола си.

— Би трябвало да се срамувате от себе си — поде тя. — За какви, по дяволите, сте се взели вие с вашето частно правораздаване? За това ли сте работили толкова години? Да има закон за богатите и силните, които могат да се присмиват на нас, останалите?

„Това вече попадна в целта. Крайно време беше“.

Бел поклати глава.

— Преценката ви за мен е неправилна.

— Докажете го. Разкажете ми какво сте открили в Тоскана.

— Защо да го правя? Ако умеехте да си вършите работата, сами трябваше да сте го открили.

— Мислите, че имам нужда да защитавам способностите си? Единственото, което защитавам, е разследванията ни, които са непосилно обременени с правила, нареждания и недостиг на кадри. Затова понякога на мен и подчинените ми е необходимо повече време, за да свършим всичко необходимо. Но можете да сте убедени, че когато приключим, не е останал и камък непреобърнат. Ако изобщо държите на справедливостта, би трябвало да споделите какво сте открили. — Тя се усмихна хладно на Бел. — В противен случай може самата вие да се превърнете в прицел на репортерите.

— Това заплаха ли е?

В ушите на Карен предизвикателният тон на Бел прозвуча неубедително. Беше готова да разкаже всичко, Карен го чувстваше.

— Не е необходимо да заплашвам — каза тя. — Дори Броуди Грант е наясно, че информация изтича от полицията постоянно като през сито. Какви ли не сведения изтичат в общественото пространство. А нали знаете как се радват представителите на пресата, когато някой защитник на морала затъне в калта?

О, да, права беше. Бел определено бе започнала да се изнервя.

— Вижте, Карен… мога ли да ви наричам Карен?

Гласът на Бел придоби мекотата на топъл шоколад.

— Наричайте ме както си искате, все ми е едно. Не съм ви приятелка, Бел. Разполагам с шест часа, през които законът ми позволява да ви разпитвам в отсъствието на ваш адвокат и смятам да се възползвам от тях докрай. Кажете ми какво открихте в Италия.

— Нямам намерение да ви казвам каквото и да било — възрази Бел. — Искам да изляза навън, за да изпуша една цигара. Ще оставя чантата си тук, на масата. Внимавайте да не я бутнете, отвътре могат да се изсипят разни неща. — Тя се изправи. — Нали не възразявате, инспектор Пири?

Карен положи усилие да не се усмихне.

— Колегата ще трябва да ви прави компания. Но вие не бързайте, изпушете, ако искате, и две. Имам с какво да си запълня времето.

Докато наблюдаваше как Бел излиза от стаята, тя не можа да потисне мигновения проблясък на възхищение пред подхода на другата жена. „Отстъпва, без да се предава. Браво, Бел!“

Тя побутна леко голямата плетена чанта, която падна на една страна и от нея на масата се изсипа куп хартия. Карен събра листовете, без да ги чете, и забърза по коридора към офиса си. Десет минути й бяха необходими, за да копира цялата купчина, да заключи копията в бюрото си и да се върне с оригиналите в стаята за разпити, където се разположи на стола и започна да чете.

Докато четеше доклада на Бел за Броуди Грант, тя систематизираше наум основните точки. Група кукловоди, хора от всевъзможни националности, нанесли се незаконно във вила Тоти. Даниъл Поршъс, британски художник, не толкова приятел на групата, колкото приятел на Матиас, шефа, и на неговата приятелка — на Матиас, който проектирал декорите и рисувал плакатите. Гейбриъл Поршъс, син на Даниъл. Забелязан заедно с Матиас в деня преди „Бур Ест“ да изчезнат яко дим. Кръв по пода на кухнята, която е била сравнително прясна през онази сутрин. Даниъл Поршъс фалшифицира самоличността си — още от ноември 1984 година, когато е регистрирал раждането на предполагаемия си син.

Тя спря за миг, когато прочете името на майката — знаеше, че е попадала някъде на него, но не можа веднага да си спомни къде. После, когато го произнесе на глас, си спомни. Фрида Кало. Онази мексиканска художничка, за която Майкъл Мара[41] беше написал песента „Фрида Кало в бара край моста на Тей“. Не й е било леко с мъжа й. В това отношение имаше някаква връзка с настоящата история. Някой си е направил шега с регистратора, присмивайки се тайничко на чиновника, който не е правел разлика между Фрида Кало и Микеланджело. Перчел се е с хитростта си, убеден, че е много умен, без да съзнава, че издава нещо за собствената си личност. Но този Даниъл Поршъс наистина трябва да е бил умел фалшификатор, щом е успял да представи всички необходими документи, за да не събуди подозрение у регистратора. И смел, щом е успял да се справи с всичко.

Всичко това беше много интересно, но кое бе убедило Бел, че Гейбриъл Поршъс е Адам Макленън Грант? И, ако следваме логичната последователност, че Даниъл Поршъс е негов биологичен баща? И, ако продължаваме в същия дух, че Даниъл Поршъс и Матиас са били похитителите? Които все още са поддържали връзка след всички тези години и дори са били запазили същата ситопечатна форма. Плакатът беше нишката, свързваща отделните елементи, но доказателствата бяха само косвени.

Съзнавайки, че Бел може да се върне всеки момент, Карен запрелиства по-бързо страниците, пресявайки текста, за да долови смисъла, търсейки сигурни факти, които биха могли да послужат за основа на теорията. Последните няколко страници бяха разпечатки на снимки — оригиналите явно правени на някакво празненство, части от тях увеличени, с надписи.

Изведнъж стомахът й се сви — съзнанието й първоначално отказа да приеме онова, което очите й виждаха. Да, действително, момчето на име Гейбриъл приличаше удивително и на Броуди, и на Кат Грант. Но не това предизвика смут у нея. Карен се взираше в снимката на Даниъл Поршъс и чувстваше, че започва да й се гади. Боже господи, как трябваше да разбира това? И после, внезапно, сякаш в главата й просветна, и тя разбра нещо, което преобърна всичко с главата надолу.

Даниъл Поршъс бе регистрирал раждането на своя син три месеца преди отвличането. Беше приел фалшива идентичност поне три месеца преди момента, когато тя щеше да му потрябва, за да успее да се укрие. Разбираемо. Това доказваше предвидливост. Но той си беше гарантирал и правото да вземе сина си със себе си.

— Не би го направил, ако имаше намерение да го размени срещу подкупа — каза тя съвсем тихо.

Карен натъпка документацията обратно в плетената чанта на Бел и тръгна към вратата. Това беше налудничаво. Трябваше да поговори с някой, който да й помогне да открие някакъв смисъл в тази история. Къде, по дяволите, беше Фил сега, когато й беше необходим?

Излизайки забързано от стаята за разпити, тя почти се сблъска с Минт. Той отстъпи стреснато встрани и каза:

— Търсех ви.

„Но аз определено не търсех теб.“

— Нямам време — отвърна тя и се опита да продължи.

— Трябва да ви покажа това — настоя той с жален тон.

Карен се обърна рязко, измъкна листа от ръката му и затича. Имаше чувството, че в главата й препускат цяла армия вестоносци, и всеки от тях носи по една част от пъзела. Засега нито една от тези части не съвпадаше с друга, но тя имаше основания да подозира, че когато тези части си отидеха по местата, ефектът щеше да бъде потресаващ за всички.

Замъкът Ротесуел

След като Бел бе тръгнала, за да се срещне с Карен Пири, охранителите се бяха сменили, и затова онзи, който дежуреше на вратата, трябваше да се свърже със замъка, за да провери дали може да я пусне да влезе вътре с таксито. Това унищожи надеждите й да се промъкне обратно незабелязана. Докато плащаше на шофьора, входната врата се отвори и на прага се появи Грант с навъсено лице. Бел си придаде радостно изражение и тръгна към него.

Днес явно не се предвиждаше размяна на любезности.

— Какво й казахте? — попита той.

— Нищо — каза Бел. — Добрият журналист пази в тайна източниците си и получената от тях информация. Не й казах нищо.

Технически погледнато, това беше истина. Не беше казала нищо на Карен Пири. Нямаше и кога да го направи. Инспектор Пири изхвърча от сградата, спирайки само колкото да уведоми Бел, че е свободна да си върви.

— Има развитие по друг мой случай, налага се да отида в Единбург. Ще ви се обадя. Можете да тръгвате обратно за Ротесуел, когато пожелаете — бе казала Карен. И после бе смигнала на Бел. — И можете да кажете на Броуди с ръка на сърцето, че не сте проговорили.

Спокойна поради съзнанието, че казаното от нея не е точно лъжа, Бел влезе в сградата, изправяйки го пред избора или да протегне ръка, за да я задържи, или да я последва.

— Искате да ме убедите, че не сте й казали нищо, а тя просто ви е пуснала да си вървите? — Наложи му се да закрачи по-широко, за да я настигне, докато тя вървеше все така забързано през фоайето към стълбите.

— Постарах се да обясня на инспектор Пири, че няма да проговоря. Тя разбра, че е изпаднала в патова ситуация и няма смисъл да упорства. — Бел го погледна през рамо. — Не за първи път крия информация от полицията в работата си като журналист. Казах ви, че няма нужда да се опитвате да я сплашите.

Грант изрази съгласието си с кимване.

— Съжалявам, че не повярвах на думите ви.

— А трябваше — каза Бел. — Аз… — тя се прекъсна, за да отговори на звънящия си телефон. — Бел Ричмънд — каза тя и вдигна пръст, за да помоли Грант да замълчи.

Засипа я порой от италиански думи. Тя различи името „Босколата“, после позна гласа на момчето, което бе видяло Гейбриъл с Матиас в навечерието на бягството на „Бур Ест“.

— По-бавно, спокойно! — настоя тя, преминавайки на неговия език.

— Видях го — каза момчето. — Видях отново Гейб в Сиена. И тъй като знаех, че вие искате да го намерите, го проследих.

— Проследил си го?

— Да, като във филмите. Той се качи на някакъв автобус, а аз успях също да се промъкна вътре, без той да ме забележи. Автобусът ни отведе до Греве. Нали знаете Греве, в Кианти?

Тя познаваше Греве. Прекрасно малко пазарно градче, претъпкано е модни магазини за богатите англичани — което се компенсираше от наличието на малък брой барове и кръчми, в които ядяха и пиеха местните жители. Обичайно място за срещи на млади хора в петък и събота.

— Познавам Греве — каза тя.

— Та слизаме ние на централния площад, и той влиза в един бар, сяда заедно с още няколко души на неговата възраст. Аз останах отвън, но разбира се, можех да го виждам през витрината. Той яде спагети, изпи две бири, после отново излезе.

— А после можа ли да го проследиш?

— Всъщност не. Мислех си, че ще успея, но се оказа, че той е паркирал една „веспа“ на няколко преки от площада. Потегли по улицата, която води към източния изход на града.

„Почти, но не съвсем“.

— Добре си се справил — каза тя.

— Направих нещо още по-добро. Изчаках двайсетина минути, после влязох в същия бар, където беше влязъл той. Казах, че търся Гейб, че е трябвало да се срещнем там. Приятелите му ми казаха, че съм го изпуснал, но че е тръгнал съвсем наскоро. Аз попитах съвсем невинно дали не могат да ми покажат как да стигна до дома му, защото не знам пътя дотам.

— Удивително — каза Бел, искрено изненадана от такава инициативност. Грант понечи да си тръгне, но тя му направи знак да почака.

— Така че те ми начертаха карта — каза момчето. — Супер, нали? Доколкото разбирам, той живее на място, което е малко по-добро от овчарска колиба.

— И какво направи после?

— Хванах последния автобус, за да се прибера у дома — каза той с тон, който подсказваше, че това е повече от очевидно. Бел си каза, че вероятно е и така, като се има предвид, че ставаше дума за тийнейджър.

— И картата е в теб?

— Взех я със себе си — каза момчето. — Предположих, че бихте я оценили добре. Да кажем, на сто евро?

— Ще поговорим за това. Слушай, ще се върна колкото е възможно по-бързо. Не казвай за това на никого, освен на Грация, съгласен ли си?

— Добре.

Бел изключи телефона и вдигна победоносно палец към Грант.

— Имаме резултат — каза тя. — Забравете частните детективи. Един познат е открил къде живее Гейбриъл. А сега се налага да се върна в Италия, за да разговарям с него.

Лицето на Грант засия.

— Това е прекрасна новина. Идвам с вас. Ако това момче е мой внук, искам да го видя лично. Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— По-добре не. Трябва да действаме внимателно — отвърна Бел.

Отзад се разнесе нечий глас.

— Тя е права, Броуди. Трябва да проучим много основно това момче, преди ти лично да се намесиш. — Джудит пристъпи напред и постави ръка върху ръката на съпруга си. — Цялата тази история може да е нагласена. Ако това са хората, които са отвлекли Адам и са ви обрали преди двайсет и две години, вече знаем, че те са способни на голяма жестокост. Нека Бел се заеме с това. — Грант понечи да възрази, но тя не му позволи да я прекъсне. — Бел, как мислите, дали ще успеете да вземете материал за ДНК-проба, без този млад човек да забележи?

— Това не е толкова трудно — отвърна Бел. — По един или друг начин ще успея.

— Все пак мисля, че и аз трябва да замина — каза Грант.

— Сигурно мислиш така, скъпи. Но този път ние, жените, сме прави. А ти ще трябва да проявиш търпение. Е, къде е самолетът?

Грант въздъхна.

— В Единбург.

— Отлично. Докато Бел успее да си приготви багажа, Сюзън ще е организирала всичко. — Тя си погледна часовника. — Ти каза, че ще заведеш Алек да ловите риба, след като се прибере от училище, така че аз ще закарам Бел. — Тя се усмихна на Бел. — Най-добре ще е да започнете да се приготвяте. Да ви чакам ли пред вратата след петнайсет минути?

Бел кимна, прекалено зашеметена, за да спори. Ако някога се беше питала как Джудит Грант успява да отстоява позициите си в този брак, то току-що бе присъствала на блестяща демонстрация, която даваше отговор на този въпрос. Грант беше изцяло притиснат до стената, и нямаше как да се измъкне, освен ако не решеше да вдигне скандал. Тя се извърна и затича нагоре по стълбите. „Трябва да прибавя още една нула към аванса, който ще искам за книгата“. Това наистина щеше да бъде върхът в кариерата й. Всички, които някога се бяха изразявали пренебрежително за нея, сега щяха да бъдат принудени да си вземат думите обратно. Щеше да бъде прекрасно. Наистина, преди да се стигне дотам, предстоеше досадно разкарване, но досадното разкарване винаги беше част от работата й. Само че невинаги след него я чакаше славата.

Къркалди

Карен крачеше напред-назад, без да спира — десет крачки в една посока през дневната, обръщане, нови десет крачки в обратната посока. Обикновено движението й помагаше да подреди мислите си. Но този път този метод не функционираше. Бъркотията в главата й беше непроходима — беше все едно да се опитваш да пасеш котки или да се бориш с вода. Подозираше, че това се дължи на някаква нейна дълбока, подсъзнателна съпротива срещу неизбежното заключение. Имаше нужда от Фил, който да я държи за ръка, докато се осмели да помисли немислимото.

Къде, по дяволите, беше той? Бяха изминали почти два часа, откакто бе оставила съобщение на гласовата му поща, но той не се беше свързал с нея. Не беше обичайно за него да я държи в такова информационно затъмнение. И докато тази мисъл прекосяваше съзнанието й за стотен път, на вратата се позвъни.

Никога не беше изминавала разстоянието до входната врата за по-кратко време. Фил стоеше на прага със смутено изражение.

— Съжалявам — каза той. — Отидох в Националната библиотека в Единбург и се наложи да си изключа телефона. После се сетих да го включа отново едва преди няколко минути. Реших, че ще е по-бързо направо да прескоча.

Карен го въведе в дневната, докато той говореше. Фил се озърна и каза:

— Хубаво е.

— Не, не е. Това е просто устройство за живеене — възрази тя.

— Но е добро. Пропъжда напрежението. Всички цветове са в хармония — явно имаш поглед върху тези неща.

Карен не събра сили да си признае, че погледът не е неин.

— Не съм те повикала да оценяваш обзавеждането — отбеляза тя. — Искаш ли бира? Или чаша вино?

— С колата съм — каза той.

— Какво от това, винаги можеш да повикаш такси. Вярвай ми, ще имаш нужда от едно питие. — Тя тикна в ръцете му фотокопието от записките на Бел. — Бира или вино?

— Имаш ли червено вино?

— Започвай да четеш, ей сега ще се върна.

Карен отиде в кухнята, избра най-хубавото от половин дузината бутилки червено вино, които бяха подредени на стойката, отвори го и наля две големи чаши. Сладкото ухание на подправки от австралийската сира подразни приятно обонянието й, когато тя взе чашите в ръце. Беше първото външно дразнение, което можа да проникне до съзнанието й от момента, когато напусна офиса си.

Фил беше отишъл в онази част на дневната, която тя използваше за трапезария, и беше седнал до масата, четейки съсредоточено записките. Тя постави едната чаша до ръката му. Той отпи разсеяно. Карен не съумяваше да се задържи на едно място. Седна, после стана пак, отиде до кухнята и се върна с чиния бисквити със сирене. После си спомни листа, който й бе дал Минт. Беше го натъпкала в чантата си, без да го погледне.

Намери чантата си в кухнята. Не можеше да се твърди, че бележките на Минт са най-точният и ясен текст, който бе чела някога, но все пак успя да схване какво беше открил. Очевидно трима от някогашните приятели на Кат не представляваха никакъв интерес. Но съобщението във форума за Тоби Инглиш, което Минт беше преписал, я удари със силата на освободена пружина.

„… също като в книгата на Кейт Мос. Но никога няма да познаеш кого срещнахме в едно бистро в Перпинян. Не друг, а Тоби Инглиш. Нали помниш как разправяше, че щял да възпламени света, да стане новият Оливие? Е, очевидно нещата не са се развили точно така, както си е представял. Беше доста уклончив, когато ставаше дума за подробности, но каза, че бил директор на театър, а се занимавал и със сценография. По мое скромно мнение малко икономисваше истината. Брайън каза, че му приличал по-скоро на престарял хипар. Несъмнено миришеше като такъв — на пачули и марихуана. Попитахме къде бихме могли да видим някое от представленията на неговия театър, но той каза, че в момента били в лятна ваканция. Ужасно ми се искаше да поразбера още това-онова, но тогава пристигна някаква немкиня. Според мен тя мислеше, че ще обядват там, но той я изтика навън възможно най-бързо. Струва ми се, че не искаше да разговаряме с нея, за да не разберем истината — каквато и да е тя. И така, след Перпинян…“

Карен препрочете драсканиците на Минт. Възможно ли бе това да е бил Матиас? По описанието несъмнено напомняше на загадъчния Матиас, който за последен път е бил видян в Сиена заедно с Гейбриъл Поршъс. Това като че ли беше още една част от пъзела, но и нейното място все още не беше ясно.

Карен си наложи да диша дълбоко, после седна при Фил край масата в трапезарията. Той беше подредил разпечатките на снимки пред себе си. Побутна с пръст една, за да я изравни с останалите, и попита:

— Той е, нали?

— Адам ли?

Фил махна нетърпеливо с ръка.

— О, да, разбира се, че това е Адам. Трябва да е Адам. И то не само защото прилича на майка си и дядо си. А защото човекът, който го е отгледал, е Мик Прентис.

За миг Карен сякаш изпадна в безтегловност. Бъркотията в главата й изчезна и тя отново беше в състояние да мисли ясно. Не беше се побъркала, не беше позволила на въображението си да я подведе с игрите си.

— Сигурен ли си?

— Той всъщност не се е променил чак толкова — каза Фил. — Освен това, виж, ето го белега… — той посочи с пръст. — Следата от отскочила буца въглища, която прекосява дясната му вежда. Миньорската татуировка. Тънката синя линия. Това е Мик Прентис, готов съм да се обзаложа.

— Мик Прентис е бил един от похитителите?

Според Карен това прозвуча малко съмнително дори в собствените й уши.

— И двамата знаем, че става дума за нещо много повече — отвърна Фил.

— Регистрацията — каза Карен.

— Именно. Всичко това е било подготвено дори още преди Мик да напусне Джени. Бил е подготвил фалшивата си самоличност, за да може да започне нов живот. А причината, за да изготви фалшива самоличност и за Адам, може да бъде само една.

— Той изобщо не е имал намерение да го връща срещу откуп — продължи Карен. — Защото той е баща на Адам. Не Фъргъс Синклер. Мик Прентис. — Тя отпи глътка от червеното вино. — Всичко е било инсценировка, нали? Нямало е никакви анархисти.

— Точно така — съгласи се Фил. — Струва ми се, че са били двамата миньори. Мик и приятелят му Анди.

— Мислиш, че Анди също е участвал в заговора?

— Така изглежда. Как иначе ще обясниш заравянето му под каменопада в пещерата точно по онова време?

— Но защо? Защо е трябвало да бъде убит? Той е бил най-добрият приятел на Мик — възрази Карен. — Ако изобщо е имало човек, комуто Мик е можел да се довери, това е бил Анди. Като знам как разсъждавате вие, мъжете, той вероятно би вярвал на Анди повече отколкото на Кат.

— Може да е било злополука. Може например да си е ударил главата при слизането от лодката или при качването обратно.

— Ривър каза, че е бил ударен в тила. Това не ми прилича на злополука при слизане от лодка.

Фил вдигна ръце в жест, с който като че ли искаше да каже „щом казваш…“.

— Може да се е препънал и да си е ударил главата в ръба на кея. През онази нощ е царял истински хаос. Всичко може да се е случило. Аз бих се обзаложил, че Анди е участвал в заговора.

— Ами Кат? Тя също ли е участвала или е била жертва? Дали двамата с Мик все още са били заедно, или той се е опитвал да си вземе детето заедно с такава част от парите на Броуди Грант, че да може да живее спокойно с него до края на живота си?

Фил се почеса по главата.

— Мисля, че и тя е участвала — отвърна той. — Ако се бяха разделили и той беше отвлякъл двамата, тя нито за миг не би се отделила от Адам. Прекалено много би се страхувала, че той ще й отнеме детето.

— Струва ми се невероятно, че никой не ги е забелязал — каза тя.

Фил събра снимките и подреди спретнато купчината.

— Лосън е гледал в погрешната посока. При това съвсем основателно.

— Не, не. Нямам предвид отвличането. Имам предвид връзката им. На място като Нютън всеки знае какво прави другият. Бих казала, че там би било по-лесно да укриеш убийство, отколкото извънбрачна връзка.

— Излиза, че сме се справили с онова, което Лосън не е съумял да направи навремето. Решихме случая с отвличането и намерихме Адам Макленън Грант.

— Не съвсем — възрази Карен. — Всъщност не знаем къде е той. А да не забравяме и дребната подробност с кръвта, пролята в онази къща в Тоскана. Която може да е и неговата.

— А може той да я е пролял — и в такъв случай ще се постарае да не бъде открит.

— Има още нещо, което не сме включили в сметките си — каза Карен, подавайки на Фил резултата от търсенията на Минт. — Съществува възможността Матиас, кукловодът, всъщност да е приятел на Кат от студентските години. С малко добро желание можем да кажем, че описанието на Тоби Инглиш отговаря на Матиас, водача на онази пъстра сбирщина. Какво е неговото място в картината?

Фил загледа листа.

— Интересно. Ако той е участвал в отвличането, може би причината да избягва да привлича внимание не се дължи само на смущение от не особено успешната му кариера. — Той допи виното си и побутна чашата към Карен. — Намира ли ти се още от същото?

Тя донесе бутилката и му наля отново.

— Да имаш някакви блестящи идеи?

Фил отпи бавно.

— Ами ако този Тоби е Матиас, значи той е бил стар приятел на Кат. Може би така се е запознал и с Мик. Това не означава, че срещата им е била предварително подготвена, може той просто да се е появил неочаквано, когато Мик е бил при нея. Нали знаеш какви са художниците.

— Всъщност не знам. Не познавам човек, завършил колеж по изкуствата.

— Гаджето на брат ми например — онази, която се занимава с подмяната на интериора в къщата ми.

— И на нея не може да се разчита, така ли? — попита Карен.

— Не — каза Фил. — По-скоро е непредсказуема. Никога не мога да предвидя какво ще ми сервира. Може би трябваше да възложа тази работа на теб. Обстановката тук определено е наслада за окото.

— Радвам се — отвърна Карен. — Да ти доставя наслада.

Между двамата се възцари кратко, напрегнато мълчание, после тя припряно се покашля и продължи:

— Но ето къде е проблемът, Фил. Ако са се познавали от времето, когато Мик е бил с Кат, а после са се срещнали случайно в Италия, как, по дяволите, Мик е обяснил онова, което се е случило с Кат и факта, че детето е било при него?

— Следователно според теб и той трябва да е бил замесен в отвличането?

Тя сви рамене.

— Не знам. Наистина не знам. Но това, което знам със сигурност, е, че трябва да се свържем с италианската полиция, за да открият другия човек, не онзи, чиято кръв се е проляла по пода на вилата, за да можем да му зададем някои въпроси от изключително значение за разследването.

— Още една привидно невъзможна мисия за жената, която вкара Джими Лосън зад решетките — той вдигна чашата си към нея.

— Цял живот ще ме свързват с това, нали?

— Че за какво ти е да го забравят?

Карен отклони поглед.

— Понякога чувствам този случай като воденичен камък, окачен на шията ми. Чувствам се като главния герой в „Човекът, който уби Либърти Валанс“.

— Случаят не е същият — възрази Фил. — За разлика от героя във филма ти наистина си тази, която спипа Лосън.

— След като друг беше свършил основната работа. И сега е така, Бел тича насам-натам, за да събира информацията.

— И в двата случая ти свърши важната работа. Все още щяхме да бъдем в изходна позиция, ако ти не беше настояла да се започне с разкопките в пещерата и да се разпитат както трябва онези хора в Нотингам. Ако ще цитираме филми, нали помниш онова… „Когато легендата започне да се приема като факт, публикувайте легендата“[42]. Ти си легенда, Карен. И то напълно заслужено.

— Стига, караш ме да се чувствам неудобно.

Фил се облегна на стола си и й се усмихна.

— Има ли откъде да се поръча пица за вкъщи тук наоколо?

— Защо? Черпиш ли?

— Черпя. Не мислиш ли, че има какво да отпразнуваме? Постигнахме много за приключването на разследването по две студени досиета. А разкритията, свързани с убийството на Анди Кар, са нещо като бонус — колкото и извратено да звучи. Ако поръчаш пицата, аз ще се поровя из дисковете с филми.

— Би трябвало да се обадя на италианците — каза Карен без вътрешно убеждение.

— Ако пресметнеш разликата в часовото време, ще видиш, че там е почти осем часа. Наистина ли вярваш, че ще намериш някой от по-старшите служители? По-добре почакай до сутринта, за да разговаряш с човека, с когото си имала работа и преди. Трябва да си починеш малко, да се отпуснеш. Ще допием виното, ще изядем по една пица и ще гледаме някой филм. Какво ще кажеш?

Да, да, да!

— Приличен план — отвърна Карен на глас. — Ще проверя какво е менюто.

Челадория, близо до Греве в Кианти

Слънцето, подобно на аленочервена топка, слизаше към хълмовете и се отразяваше в огледалото за обратно виждане, докато Бел насочваше колата на изток от Греве. Беше се видяла в един бар на централния площад с Грация, която й предаде листа с начертания път към простата къщурка, в която живееше Гейбриъл Поршъс. На три километра извън града Бел откри завоя, посочен на набързо начертаната карта. Зави и продължи бавно, търсейки с поглед две каменни колони на порта отляво. Точно след тях наляво трябваше да се отклонява черен път.

И пътят беше там. Тесен, виещ се между редиците на лозя, следващи очертанията на хълма; ако човек не го търсеше, със сигурност би го подминал, без да го забележи. Но Бел търсеше именно този път и не се поколеба. На картата имаше едно кръстче от лявата страна на пътя, но когато го бяха поставяли, явно не се бяха съобразявали с някакъв мащаб. С нарастването на разстоянието, което я делеше от главния път, у нея започна да се прокрадва безпокойство. После, внезапно, пред очите й изплува ниска каменна постройка, оцветена в розово от лъчите на залязващото слънце. Изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да рухне окончателно. Но в тази гледка нямаше нищо необичайно, дори в тази модна част на областта Кианти в Тоскана.

Бел отби встрани, спря и слезе от колата, изправяйки гръб след часовете, прекарани в седене. Още преди да направи и няколко крачки, дъсчената врата се отвори и младият мъж, когото познаваше от снимките, се появи на прага, облечен в отрязани до коленете джинси и черна тениска без ръкави, шито откриваха равномерно загарялата кожа на тялото му. Стойката му беше небрежна — с едната ръка на дръжката, другата — на рамката на вратата, на лицето му беше изписан учтив въпрос. Сега, когато го видя в плът и кръв, приликата с Броуди Грант й се стори стряскащо очебийна. Само цветът на косата му беше различен. Докато косата на младия Броуди е била черна като косата на Кат, косата на Гейбриъл имаше цвета на карамел, в който тук-там проблясваха в златисто изсветлели от слънцето кичури. Като изключим това, двамата си приличаха като братя.

— Вие трябва да сте Гейбриъл — каза Бел на английски.

Той наклони глава на една страна и присви вежди, които засенчиха още повече дълбоко хлътналите му очи и отвърна:

— Струва ми се, че не се познаваме.

Говореше английски с мелодичната интонация на италианския.

Тя пристъпи по-наблизо и му подаде ръка.

— Казвам се Бел Ричмънд. Андреа от галерията в Сан Джими не ви ли каза, че ще се отбия?

— Не — каза той и скръсти ръце на гърдите си. — Не продавам произведения на баща си. Изгубили сте си времето с идването си до тук.

Бел се засмя. Смехът й беше лек, очарователен — разработвала го беше дълги години в подобни ситуации, застанала на нечий праг.

— Разбрали сте ме погрешно. Не се опитвам да измъкна по-евтино нещо от вас или от Андреа. Аз съм журналистка. Научих за работата на баща ви и реших да напиша материал за него. А после разбрах, че е вече късно. — Чертите й се смекчиха и тя отново се усмихна — леко, съчувствено. — Толкова съжалявам. След като е нарисувал всички тези картини, сигурно е бил забележителен човек.

— Такъв беше — каза Гейбриъл. Гласът му прозвуча така, сякаш му беше неприятно да откъсне от устните си дори тези няколко срички. Изражението му си оставаше непроницаемо.

— Казах си, че все пак бих могла да напиша нещо за него.

— Няма особен смисъл, нали? Него вече го няма.

Бел го изгледа преценяващо. Пари или популярност — това беше сега въпросът. Не познаваше момчето достатъчно добре, за да знае какво би й помогнало да прекрачи прага на дома му. А тя искаше да е влязла в къщата, преди да хвърли като бомба съобщението за онова, което знаеше за баща му и за него самия.

— Такъв материал би се отразил добре на популярността му — каза тя. — Ще утвърди името му. А това може само да вдигне стойността на произведенията му.

— Не се интересувам от реклама — той отстъпи крачка назад и понечи да затвори вратата.

„Време е да рискувам“.

— Мога да разбера съображенията ви, Адам. — Попадението й беше точно, ако се съдеше по стреснатото трепване на лицето му. — Знаете ли, известно ми е много повече от онова, което казах на Андреа. Знам достатъчно, за да напиша материал. Имате ли желание да поговорим за това, или да си вървя и да напиша онова, което знам, без да ви дам правото да повлияете на начина, по който светът ще започне да възприема вас и баща ви?

— Не разбирам за какво говорите — отвърна той.

Бел беше присъствала на достатъчно много подобни опити, за не успее да прецени, че той блъфира.

— О, моля ви — каза тя, — не ми губете времето.

После се обърна и тръгна обратно към колата.

— Чакайте! — извика той след нея. — Вижте, струва ми се, че сте се заблудили. Но все пак влезте да пием по чаша вино. — Бел отново се обърна, без да се поколебае и секунда, и тръгна обратно към него. Той сви рамене и й се усмихна с виновното изражение на малко кученце. — Това е най-малкото, което бих могъл да ви предложа, след като сте били път чак до тук.

Тя го последва и се озова в типично за Тоскана сенчесто помещение, което служеше едновременно за дневна, трапезария и кухня. От другата страна на камината имаше и ниша за спане, но вместо обичайното тясно легло в нея имаше плазмен телевизор и музикална уредба, които Бел с радост би видяла и в собствения си дом.

Край печката беше поставена изподраскана, но чиста чамова маса, на която имаше препълнен пепелник, а до него — кутия „Марлборо лайтс“ и запалка. Гейбриъл издърпа един стол от другата страна на масата и го предложи на Бел, после донесе две чаши и бутилка червено вино без етикет. Докато й беше обърнал гръб, тя измъкна една угарка от пепелника и я пъхна в джоба си. Сега спокойно можеше да си тръгне, когато се наложи — вече разполагаше с материал, който би доказал дали този млад човек действително е Адам Макленън Грант. Гейбриъл се разположи на тясната страна на масата, наля вино и вдигна чашата си.

— Наздраве.

Бел чукна чашата си в неговата и каза:

— Радвам се, че най-сетне успях да се запозная с вас, Адам.

— Защо постоянно ме наричате Адам? — попита той, привидно учуден. Длъжна беше да признае, че момчето се справяше добре. Биваше го да се преструва много повече от племенника й Хари, който така и не можа да се отучи да се изчервява, когато лъже. — Името ми е Гейбриъл.

Той извади една цигара от кутията и я запали.

— Сега се наричате така — съгласи се Бел. — Но това не е истинското ви име, както и името на баща ви не е Даниъл Поршъс.

Той се позасмя и вдигна ръка в израз на недоумение.

— Вижте, всичко това ми се струва много странно. Появявате се в дома ми, не съм ви виждал никога преди, и изведнъж започвате да ми говорите тези неща… не искам да прозвучи грубо, но наистина, не мога да ги определя по друг начин, освен като дрънканици. Като че ли аз не знам собственото си име.

— Струва ми се, че знаете собственото си име. Мисля, че отлично разбирате за какво говоря. Който и да е бил баща ви, неговото име не е било Даниъл Поршъс. А вие не сте Гейбриъл Поршъс. Вие сте Адам Макленън Грант. — Бел взе чантата си и извади от там една папка. — Това е вашата майка. — Тя извади от папката снимка, на която се виждаше Кат Грант на яхтата на баща си, усмихната, отметнала глава назад. — А това е дядо ви. — Тя му подаде снимка на Броуди Грант, предназначена за публикуване в пресата, на която той беше около четиридесетгодишен. Вдигна поглед и забеляза как бързо се повдигат гърдите на Гейбриъл, чието дишане бе станало плитко и учестено. — Приликата е впечатляваща, не сте ли съгласен?

— Е, намерили сте двама души, които приличат донякъде на мен. Какво доказва това?

Той си дръпна силно от цигарата и я загледа с присвити очи през дима.

— Само по себе си нищо. Но навремето вие сте се появили в Италия заедно с мъж, който е ползвал самоличността на починало преди години момче. Вие двамата се появявате тук недълго след отвличането на Адам Макленън Грант. Когато предварителният план за предаването на откупа се обърква, майката на Адам загива, а Адам изчезва безследно.

— И това е доста неубедително — каза Гейбриъл. Вече избягваше погледа й. Допи чашата си и си наля още вино. — Не виждам връзка с мен и с моя баща.

— Искането за откупа е било представено по много специфичен начин — с плакат, на който е бил изобразен кукловод. Същият този плакат беше открит в една вила близо до Сиена, в която са се били нанесли незаконно трупа артисти от пътуващ куклен театър, чийто ръководител бил някакъв човек на име Матиас.

— Тук вече съвсем се обърках. — Очите му действително гледаха някъде над рамото й, но усмивката му беше много чаровна — същата като на дядо му.

Бел постави на масата снимка, на която се виждаше Гейбриъл на празненството в Босколата.

— Погрешен отговор, Адам. Тук сте на едно празненство по времето, когато двамата с баща ви сте гостували на Матиас. Ето какво ви свързва с онова искане на откуп за вас и вашата майка, направено преди двайсет и две години. А това вече говори много, нали?

— Не разбирам за какво говорите — каза той. Упоритата линия на стиснатата му челюст й беше позната от срещите й с Броуди Грант. Всъщност би било редно да си тръгне и да разчита на ДНК-пробата да свърши останалото. Но не можеше да устои на изкушението. Журналистическият й инстинкт, подтикващ я да ръководи до край играта и да се добере до сензацията, беше прекалено силен.

— Разбирате и още как. Това е сензационна история, Адам. И аз ще напиша този материал — с или без ваша помощ. А има и още, знаете ли?

Гейбриъл я изгледа недружелюбно.

— Това са глупости. Възползвате се от някакви съвпадения и изграждате някаква своя фантастична история. Какво се надявате да получите от това? Пари от този човек, Грант? Някакво тъпо списание да ви публикува материала? Ако изобщо имате някаква професионална репутация, ще я унищожите, ако напишете такъв материал.

Бел се усмихна. Безсилните му заплахи й подсказаха, че е преминал в отстъпление. Време беше да го стисне за гърлото.

— Както казах, има и още. Може да си мислите, че сте в безопасност, Адам, но не е така. Разбирате ли, има свидетел… — тя умишлено не довърши изречението.

Той загаси цигарата си и незабавно започна да върти в ръце друга.

— Свидетел на какво?

В гласа му се долавяше напрежение, което караше Бел да мисли, че е попаднала на вярна следа.

— Видели са ви заедно с Матиас в деня, преди трупата „Бур Ест“ да изчезне от вила Тоти. Били сте във вилата с него през онази нощ. А на другия ден всички те изчезнали. Както и вие.

— И какво от това? — гласът му зазвуча гневно. — Дори това да е така, какво значение може да има? Срещнал съм се с приятел на моя баща. На наскоро починалия си баща. А на другия ден той е заминал с хората си. И какво от това, да му се не види?

Бел остави въпроса му да увисне във въздуха. Посегна към цигарите му и запали една.

— Това, че на пода в кухнята се е разляла около два литра кръв. Е, вие знаете това. — Тя щракна със запалката и светлината на пламъчето я накара да осъзнае колко се е смрачило след пристигането й тук. След като запали цигарата, тя всмука дима и го остави да излиза на струйка от едното ъгълче на устата й. — Но онова, което вероятно не знаете, е, че италианската полиция вече търси вероятния убиец. — Тя почука безцелно с цигарата по ръба на пепелника. — Струва ми се, че е време да разкажете истината за онова, което се е случило в края на април.

Четвъртък, 26 април 2007

Вила Тоти, Тоскана

Чак до последните няколко дни от живота на баща си Гейбриъл Поршъс не бе осъзнавал колко тясна е близостта му с мъжа, който го бе отгледал сам. Никога не бе се замислял над близостта между баща и син. Ако го попитаха, той би казал, че отношенията им почиват по-скоро на разбирателство, отколкото на обич, особено ако направеше сравнение с динамичните отношения на повечето му приятели с бащите им. Отдаваше това на факта, че Даниъл беше британец. В крайна сметка, британците са въздържани и не издават чувствата си, нали? Да не говорим за това, че приятелите му имаха големи семейства, разпрострени вертикално и хоризонтално във времето и пространството. В такава обстановка или се налагаш, или не ти обръщат внимание. А Гейбриъл и Даниъл бяха сами. На нито един от двамата не се налагаше да се състезава за вниманието на другия. Така че липсата на демонстративност в отношенията им беше разбираема — най-малкото той се опитваше да се убеди в това. Безсмислено бе да си признава копнежа за такова семейство, каквото никога нямаше да има. След като бабите и дядовците му бяха починали и той беше единствено дете на родители, които също са били единствени деца, никога нямаше да бъде част от цял клан, какъвто бе случаят с приятелите му. Трябваше да бъде стоик като баща си и да приеме онова, което не можеше да бъде променено. В процеса на годините той успя да обърне гръб на желанието си за нещо по-различно, привикна да приема неизбежното и да си напомня положителните страни на своята самота.

Така че, когато Даниъл му бе съобщил, че е болен от рак, Гейбриъл просто отказа да приеме диагнозата. Не можеше да приеме мисълта за живот без Даниъл. Ужасната новина нямаше място в неговата представа за света, затова той продължи да живее живота си, като че ли не бе узнал нищо подобно. Отричаше нуждата си да се прибира по-често у дома. Не се опитваше да се възползва от всяка възможност да прекарва повече време с Даниъл. Нямаше нужда да разговаря за бъдеще без баща си, защото нищо подобно нямаше да се случи. Гейбриъл нямаше да остане без единствения близък човек, който бе имал някога.

Но в крайна сметка се стигна до момента, в който нямаше как да игнорира реалността, която победи способността му да я отрича. Когато Даниъл му се обади от „Поликлинико ле Скоте“ и каза с глас, слаб като въздишка, че има нужда от присъствието му, истината му подейства като удар с пясъчна торба в тила. Онези последни дни край леглото на баща му бяха ужасно мъчителни за Гейбриъл, не на последно място, защото той не си беше позволил да се подготви за тях.

Беше прекалено късно за разговора, който Гейбриъл най-сетне пожела, но в един от моментите, когато беше в съзнание, Даниъл му каза, че е оставил писмо за него при Матиас. Нямаше как да обясни на Гейбриъл какво съдържа писмото, можа само да му каже, че съдържанието е много важно. Гейбриъл си мислеше, че е типично за баща му — художника, да пожелае да проведе този разговор с него посредством хартията, а не лице в лице. По-рано бе получил от него по мейла инструкции как да проведе погребението. Беше уредил и предплатил закрита заупокойна служба в една малка, но съвършено красива ренесансова църква във Флоренция. Гейбриъл трябваше да го изпрати сам до гроба му в едно неотличаващо се с нищо гробище в западните покрайнини на града. Даниъл бе приложил MP3 файл със запис на Tenebrae Responsories[43] на Джезуалдо и бе помолил сина си да го запише на своя iPod и да го слуша в деня на погребението му. Изборът на музиката озадачи Гейбриъл; баща му винаги слушаше музика, докато рисуваше, но никога нещо подобно. Нямаше обяснение за този избор — това беше още една мистерия, както и писмото, оставено при Матиас.

Гейбриъл беше решил да посети Матиас в порутената вила близо до Сиена, когато постихне първата му болка от загубата. Но когато излезе от гробището, видя, че кукловодът го чака. Матиас и партньорката му, Урсула, бяха най-близкото подобие на чичо и леля, което Гейбриъл познаваше. Те бяха открай време част от живота му, макар че рядко се задържаха достатъчно дълго на едно място, за да успее да ги опознае. Не можеше да се каже, че бяха и емоционално достъпни; Матиас беше прекалено егоцентричен, а Урсула от своя страна се интересуваше предимно от Матиас. Но той беше прекарвал няколко пъти ваканциите през детството си с тях, когато баща му заминаваше сам по за две-три седмици. Накрая на ваканцията Гейбриъл се прибираше загорял, чорлав и с изподрани колене; Даниъл от своя страна си идваше с папка нови произведения, рисувани някъде далеч: в Гърция, Югославия, Испания, Северна Африка. Гейбриъл винаги се радваше да види баща си, но радостта му се помрачаваше от необходимостта да се раздели с Урсула и Матиас, които имаха доста по-лековат възпитателен подход.

А сега двамата мъже се прегърнаха здраво и безмълвно пред входа на гробището, вкопчили се един в друг, както оцелелите от корабокрушение се вкопчват в плаващи отломки, без да се интересуват дали те им гарантират някаква сигурност или не. Когато най-сетне го пусна от прегръдките си, Матиас го потупа леко по рамото.

— Ела с мен — каза той.

— При теб има писмо за мен — каза Гейбриъл, тръгвайки редом с него.

— То е във вилата.

Взеха автобус до гарата, после влак до Сиена, а от там потеглиха с кемпера на Матиас към вила Тоти, и през целия път почти не разговаряха. Скръбта ги притискаше, привеждаше главите и превиваше раменете им. Когато стигнаха вилата, пиенето беше единственият изход, който виждаха и двамата. За щастие останалите от трупата бяха потеглили по-рано за представление в Гросето, оставяйки Гейбриъл и Матиас да поменат на спокойствие мъртвия.

Матиас наля вино и постави един дебел плик пред Гейбриъл.

— Това е писмото — каза той, седна и се зае да си свива цигара, смесвайки тютюна с марихуана.

Гейбриъл взе плика, после го остави обратно на масата. Изпи чашата си почти докрай, после плъзна пръст по ръба на плика. Пи още вино, подели цигарата с Матиас и продължи да пие. Не можеше да си представи как е възможно това, което Даниъл е имал да му каже, да е заело такова количество хартия. Това навеждаше на мисълта, че става дума за някакви разкрития, а Гейбриъл не беше убеден, че точно сега му трябват разкрития. Достатъчно мъчително беше връщането към спомена за онова, което бе изгубил.

По някое време Матиас стана и пъхна един диск в портативния плейър. Гейбриъл установи с учудване, че това е същата музика, която бе слушал и по-рано днес — разпозна странните дисонанси.

— Татко ми изпрати същата музика — каза той. — Каза ми да си пусна това днес.

Матиас кимна.

— Джезуалдо. Знаеш ли, той е убил жена си и любовника й. Някои казват, че убил и втория си син, защото не бил сигурен, че е негов. Убил и бащата на жена си, защото старият човек искал да си отмъсти, но Джезуалдо реагирал по-бързо. А после се покаял и прекарал остатъка от живота си, пишейки църковна музика. Което доказва, че може да извършиш ужасни неща и въпреки всичко да получиш опрощение.

— Не разбирам — каза смутено Гейбриъл. — Защо би искал да слушам това?

Вече пиеха втората бутилка вино и си деляха трети джойнт. Чувстваше леко замайване, но нищо по-сериозно.

— Наистина трябва да прочетеш писмото — отвърна Матиас.

— Ти знаеш какво е написано вътре — каза Гейбриъл.

— Донякъде. — Матиас стана и се упъти към вратата. — Ще поизляза на чист въздух на балкона. Прочети писмото, Гейб.

Не беше трудно да се предположи, че едно писмо, предадено при такива обстоятелства, съдържа нещо знаменателно. Трудно бе да избегне опасенията, че то ще промени завинаги живота му. Гейбриъл искаше да може да се откаже, да остави писмото неотворено и животът му да си продължи непроменен. Но не можеше да пренебрегне последните думи на баща си. Той го сграбчи припряно и разкъса плика. Очите му се насълзиха при вида на познатия почерк, но той си наложи да започне да чете.

„Скъпи Гейбриъл,

Винаги съм искал да ти кажа истината за теб, но все ми се струваше, че не попадам на подходящия момент. Сега умирам, а ти заслужаваш да узнаеш истината, но аз се боя, да не би да ми обърнеш гръб и да ме оставиш да посрещна сам смъртта. Затова ти пиша това писмо, което ще получиш от Матиас, когато мен вече ме няма. Опитай се да не ме съдиш прекалено строго. Правил съм някои глупости, но съм ги правил от любов.

Първото, което ще кажа, е, че макар да съм ти казвал немалко лъжи, едно нещо е истина, цялата истина и единствено истината — че съм твой баща и че на този свят няма човек, когото да обичам повече от теб. Не забравяй това, когато ти се прииска да бях жив, за да можеш да ме убиеш сам.

Трудно е да преценя откъде да започна разказа си. Все пак започвам.

Името ми не е Даниъл Поршъс и не съм от Глазгоу. Името ми е Майкъл, но всички ме наричаха Мик. Мик Прентис, ето кой бях аз. Бях миньор, роден и отраснал в Нютън ъв Уиймс, във Файф. Имах съпруга и дъщеря, Миша. Тя беше на четири години, когато се роди ти. Но аз избързвам — защото вие сте родени от различни майки и първо трябва да обясня това.

В едно нещо винаги ме е бивало, като изключим копаенето на въглища — и това е рисуването. В училище имах добри оценки по рисуване, но човек като мен нямаше какво да предприеме в това отношение. Съдбата ми беше да работя в мината и толкова. После миньорското дружество организира курс по рисуване и аз се сдобих с възможността да понауча нещо от истински художник. Хората харесваха онова, което рисувах, и понякога успявах да продам картините си за по няколко паунда. Или поне успявах преди началото на миньорската стачка през 1984 година, когато хората все още имаха пари и можеха да си позволят такъв лукс.

Един следобед през септември 1983 година, когато приключи дневната ми смяна, светлината беше удивителна, така че отидох с нещата си за рисуване на скалите в далечния край на селото. Рисувах изгледа към морето през дърветата. Водата светеше със собствена светлина, още си спомням колко красиво беше — препалено красиво, за да бъде истина. Така или иначе, бях погълнат изцяло от работата си, не обръщах внимание на нищо около себе си. И внезапно нечий глас каза:

— Наистина сте много добър.

Онова, което ме привлече още от самото начало, бе, че не изглеждаше тя да е учудена. Бях привикнал хората да се чудят, че един миньор може да рисува красиви пейзажи. Като че ли бях маймуна, дресирана да върши нещо. Но не и тя. Не и Катрина. Още от онзи първи миг тя разговаряше с мен като с равен.

Помня, че си изкарах акъла. Мислех, че съм съвсем сам, и изведнъж чувам някакъв глас до себе си. Тя забеляла колко се стреснах, разсмя се и се извини, че ме е смутила. Междувременно бях успял да забележа, че е невероятно красива. Косата й беше черна като гарваново крило, лицето й беше безукорно изваяно, като с най-фино длето. Очите й бяха поставени дълбоко, толкова дълбоко, че човек трябваше да застане много близо до нея, за да разбере какъв точно е цветът им (имаха синия цвят на деним, между другото), усмивката й беше широка и толкова ослепителна, че грееше по-силно от слънцето. Понякога ми заприличваш толкова на нея, че сърцето ми се свива и ми се иска да заплача като малко дете.

Та ето ме мен в гората, застанал пред това фантастично създание, и не мога да произнеса и дума. Тя ми протегна ръка и каза: «Аз съм Катрина Грант». Едва не се задуших, докато успея да се изкашлям и да произнеса името си. Тя каза, че също била художничка, занимавала се със стъкло. Аз се стъписах още повече. Единственият художник, когото познавах, беше жената, която водеше курса по рисуване, и тя не беше кой знае какво. Но аз знаех, че Катрина ще се окаже истински творец. Тя имаше онова уверено излъчване, което човек има само ако съзнава, че създава нещо истинско. Но аз отново избързвам.

Така или иначе, поговорихме за нещата, към които проявявахме интерес и които бихме искали да правим, и се оказа, че се разбираме доста добре. Що се отнася до мен, самата възможност да говоря с някого за изкуство ме изпълваше с благодарност. Не бях виждал много произведения на изкуството на живо, така да се каже, само онова, което предлагаше галерията в Къркалди. Но се оказва, че там са имали доста прилични неща, което може би ми е помогнало в началния период на работата ми.

Катрина ми каза, че имала ателие и къщичка край главния път и ме покани да ида и да видя нещата й. После си тръгна, а аз изпитах чувството, че слънцето е залязло.

Трябваше да минат две седмици, за да събера смелост да отида в ателието й. Лесно се стигаше дотам — само две мили пеш през гората — но аз не знаех дали поканата й не е била обикновена проява на учтивост. Личи си колко малко съм я познавал тогава! Катрина никога не казваше нещо, ако не го мислеше. Поради което и никога не се възпираше, когато решеше да каже мнението си.

Отидох да я видя един ден, когато валеше и нямаше как да рисувам. Живееше в къщата на вратаря на някогашното имение Уиймс. Тя не беше по-голяма от къщата, в която живеех по онова време аз с жена си и дъщеря си, но Катрина беше боядисала стените в свежи цветове, затова стаите изглеждаха по-големи и по-светли, дори в този мрачен и сив ден. Но най-хубавото от всичко бяха ателието й и галерията отзад. Имаше голяма пещ за стъкло, достатъчно пространство за работа, а в другия край на помещението бяха подредени на лавици работите й, там хората можеха да влизат и да купуват. Работите й бяха прекрасни — с гладки, закръглени форми, много чувствени и с невероятни цветове. Никога не бях виждал такова стъкло — и дори тук, в Италия, трудно се намира стъкло с такива богати и силни тонове. Сякаш в него пламтеше огън в различни оттенъци. Човек изпитваше желание да вземе предмета и да го притисне до себе си. Иска ми се ти да можеше да притежаваш нещо, направено от нея, но никога не съм мислел, че ще ти трябва да имаш поне частица от нея, а после вече беше късно. Може би някой ден ще намериш нещо, правено от нея, и тогава ще разбереш силата на творчеството й.

Беше приятен следобед. Тя ми направи кафе — беше истинско кафе, каквото се намираше рядко в Шотландия по онова време. Наложи ми се да си сложа допълнително захар, първоначално вкусът му ми се стори странен. И разговаряхме, не ми се вярваше, че е възможно да се разговаря така. Като че ли разговаряхме за всичко под слънцето. Още от първия миг, когато отвори уста, през онзи ден в гората, ми беше ясно, че произходът й е коренно различен от моя, но тогава това като че ли не беше от особено значение.

Решихме да се видим отново в ателието й след няколко дни. Струва ми се, че на нито един от нас не му хрумваше, че онова, което правим, може да крие някакви рискове. А всъщност си играехме с огъня. И аз, и тя нямахме в живота си човек, с когото да можем да разговаряме така, както разговаряхме помежду си. Бяхме млади — аз на 28, тя на 24 години, но по онова време бяхме и доста по-невинни, отколкото сте ти и твоите приятели. А още от първия миг, когато се видяхме, между нас започнаха да прехвърчат искри.

Знам, че надали ти се иска да си представяш как баща ти и майка ти са се влюбили и да се впускаш в свързаните с това подробности, затова и няма да ти досаждам с тях. Ще кажа само, че скоро станахме любовници, и че и за двама ни това беше все едно че виждахме за първи път слънчева светлина, след като сме били привикнали на изкуствено осветление. Бяхме луди един за друг.

И, разбира се, връзката ни беше невъзможна. Доста скоро научих коя беше всъщност майка ти. Тя не беше просто добре възпитано момиче от средната класа. Не беше просто някоя си Катрина Грант. Беше дъщеря на сър Бродерик Макленън Грант. Това име е добре познато на всички в Шотландия — също както в Италия всички знаят кой е Силвио Берлускони. Грант е собственик на строителни компании, едър предприемач. Където и да отидеш в Шотландия, можеш да видиш името му по крановете и оградите около строежите. Да не говорим, че притежава солидни части от акциите на радиостанции, футболен клуб, фабрика за уиски, транспортна компания и верига спортни центрове. Освен всичко останало е и деспот. Опитал се беше да попречи на Катрина да се занимава със стъкло. Всичко, което бе успяла да постигне, го бе постигнала въпреки него. Той никога не би приел тя да има връзка с някакъв си миньор. Камо ли пък с миньор, който си имаше и жена.

Да, аз вече имах жена. Не се опитвам да се оправдая. Никога не съм искал да се държа като мръсник и да мамя жена си, но Катрина просто ме завладя изцяло. Никога преди или след това не съм изпитвал такова чувство към друга жена.

Вероятно си забелязал, че не проявявах особен интерес да поддържам постоянни връзки с жени. Причината е в това, че не можах да намеря друга като Катрина. Съмнявам се, че друга жена би могла да породи у мен чувствата, които пораждаше тя.

И после тя забременя. Нали разбираш, ти не си Гейбриъл Поршъс. Всъщност ти си Адам Макленън Грант. Или Адам Прентис, ако предпочиташ този вариант.

Когато това се случи, бях готов да напусна жена си заради Катрина — нямах никакви колебания по, този въпрос. Исках да го направя и й го казах. Но тя наскоро бе приключила една връзка, проточила се с години — ту се бяха събирали, ту се бяха разделяли. Не се чувстваше готова да заживее с мен, а й беше непоносима и мисълта за нови разправии с баща й. Според мен никой не подозираше дори, че се познаваме. Много внимавахме. Аз винаги идвах и си отивах през гората, а тъй като всички знаеха, че рисувам, на никой не му правеше впечатление, че се шляя насам-натам.

И така, ние решихме да оставим нещата такива, каквито си бяха. Виждахме се почти всеки ден, дори да беше само за двайсетина минути. А когато ти се роди, се опитвах да прекарвам колкото можех повече време с вас двамата. Междувременно стачката беше започнала, така че нямах работа и нищо не ми пречеше да ви виждам.

Нямам намерение да ти пълня главата с истории за едногодишната миньорска стачка, която унищожи и профсъюза, и духа на хората. Има предостатъчно книги за нея. Ако наистина искаш да си съставиш някаква представа за тогавашните събития, прочети GB-84 на Дейвид Пийс. Или си вземи диска с «Били Елиът». Достатъчно ще е да ти кажа, че с всяка изминаваща седмица копнеех все повече за нещо различно, за живот, в който тримата бихме могли да бъдем заедно.

Няколко месеца след раждането ти и Катрина промени мнението си. И тя искаше да бъдем заедно. Да започнем живота си отначало някъде, където никой нямаше да ни познава. Проблемът бе там, че нямахме никакви пари. Катрина едва успяваше да се препитава с продажбата на работите си, а пък аз изобщо не работех заради стачката. Тя можеше да си позволи къщата и ателието само защото майка й плащаше наема. Това беше своеобразен подкуп — така тя успяваше да държи Катрина близо до себе си. Тоест за нас беше ясно, че майка й няма да ни плаща наема, ако заживеем на друго място. Не можехме да останем и там, където живееше тя. Ако напуснех жена си и дъщеря си в разгара на стачката, за да заживея с дъщерята на толкова богат човек би било по-лошо от стачкоизменничество в очите на хората. Биха почнали да ни чупят прозорците с тухли. Така че, докато не можехме да намерим малко пари, с които да започнем наново живота си, бяхме загубени.

И тогава на Катрина й дойде идея. Първия път, когато го спомена пред мен, реших, че се е побъркала. Но колкото повече говореше за това, толкова повече у мен се затвърждаваше убеждението, че идеята й може да проработи. Трябваше да организираме фиктивно отвличане. Аз щях да напусна семейството си, оставяйки впечатлението, че съм станал стачкоизменник, и щях да се укрия в дома на Катрина. Няколко седмици по-късно ти и Катрина щяхте да изчезнете, а баща й да получи искане за откуп. Всички щяха да повярват, че са ви отвлекли. Знаехме, че баща й ще плати откупа, ако не заради нея, то заради теб. Аз щях да взема парите, а вие с Катрина да се приберете у дома, а после, няколко седмици по-късно, Катрина щеше да те отведе, обяснявайки, че е прекалено травмирана от отвличането, за да продължава да живее на предишното място. И после щяхме да се съберем и да заживеем заедно.

На пръв поглед звучи просто. Но нещата се усложниха, а накрая всичко отиде по дяволите. Оказа се, че майка ти не би могла да има по-лоша идея, дори да беше посветила целия си живот на измислянето на нещо такова.

Когато се заехме със съставянето на подробен план, първото, което осъзнахме, беше, че двамата няма да се справим сами. Имахме нужда от още един човек. Можеш ли да си представиш как се търси човек, на когото бихме могли да имаме необходимото доверие, за да споделим с него подобен план? Не познавах човек, който да е толкова луд, че да се съгласи да се присъедини към нас, но Катрина познаваше. Става дума за един от старите й приятели от времето, когато бе учила в Единбургския колеж по изкуствата, момче на име Тоби Инглиш. Беше от онези щури копелета от висшите класи, които са готови на всякакви безумия. Ти го познаваш под името Матиас, кукловода. Човекът, който ще ти предаде това писмо. Между другото, той все още си е такова щуро копеле.

Тоби имаше блестящата идея да представим отвличането като политически акт. Негова беше и идеята за онези плакати със зловещия кукловод и марионетките; той изпрати искането за откуп, написано на тях, представяйки ни като някаква анархистка групировка. Беше добра идея и би била още по-добра, ако беше унищожил печатната форма, с която отпечата плакатите, но Тоби винаги се е имал за по-хитър от всички около себе си. И така, той запази формата и все още я ползва понякога за плакати за специални представления. Всеки път, когато видех този плакат, стомахът ми се обръщаше. Достатъчно беше само един човек да го разпознае, и щяхме да затънем до гуша.

Но аз отново избързвам. Наистина не знаех дали трябва да ти разказвам всичко това, а Тоби предлагаше да оставим нещата такива, каквито си бяха, толкова повече че сега ти ще трябва да се справяш с всичко сам. Но колкото повече мислех по този въпрос, толкова повече ми се струваше, че имаш право да знаеш истината, дори да ти е трудно да я приемеш. Спомняй си годините, които изживяхме заедно. Спомняй си хубавите неща, това би трябвало да оправдае донякъде глупостите, които направих. Надявам се поне това да е осъществимо.

Нещо много лошо се случи през нощта, когато напуснах жена си и дъщеря си. Сутринта просто излязох от къщи, без да споменавам, че няма да се върна. Бях дочул, че няколко стачкоизменнщи се канят да заминат за Нотингам същата нощ и очаквах всички да решат, че и аз съм заминал с тях. Отидох право в дома на Катрина и прекарах деня, грижейки се за теб, докато тя работеше. Денят беше страшно студен, и се наложи да изгорим много дърва. Когато се свечери, излязох да насека още.

Много ми е трудно. Не съм говорил за това в продължение на двайсет и две години, но все още споменът за случилото се ме преследва. Когато растях, имах двама приятели. Бяхме близки, както ти с Енцо и Сандро. Един от тях, Анди Кар, стана редовен служител на профсъюза. Стачката му се отрази много тежко и по онова време той беше в отпуск по болест, защото беше изпаднал в депресия. Той живееше в една къщичка в гората, на около три мили на запад от дома на Катрина. Обичаше природата и естествените науки, и често се разхождаше из гората нощем, за да наблюдава язовци, бухали и така нататък. Обичах го като брат.

Тъкмо сечах дърва, когато той се появи иззад ъгъла на работилницата. Не знам кой от двамата беше по-стъписан. Той ме попита какво, по дяволите, правя там и защо сека дърва за Катрина Макленън Грант. После загря. И побесня. Нахвърли се върху ми като луд. Аз хвърлих брадвата и двамата се сбихме като глупави хлапета.

Нямам ясен спомен от това сбиване. Първото, което помня, е как Анди изведнъж спря да се бие и се отпусна върху мен, така че аз трябваше да го прегърна, за да не падне. Гледах го и не разбирах нищо. После видях Катрина, застанала зад него с брадвата в ръка. Беше го ударила с тъпата страна, но тя беше доста силна за жена и го бе ударила толкова силно, че беше разбила черепа му.

Не можех да повярвам. Само преди няколко часа бяхме на върха на щастието си. А сега се бях озовал в ада и държах в ръце тялото на мъртвия си приятел.

Не знам как преживях следващите няколко часа. Мозъкът ми като че ли функционираше, независимо от мен. Знаех, че трябва да измисля нещо, да защитя Катрина. Анди имаше мотор с кош. Отидох до дома му през гората и докарах мотора до дома на Катрина. Сложихме го в коша и го откарахме в Пещерата на Тана до Ийст Уиймс. На онова място има няколко пещери, които са били ползвани от хора в продължение на пет хиляди години, а аз бях член на дружеството за защита на пещерите, така че бях наясно с онова, което правех. Можех да стигна с мотора до самия вход на Пещерата на Тана. Отнесох Анди вътре и го положих в плитък гроб, който изкопах в дъното на пещерата.

Два дни по-късно отново отидох там и предизвиках срутване с помощта на взрив, така че никой да не може да намери Анди. Знаех откъде да намеря експлозиви — приятелката на жена ми беше омъжена за пълномощник на минната управа и аз си спомних как той се беше хвалил, че държал няколко шашки динамит в бараката в двора им.

Но да се върнем към онази нощ. Имаше още неща за вършене. Минах с мотора през Ийст Уиймс и го забих с пълна газ в насипа от минни отпадъци така, че шлаката се срина върху него и го покри пред очите ми.

Прибрах се напълно зашеметен. По някаква ирония на съдбата се сблъсках със стачкоизменниците точно когато те заминаваха. Нямам представа какво съм говорил с тях, бях като луд.

Когато се прибрах при Катрина, тя беше извън себе си. Доколкото си спомням, и двамата не спахме през онази нощ. Но когато се съмна, осъзнахме, че ще се наложи да осъществим докрай идеята й. Освен че искахме да започнем нов живот, сега вече се налагаше да заминем колкото е възможно по-надалеч от Анди. И така, заехме се да правим планове.

По ирония на съдбата смъртта на Анди реши единия ни проблем с фиктивното отвличане — къде да скрием Катрина и теб, така че никой да не ви види. Хрумна ми да фалшифицирам бележка с почерка на Анди за в случай, че някой от семейството му мине през къщата, за да провери защо не се обажда. Не беше истинско прощално писмо на самоубиец. Не исках да ги разстройвам, затова написах текст, който да звучи двусмислено. Знам, че това звучи ужасно, но описвам нещата такива, каквито бяха, не се опитвам да се оправдавам. Както вече казах, направих неща, от които се срамувам, но ги направих от любов.

Изчакахме да мине малко време, преди да инсценираме отвличането, защото не искахме някой да направи връзка между него и моето изчезване. Освен това искахме да бъдем сигурни, че семейството на Анди ще приеме, че той е заминал, и че на никой няма да му хрумне да се отбие в къщата му. Срам ме е да си призная, че фалшифицирах почерка му на две пощенски картички, заминах на север след Нова година и ги изпратих, за да бъда сигурен, че няма да отидат до къщата, за да проверят дали не се е върнал. Трябваше да сме сигурни, че там ще бъдем в безопасност.

В уречения ден тримата се пренесохме в дома на Анди с твоите дрехи и играчки и останахме там до нощта, когато трябваше да се осъществи предаването на откупа. Тоби се появяваше рядко — той търсеше лодки. Бяхме решили да организираме предаването на място, откъдето да можем да избягаме с лодка. Бяхме казали на Грант да не съобщава нищо на полицията, но не бяхме убедени, че той ще изпълни инструкциите ни, затова се надявахме да изненадаме полицията с бягството по вода.

По онова време Тоби живееше на яхтата на баща си, която имаше каюта с четири легла. Той разбираше от лодки и беше решил, че трябва да избягаме с надуваема лодка с извънбордов двигател. Познаваше някакъв човек, който имал такава лодка в един хангар в Джонстаун. Предполагаше, че никой няма да забележи липсата на лодката преди май, и това ни се стори добра идея.

Така или иначе, дойде нощта, когато трябваше да получим откупа и ние потеглихме. Бяхме се разбрали Катрина да отиде да получи парите, а после да те предадем на майка й. Щяхме да тръгнем обратно с Катрина, а на другия ден тя щеше да се появи край някое шосе, уж оставена там от похитителите, след като са се убедили, че парите и диамантите са истински. Междувременно аз щях да дам на Тоби неговата една трета и той щеше да си замине, а аз да отпътувам на север, в планините, и да потърся място, на което бихме могли да живеем и работим.

Нищо не стана така, както си го бяхме представяли. Мястото гъмжеше от въоръжена полиция, макар че ние не бяхме наясно с това. Тоби също имаше пистолет, макар че аз разбрах това едва след като слязохме от лодката на мястото на срещата. И Грант също имаше пистолет. Това бяха необходимите условия за катастрофа, и действително се стигна до катастрофа.

Дори след толкова много време ми се свива гърлото, когато си спомня онази нощ. Всичко вървеше по план, но по някаква причина майката на Катрина разигра някаква сцена при предаването на откупа. Грант се изнерви и започна да размахва пистолета. Тогава Тоби изключи прожектора и започна стрелбата. Катрина беше улучена при престрелката. Бях с очила за нощно виждане, купени от магазин за армейско оборудване. Видях я как падна само на няколко фута от мен. Изтичах до нея. Тя умря в ръцете ми. Всичко свърши за секунди. Тя беше изпуснала сака с откупа, когато я застреляха, и Тоби го сграбчи. Не знаех какво да правя. Ти беше при лодката, в кошчето си. Имахме намерение да те оставим на това място, но сега ми беше ясно, че не мога да те оставя, не и след като майка ти загина. Не можех да те оставя на Грант, за да те възпита като свой образ и подобие. И така, ние побягнахме към лодката. Взех те с кошчето, качих те обратно на борда и потеглихме колкото можехме по-бързо.

Единственото нещо, което мина по план, беше онова, което измислихме, за да избегнем възможността да ни заловят с помощта на проследяващи устройства. Откупът беше смесен — банкноти и нешлифовани диаманти. Пренесохме парите в друга чанта, която бяхме донесли със себе си, а първата изхвърлихме във водата. А после натопих чантата с диамантите в морето. Предположихме, че водата би повредила всякакви предаватели, които биха могли да сложат сред тях. Явно това свърши работа, защото никой не ни проследи, докато се носехме с пълна сила към Дайзарт, където яхтата на Тоби беше акостирала още преди няколко дни. Разстоянието беше само няколко мили, затова стигнахме дотам още преди хеликоптерът да се издигне във въздуха. Чувахме го и го виждахме от лодката. Когато всичко приключи, Тоби потопи гумената лодка по-надалеч от брега. После се скрихме в яхтата до зазоряване и потеглихме със сутрешния прилив. Ако трябва да кажа истината, бях в състояние на шок. На няколко пъти се канех да отида до най-близкия полицейски участък и да се предам. Но Тоби се владееше и спаси всички ни.

Стигнахме до Италия за няколко седмици. Изпрахме по-голямата част от парите, прекарвайки ги през банкомати, и в казината по френското крайбрежие. Нешлифованите диаманти бяха по-голямата част на откупа — тях запазихме.

Щом пристигнахме в Италия, се разделихме. Оставих Тоби с яхтата и наех къща в хълмовете край Лука, докато решавах къде искам да живея. Нямам много спомени от онова време. Бях зашеметен от мъка, от чувство за вина и страшното съзнание, че съм загубил Катрина. Ако не беше ти, може би нямаше да издържа. Още не мога да разбера как всичко се провали така ужасно.

Знам, че когато погледнеш живота ми, вероятно ще си кажеш, че не съм се чувствал зле. С парите от откупа купих къщата в Косталпино, останаха ми и още малко средства, които инвестирах. С дохода от инвестираните средства осигурявах някои неща, които можехме да си позволяваме над онова, което ни осигуряваха скромните приходи от продажбата на картините ми. Можах да прекарам остатъка от живота си на красиво място, отглеждайки сина си и рисувайки онова, което исках да рисувам, без да се тревожа особено за пари.

Но ти би могъл да вярваш, че съм се чувствал добре, само по една причина — защото не знаеш каква беше майка ти. Когато тя умря, светлината угасна за мен. Оттогава насам ти си единствената светлина в живота ми, и не забравяй каква радост беше за мен възможността да прекарам толкова години с теб. Сърцето ми се свива от мъка при мисълта, че няма да доживея да видя какво ще постигнеш от тук нататък през живота си. Ти си изключителен човек, Адам. Наричам те с името, което ние двамата избрахме за теб.

Има само едно нещо, което искам да направиш. Искам да се свържеш с дядо си. За първи път потърсих в Гугъл името му миналата седмица. Сър Бродерик Макленън Грант. Приятелите му го наричат Броуди. Живее в замъка Ротесуел във Файф. Първата му съпруга, твоята баба, се е самоубила две години след смъртта на Катрина. Той се е оженил повторно и има син на име Алек. Така че, нали виждаш, имаш семейство. Имаш дядо и чичо, който е с няколко години по-млад от теб! Радвай се, че ги имаш, синко. Трябва да наваксваш за много години, а пък си достатъчно силен мъж, за да устоиш срещу деспот като Броуди Грант.

Сега вече знаеш всичко. От теб зависи дали ще ме обвиняваш или ще ми простиш. Но нито за миг не се съмнявай, че си заченат и роден в любов, и че си бил обичан през всеки миг от живота си. Грижи се за себе си, Адам.

С цялата си обич, баща ти, миньорът Мик“

Гейбриъл пусна последния лист върху останалите. После се върна, към първата страница и препрочете отново всичко, съзнавайки, че Матиас беше влязъл обратно в стаята, докато той четеше. Имаше чувството, че чете резюмето на някакъв филм. Невъзможно бе да свърже тези събития със собствения си живот. Звучеше прекалено абсурдно, за да бъде истина. Имаше чувството, че са изтръгнати самите основи на живота му и че той виси във въздуха като герой от анимационен филм в очакване на неминуемото, катастрофално падане.

— Урсула знае ли всичко това? — попита той, съзнавайки, че това не е най-важното, но все пак обзет от желание да си изясни и този въпрос.

— Отчасти — Матиас се отпусна тежко на стола срещу Гейбриъл, с нова бутилка вино в ръка. — Не знае коя е била майка ти, не знае и цялата история на Даниъл. Знае, че той е инсценирал отвличането ти, защото е искал да живее с теб и майка ти. Но не знае за престрелката в ОК Корал[44].

Несериозният тон, с който си послужи Матиас при описанието на смъртта на майка му, накара Гейбриъл да се стресне. „Тоби също имаше пистолет“. Той изсумтя присмехулно.

— И през всички години аз съм мислел, че живея с някакви застаряващи хипита с демодирани леви идеи. А сега се оказва, че вие сте престъпници, преследвани от закона за едно от най-ужасните престъпления, породено от капитализма.

Знаеше, че има по-важни теми за разговор, но трябваше да намери пътя си към тях — също като куче, на което дават прекалено топла храна и то гризва по малко съвсем от края, защото с толкова може да се справи. „Тоби също имаше пистолет“.

— Гледната ти точка е изцяло погрешна, Гейб, моето момче — заяви Матиас, свивайки нов джойнт. — Приемай ни като съвременни варианти на Робин Худ. Обираме много богатите, за да разпределяме по-справедливо парите.

— Вие с баща ми сте живели доволно и спокойно с чужди пари, и сте имали възможността да правите това, което искате — как по-точно сте подпомогнали с това борбата срещу световния капитализъм? — Гейбриъл дори не се опита да прикрие присмеха в тона и изражението си. — Ако дядо ми беше проявил склонност да подкрепи желанието на майка ми да се занимава с изкуство, всички тези неща изобщо не биха се случили. Не ми казвай, че сте го направили с някаква възвишена цел. Направили сте го, защото сте искали да постигнете своето и сте намерили начин да накарате някой друг да плати за това.

Той размаха нетърпеливо джойнта. Не искаше да губи последните останки от яснота в съзнанието си.

— Хайде сега, Гейб, не прибързвай с издаването на присъди.

— А защо не? Нима тази идея с Джезуалдо не е свързана именно с това? Като че ли последното, което той е направил на този свят, е да ме подкани да го съдя. Дали ще го видя като убиец или като човек, изкупил греха си със своето творчество? Или с това, че ме е обичал и е вложил всичко от себе си, за да ме отгледа и възпита? — Гейбриъл започна да се рови в писмото, търсейки последната страница. — Ето, тук е написано със собствената му ръка: „От теб зависи дали ще ме обвиняваш или ще ми простиш“. Искал е сам да реша как да приема онова, което сте извършили.

Гневът се разгаряше у него като пламък, изпълваше го и му пречеше да разсъждава разумно. „Тоби също имаше пистолет“.

— А ти би трябвало да му простиш — каза Матиас. — Съмняваш се в мотивите ни, но аз ти казвам, че единственото, което той искаше, беше да може да живеят заедно с Кат. Обстоятелствата бяха против тях. Искахме само да възстановим донякъде равновесието, Гейб.

Спокойното му самодоволство подейства на Гейбриъл като предизвикателство.

— А кога това ви е дало правото да правите изборите ми вместо мен?

— За какво говориш?

— Говоря за вас с Даниъл, които сте избрали какво мога да знам за своята самоличност и кога ще е най-добре да го узная. Държали сте ме настрана от роднините ми. Излъгали сте ме за миналото ми, подвеждахте ме да мисля, че на този свят си нямам никого, освен Даниъл, теб и Урсула. Отнели сте ми възможността да израсна, познавайки дядо си. Баба ми можеше да е още жива, ако бях при нея по онова време.

Матиас издиша широка струя дим.

— Гейб, за нас връщането беше невъзможно. Вярваш ли, че израстването под диктата на Броуди Грант би било по-приятно от живота, който имаше тук? — Той изсумтя презрително. — Не би го казал, ако имаше някаква представа колко труден беше животът на Кат заради него.

Той стана, извади блокче хашиш и си отряза едно парче.

— Но аз нямам тази представа, нали? Защото никога не съм имал възможността да си я съставя, благодарение на вас и на това, че сте избирали вместо мен. — Гейбриъл удари по масата с отворена длан. — Е, сега смятам да наваксам пропуснатото. Ще се върна в Шотландия. Ще намеря дядо си и смятам да го опозная сам. Може пък да не е такова чудовище, каквото го представяте вие с Даниъл. Може би просто е искал най-доброто за дъщеря си. А съдейки по това — той потупа писмото с ръка и хартията сякаш запърха под ръката му в сумрака, — е имал известно основание, нали? Баща ми не е бил чак образцов гражданин, какво ще кажеш?

Матиас пусна ножа и загледа втренчено Гейбриъл.

— Струва ми се, че връщането в Шотландия не е добра идея.

— Защо не? Време ми е да опозная близките си, не мислиш ли?

— Въпросът не е в това.

— А в кое?

Матиас направи лек, безпомощен жест с ръце.

— Нали ще искат да знаят къде си бил през изминалите двайсет и няколко години. А това ще създаде известен проблем за мен.

— Какво общо има това с теб?

— Помисли малко, Гейб. Няма срок на давност за престъпления като убийство и отвличане. Ще тръгнат по следите ми и ще ме приберат в затвора до края на живота ми.

„Тоби също имаше пистолет“.

— Няма да кажа никому нещо, което би ги насочило към теб — каза Гейбриъл и изви презрително устни. — Не е необходимо да трепериш за кожата си, ще се погрижа за това.

Матиас се разсмя.

— Ти наистина нямаш никаква шибана идея кой е дядо ти. Мислиш, че можеш ей така да откажеш нещо на Броуди Грант? Той ще изрови историята на цялото ти минало, ще проследи и открие всяко наше движение през изминалите години. Няма да се успокои, докато не ме разпъне на кръст. Тук не става дума само за теб.

— Става дума за моя живот! — Двамата вече крещяха, възмущението и страхът подклаждаха параноята, събудена от наркотика и освободена от падналите поради алкохола задръжки. — Ако може да има мен, защо, по дяволите, дядо ми би се интересувал от теб?

— Защото никога няма да се откаже от отмъщението, за да не му се наложи да поеме отговорност.

— Отговорност ли? Отговорност за какво?

— За убийството на Кат.

Още в момента, когато произнесе тези думи, лицето на Матиас се изопна ужасено. Осъзна колко потресаващо е онова, което каза, веднага щом то се изтръгна от устата му.

Гейбриъл го загледа невярващо.

— Ти си се побъркал. Искаш да кажеш, че дядо ми е застрелял собствената си дъщеря?

— Точно това казвам. Не мисля, че го е направил нарочно…

Гейбриъл скочи на крака и столът му падна с трясък на пода.

— Не мога да повярвам… мръсно, лъжливо… готов си да кажеш какво ли не — крещеше той несвързано. — Ти си имал пистолет. Ти си онзи, който я е застрелял, нали? Това се е случило в действителност. Не дядо ми, а ти. Затова не искаш да отида там, защото ще ти се наложи да се изправиш лице в лице с онова, което си извършил.

Матиас стана и понечи да заобиколи масата, тръгвайки към Гейбриъл с протегнати ръце.

— Разбрал си всичко погрешно — започна той. — Моля те, Гейб.

Лицето на Гейбриъл беше разкривено от ярост и потрес. Посегна към ножа на масата и връхлетя с него върху Матиас. В мислите му имаше само гняв и болка — нямаше и следа от съзнателно намерение. Но резултатът беше необратим, също както ако бе постигнат в резултат на старателно изграден план. Матиас се сгърчи и падна назад, отпред на тениската му се появи червено петно, което започна бързо да се разраства. Гейбриъл стоеше надвесен над него и хлипаше задъхано, без да се опитва да спре кръвта.

„Тоби също имаше пистолет“.

Матиас притисна ръка към сърцето си, което биеше все по-слабо поради намаляването на кръвта, която трябваше да изтласква до всички части на тялото. Гърдите му, които се повдигаха тежко, постепенно се отпуснаха и движението спря. Гейбриъл нямаше представа колко време измина, докато Матиас умря, но знаеше, че накрая чувстваше краката си толкова уморени, че сякаш едва го държаха. Той се отпусна на пода, на същото място, на което бе стоял, точно до границата на бавно съсирващата се кръв, изтекла под тялото на Матиас.

Времето минаваше. След време го стресна шумът от стъпки и оживеното бърборене на хора, които идваха към стаята, вървейки по терасата. Макс и Лука влязоха наперено, доволни от успеха на тазвечерното представление. Когато видяха кървавата картина пред себе си, те се заковаха на място. Макс изруга, Лука се прекръсти. После влязоха Радо и Урсула. Тя видя Матиас, отвори уста в беззвучен писък, падна на колене и запълзя към него.

— Той е убил майка ми — каза Гейбриъл с равен и студен глас.

Урсула извърна рязко глава към него и оголи зъби, сякаш се канеше да изръмжи.

— Ти ли го уби?

— Съжалявам — прошепна Гейбриъл. — Той е убил майка ми.

Урсула изскимтя.

— Не. Не, не е възможно. Той не беше в състояние да убие и муха.

Тя протегна плахо ръка и пръстите й докоснаха ръката на мъртвия Матиас.

— Имал е пистолет. Така пише в писмото. Даниъл е оставил писмо за мен.

— Какво, по дяволите, ще правим? — възкликна Макс, нарушавайки зловещата близост, която се бе възцарила между двамата. — Не можем да повикаме ченгетата.

— Прав е — каза Радо. — Ще лепнат вината на някой от нас — на някой от незаконно пребиваващите, не на сина на художника.

Урсула вдигна нагоре ръце и ги притисна с разперени пръсти към лицето си, сякаш се канеше да започне да го дере. Тялото й се тресеше от спазми, като че ли й се повдигаше, но не можеше да повърне. После, по някакъв начин, видимо успя да се съвземе. С лице, изпоцапано с кръвта на Матиас в някаква пародия на камуфлаж, тя се хвърли към Гейбриъл, надавайки сърцераздирателен писък.

Макс и Лука инстинктивно се хвърлиха на пътя й и я отдръпнаха от Гейбриъл, задържайки извитите й като нокти на хищна птица пръсти, с които посягаше към очите му. Задъхана, тя плю на пода и изплака:

— Обичахме те като син!

После произнесе на немски нещо, което прозвуча като проклятие.

— Той е убил майка ми — настоя Гейбриъл. — Знаеше ли това?

— Иска ми се да беше убил теб — изкрещя тя.

— Махнете я от тук! — извика Радо.

Макс и Лука принудиха Урсула да се изправи и почти я изнесоха през вратата.

— Моли се да не те срещна никога вече! — изкрещя Урсула, преди да изчезне.

Радо приклекна до Гейбриъл.

— Какво се случи, човече?

— Баща ми ми остави едно писмо — Гейбриъл тръсна глава, замаян от шока и пиенето. — Сега всичко свърши, нали? Той е убил майка ми, но аз съм този, който ще лежи в затвора.

— Да му се не види, не — каза Радо. — Няма начин Урсула да отиде при ченгетата. Това би било в разрез с убежденията й. — Той обви с ръка раменете на Гейбриъл. — При това ние не бихме допуснали тя да ни натика в тези лайна. Нямам никакво намерение да се връщам там, откъдето съм дошъл. Матиас е мъртъв, не можем да му помогнем с нищо. Няма причини да влошаваме допълнително нещата.

— Тя няма да допусне това да ми се размине — каза Гейбриъл и се облегна на Радо. — Нали я чу? Ще иска да ми причини болка.

— Ще се постараем да й помогнем — отвърна Радо. — Ние те обичаме, човече. И в крайна сметка и тя ще си спомни, че те обича.

Гейбриъл отпусна глава в ръцете си и позволи на сълзите си да потекат.

— Какво ще правя? — изплака той.

Когато хлиповете му затихнаха, Радо му помогна да се изправи на крака.

— Съжалявам, че трябва да говоря като коравосърдечно копеле, но първото, което трябва да направиш, е да ми помогнеш да се отървем от тялото на Матиас.

— Какво?

Радо разпери ръце.

— Няма ли тяло, няма и убийство. Дори ако не успеем да убедим Урсула да не ходи при ченгетата, те няма да се престараят особено, ако не открият тяло.

— Искаш да ти помогна да го заровим?

Гласът на Гейбриъл прозвуча измъчено, като че ли тази стъпка вече би надхвърлила възможностите му.

— Да го заровим ли? Не. Заровените трупове рано или късно биват открити. Ще го отнесем долу, на ливадата. Прасетата на Маурицио ядат всичко.

Още на другата сутрин Гейбриъл установи, че Радо е бил прав.

Четвъртък, 5 юли 2007

Челадория, близо до Греве в Кианти

Сега, докато си припомняше онази нощ, Гейбриъл имаше чувството, че Бел Ричмънд бърка с лъжица в стомаха му. Достатъчно лошо бе, че изгуби баща си. Но писмото на Даниъл и онова, до което доведе то, го бяха опустошили. Сякаш животът му беше къс платно, който някой бе раздрал и захвърлил. Ако прочитането на писмото го беше хвърлило в душевен смут, убийството на Матиас влоши неизмеримо много нещата. Оказваше се, че баща му не е бил човекът, за който се представяше. Лъжите му бяха отровили толкова много неща. Но самият Гейбриъл беше нещо по-лошо от лъжец — беше убиец. Беше извършил нещо, на което никога не бе предполагал, че е способен. След като се бе оказало, че толкова съществени елементи от живота му са измислица, на какво би могъл да се опре с увереност?

Беше израснал с убеждението, че майка му е била учителка по рисуване, че се е казвала Катрин и че е умряла при раждането му. Това бе породило у него чувството за вина, с което се бореше, откакто се помнеше. Беше поел върху себе си и вината за самотността и скръбта на баща си. Беше израснал, носейки бреме, което се оказа напълно измамно.

Вече не знаеше кой е всъщност. Миналото му се оказваше просто измислица, скалъпена от Даниъл и Матиас, за да се защитят от последиците на ужасното си деяние. Заради тях той е бил изтръгнат от страната, на която е принадлежал, и отгледан в чужда държава. Кой би могъл да каже какъв би бил животът му, ако бе израснал в Шотландия, а не в Италия? Чувстваше се като изгубил посоката, лишен от корени, съзнателно лишен и от рожденото си право.

Терзанията му се утежняваха и от постоянния страх, който го преследваше неизменно като треперещ силует в дъното на театрална сцена. Всеки път, когато чуеше шум на автомобилен двигател, скачаше на крака и притискаше гръб в стената, убеден, че този път вече са карабинерите, пристигащи по настояване на Урсула. Беше се опитал да замете следите си, но не разполагаше с опита на баща си и се боеше, че не се е справил.

Но времето си течеше, и след като в продължение на няколко седмици се укриваше като болно животно, той започна да се съвзема. Постепенно намери начин да се дистанцира от чувството за вина, убеждавайки се, че Матиас бе живял спокойно и на свобода в продължение на повече от двайсет години, без да изкупи дори частица от вината, която носеше за смъртта на Катрина. Гейбриъл само го бе принудил да си плати за живота, който бе откраднал от всички тях, от Катрина, Даниъл и от самия Гейбриъл. Тези разсъждения не бяха напълно удовлетворителни от гледна точка на морала, който му бе предал Даниъл, но вкопчвайки се в това убеждение, Гейбриъл се почувства способен да продължи, да приеме разкаянието си и да понесе болката.

Една неотложна нужда го тласкаше напред. Искаше да открие семейството, към което принадлежеше по право, клана, за който винаги бе копнял, племето, от което беше частица. Искаше дома, до който не е бил допуснат, страна, в която хората да приличат на него, а не да създават впечатлението, че са избягали от някоя средновековна картина. Но съзнаваше, че още не е готов. Искаше да подреди всичко в съзнанието си, преди да се опита да се изправи пред сър Бродерик Макленън Грант. Малкото, което бе успял да научи от писмото на баща си, от думите на Матиас и от интернет, го бе убедило, че Грант нямаше да приеме току-така първия претендент. Гейбриъл знаеше, че трябва да може да отстоява позициите си и да не се отклонява от своята версия, за да не стане така, че случилото се през онази ужасна априлска нощ да се върне, за да го преследва.

А сега като че ли бе станало именно това. Проклетата Бел Ричмънд с нейното упорито ровене щеше да унищожи единствената надежда, в която се бе вкопчил през последните няколко седмици. Тя разбираше, че е напипала нещо. Гейбриъл не беше имал много вземане-даване с медиите, но знаеше достатъчно, за да е наясно, че сега, когато вече се беше добрала до необходимите й нишки, тя нямаше да се успокои, докато не успее да го прикове с откритията си. А когато публикуваше сензационните си разкрития, всяка надежда да заживее нов живот в семейството на майка си щеше да рухне. Броуди Грант надали би прегърнал с радост един убиец. Гейбриъл не можеше да допусне такова нещо. Не можеше за втори път да загуби всичко. Не беше честно. Никак не беше честно.

По някакъв начин съумя да съхрани самообладание и да срещне упорития поглед на неотклонно насочените й към него очи. Трябваше да разбере точно колко знае тя.

— А какво се е случило тогава според вас? — попита той с присмехулна усмивка. — Или може би по-скоро трябва да се поинтересувам каква е вашата версия на събитията, която смятате да представите пред света?

— Мисля, че вие сте убили Матиас. Не знам дали сте подготвяли убийството, или сте го извършили, тласнат от някакъв внезапен импулс. Но както вече казах, има свидетел, който ще потвърди, че ви е видял заедно по-рано същия ден. Единствената причина, поради която още не е отишъл в полицията е, че не осъзнава значението на онова, което е видял. Разбира се, ако аз му го обясня… Е, това не е висша математика, нали, Адам? Трябваха ми три дни, за да ви намеря. Знам, че карабинерите не се славят с особена съобразителност, затова нека приемем, че на тях търсенето ще им отнеме малко повече време. Достатъчно, за да успеете да потърсите закрилата на дядо си — така бих предположила аз. Но аз забравям, той не е ваш дядо, нали? Това е просто някаква моя фантазия.

— Не можете да докажете нито едно от тези неща — каза той. Наля остатъка от виното в чашата й, после тръгна към стойката с бутилки, за да вземе нова. Чувстваше се притиснат в ъгъла. Беше преживял жестоко изпитание. А сега тази проклета жена щеше да го лиши от последната надежда, която го крепеше. С предизвикателната си реплика той искаше да й даде шанс да го възпре да не извърши онова, което трябваше да извърши, за да й попречи да осъществи намеренията си.

Той хвърли поглед през рамо към нея. Всъщност в този момент Бел не му обръщаше особено внимание — тя беше увлечена от преследването, съсредоточена в опитите си да насочи разговора в желаната от нея посока. Отвърна разсеяно:

— Има си начини за това, и аз ги познавам, всички до един.

Беше й дал шанс, но тя не се възползва от него. Миналото му беше непоправимо съсипано. Оставаше му единствено бъдещето. Не можеше да й позволи да му го отнеме.

— Не ми се вярва — каза той, пристъпвайки към Бел така, че да застане зад гърба й.

В последния миг някакъв примитивен предупредителен сигнал се задейства в мозъка й и тя се извърна точно навреме, за да види проблясъка на острието, което се насочваше нетрепващо към нея.

Къркалди

След като Фил направи първата крачка, събитията се развиха с главоломна бързина. Смъкваха се дрехи. Кожа се притискаше в трескаво пламнала кожа. Той отгоре. Тя отгоре. После в спалнята. Тя просната по лице, вкопчила се в таблата на леглото, ръцете му — обхванали гърдите й. Когато най-сетне се наложи да си починат, преди да започнат отново, двамата се отпуснаха, легнали на една страна и се загледаха един в друг с широки, глуповати усмивки на лицата.

— Какво стана с така наречената „любовна игра“? — попита Карен, потискайки надигащото се кикотене.

— Съвместната работа в продължение на толкова години може да се брои за любовна игра — отвърна Фил. — Съвсем ме беше подлудила. Знаеш ли, умът ти е не по-малко секси от тялото ти.

Тя плъзна ръка надолу между телата им и докосна с пръсти меката кожа под пъпа му.

— Толкова отдавна искам да направя това.

— Аз също. Но наистина не исках да обърквам служебните ни отношения. Ние сме добър екип. Не исках да рискувам да проваля това. И двамата обичаме прекалено много работата си, за да си го позволим. Да не говорим пък, че е против правилата.

— Е, какво се е променило междувременно? — попита Карен и почувства как стомахът й се свива.

— В Дънфърмлин се освобождава място за инспектор и имам неофициално уверение, че то може да бъде мое, стига да се кандидатирам.

Карен се отдръпна от него и се поизправи, облегната на лакът.

— Напускаш отдела?

Той въздъхна.

— Налага се. Трябва да потърся път за издигане, а в нашия отдел няма място за още един инспектор. При това по този начин ще мога да имам и теб. — Лицето му се смръщи тревожно. — Ако и ти го искаш, разбира се.

Карен знаеше колко много обичаше той работата си по студените досиета. Знаеше и че е амбициозен. След като нейното повишение блокира неговите възможности да направи кариера, беше очаквала, че рано или късно той ще напусне. Онова, което не бе очаквала, беше, че самата тя ще фигурира в плановете му.

— За теб това е правилният ход — каза тя. — По-добре ще е да се махнеш по-бързо, преди Макарона да е осъзнал, че има поводи да те ненавижда не по-малко, отколкото ненавижда мен. Но работата с теб ще ми липсва.

Фил се притисна в нея, погали нежно е длан зърната на гърдите й и каза:

— Ще има компенсации.

Карен отново плъзна ръка надолу.

— Така изглежда — отвърна тя. — Но ще ти се наложи доста да се постараеш, за да ме обезщетиш.

Босколата, Тоскана

Карабинерът Нико Гало смачка угарката от цигарата с тока на лъснатия си ботуш и се оттласна от маслиновото дръвче, на което се беше облегнал. Отупа гърба на ризата и на тесните си панталони и отново тръгна по пътечката покрай маслиновата горичка край Босколата.

Беше му дошло до гуша. На стотици мили от дома си в Калабрия, настанен в казармено помещение, което не се отличаваше особено от рибарска колиба, и вечно натоварван с най-гадната работа при всяко назначение, той съжаляваше почти всеки ден, че е избрал полицейска кариера. Дядо му, който го окуражи да направи този избор, му беше разказвал, че жените страшно си падали по униформи. Това може да е било истина, когато дядо му е бил млад, но сега истината беше диаметрално противоположна. Той имаше чувството, че всички жени на неговата възраст бяха феминистки, защитнички на околната среда или анархистки. За тях униформата беше предизвикателство от напълно различен вид.

А за самия него Босколата беше поредната комуна на хипита, обитавана от хора, които нямаха никакво уважение към обществото. Беше готов да се обзаложи, че не плащат данъци. Беше убеден и в друго — че убиецът на незнайната жертва във вила Тоти не се намира много далеч от тук. Но беше чиста загуба на време да се поставя нощен патрул на това място. Ако убиецът е искал да скрие следите си, е разполагал с месеци, за да го направи. Нико беше убеден, че дори сега всеки в Босколата знае как да се промъкне в запустялата вила, без той дори да разбере, че вътре има някой. Така би било в неговото село там, на юг.

Реши да направи още една обиколка на маслиновата горичка, преди да отиде до колата си за чаша еспресо от термоса, който си бе взел предвидливо. Това бяха основните опори, благодарение на които успяваше да остане буден и нащрек — кафето, цигарите и дъвката. Когато стигнеше до онзи ъгъл на гората, който бе най-близо до вила Тоти, щеше да изпуши още една цигара.

Когато шумът от драсването на кибритената клечка затихна, Гало долови още някакъв шум в нощта. На това място, високо на хълма, цареше пълна нощна тишина, нарушавана единствено от щурците, от някой писък на нощна птица или излайване на куче. А сега тишината бе нарушена от звука на автомобилен двигател — някаква кола се изкачваше с усилие по стръмния черен път, който водеше към Босколата и продължаваше нататък. Странното бе, че този шум не се съпровождаше от яркото сияние на фарове. Забелязваше слаби проблясъци през силуетите на дърветата и крайпътните плетища, като че ли колата се движеше само на габаритни светлини. Според него причината за това можеше да бъде само една. Шофьорът кроеше нещо и не искаше да привлича внимание към себе си.

Гало погледна със съжаление цигарата си. Беше си осигурил достатъчно за нощната смяна, но това не означаваше, че е склонен да похаби една. Затова я скри в шепа и тръгна към вилата, за да попречи на каквито и да било опити за достъп до местопрестъплението.

Скоро разбра, че е направил погрешен избор. Вместо да се насочи към Босколата и вилата, колата зави рязко в далечния край на маслиновата горичка. Гало изруга, дръпна си за последен път от цигарата и тръгна надолу покрай горичката, толкова тихо и бързо, колкото можеше.

Едва успя да забележи силуета на някаква малка кола — хечбек. Тя спря в края на горичката, на мястото, където имотът на Тоти граничеше с обширните земи, които бяха притежание на онзи човек с прасетата. Името на стареца май беше Маурицио или нещо подобно. Гало, който се намираше на двайсетина метра от колата, се запромъква по-наблизо, опитвайки се да не вдига никакъв шум.

Вътрешните светлини на колата се включиха, когато вратата на шофьора се отвори. Гало видя сравнително висок човек, облечен в нещо като тъмен анцуг, с бейзболна шапка на главата, който излезе от колата и отиде да отвори вратата на багажника. Измъкна оттам нещо, което приличаше на навит килим, после се приведе, за да сложи предмета върху плещите си. Когато се изправи, залитайки леко под тежестта на товара си, и се упъти към яката телена ограда, зад която бяха прасетата, Гало осъзна с ужасено присвиване на стомаха, че човекът нямаше намерение да изхвърля тайно боклук под прикритието на нощта, тук ставаше нещо много по-сериозно. Злодеят имаше намерение да хвърли някакъв труп на прасетата. Всеизвестно беше, че прасетата ядат абсолютно всичко. А онова, което той носеше, несъмнено беше човешко тяло.

Гало сграбчи фенера и го включи.

— Полиция! Не мърдай! — изкрещя той възможно най-мелодраматично.

Човекът залитна, препъна се и падна по лице, а товарът му увисна на оградата. Той се изправи на крака и хукна обратно към колата, достигайки я само секунди преди Гало. Скочи вътре и запали двигателя, подкарвайки на заден ход в момента, в който Гало се хвърли върху предния капак. Карабинерът се опита да се задържи, но колата се движеше с висока скорост обратно към пътя, подскачаше и поднасяше на всеки метър и накрая той се търколи позорно на земята, а тя потъна в нощта.

— Господи! — изпъшка той и се претърколи на една страна, за да измъкне радиостанцията. — Централа? Обажда се Гало, постовият при вила Тоти.

— Прието, Гало. Какъв е условният код на повикването ви?

— Централа, не знам какъв е кодът за такива случаи. Някакъв човек току-що се опита да изхвърли труп в един свинарник.

Петък, 6 юли 2007

Къркалди

Телефонът прекъсна лекия сън на Карен още с първото си иззвъняване. Зашеметена и дезориентирана, тя го затърси опипом. Окончателно я разбуди сънливото измърморване: „Телефонът“ в ухото й. „Още е тук“, каза си тя с приятно вълнение. „Не е от онези, които чукат и бягат“. Сграбчи телефона, отваряйки с усилие очи. На таблото на часовника беше изписано 05:47. Работеше в отдела за студени досиета. Отдавна вече не й звъняха толкова рано сутринта.

— Инспектор Пири — изръмжа тя.

— Добро утро, инспектор Пири — отвърна отблъскващо бодър глас. — Обажда се Линда от централата. Току-що се обади някой си капитан Ди Стефано от полицията в Сиена. В друг случай не бих ви будила, но той каза, че било спешно.

— Всичко е наред, Линда — каза Карен, търколи се встрани от Фил и се опита да се настрои на работна вълна. Какво, по дяволите, беше това толкова спешно нещо, свързано с някакво предполагаемо убийство, състояло се преди три месеца, че да я будят в шест без четвърт сутринта? — Разказвайте.

— Няма кой знае какво за разказване, инспектор Пири. Той каза, че ви е пратил по електронната поща някаква снимка, надявал се, че ще можете да идентифицирате лицето. Било спешно. Каза го три пъти, така че вероятно наистина е така.

— Веднага ще се заема. Благодаря, Линда.

Той остави слушалката на мястото й и Фил незабавно я придърпа към себе си по спешност от друго естество.

Карен се заизвива, опита се да се измъкне от прегръдката му и запротестира:

— Трябва да ставам!

— Аз също.

Тя запуши устата й със своята и започна да я целува. Карен се отдръпна задъхана и попита:

— Как си с бързия секс?

Той се разсмя.

— Доколкото знам, жените не обичат бърз секс.

— Най-добре свиквай отсега, щом минаваш отново на фронтовата линия — каза тя и го притегли към себе си.

Със съвсем леки угризения на съвестта Карен най-сетне отвори пощата си. Предизвестеното съобщение от Ди Стефано беше най-новото в пощенската й кутия. Отвори го и зачака прикаченият файл да се отвори, четейки текста:

„Някой се опита да изхвърли човешко тяло в свинарника на Маурицио Роси, за да го изядат прасетата. Може би и с предишната жертва се е случило същото. Може би вие ще успеете да идентифицирате тялото?“

Господи, каква отвратителна мисъл! Беше чувала, че прасетата изяждат всичко и за случаи, в които са оставяли само катарамите от коланите на нещастни фермери, претърпявали злополука в свинарници, но никога не бе й хрумвало, че някой би се възползвал от това, за да се отърве от труп.

Тогава й хрумна друга, още по-отвратителна мисъл. „Прасетата могат да изядат някоя жертва и така човешката плът става част от тяхната собствена плът. После прасетата се превръщат на колбас и в крайна сметка се стига дотам, че хора ядат човешко месо“. Имаше чувството, че когато това се разчуе, бизнесът на Маурицио Роси значително ще западне.

Карен се поколеба, питайки се защо Ди Стефано е предположил, че тя може да разпознае жертвата. Възможно ли бе това да е Адам Макленън Грант, и възможността му да заживее с дядо си да му е била отнета в последния момент? Или пък да е мистериозно изчезналият Матиас, известен също и като Тоби Инглиш? Устата й пресъхна от напрежение, но тя кликна върху прикачения файл.

Лицето, което се появи на екрана, несъмнено принадлежеше на мъртвец. От него отсъстваше изцяло искрицата живот, която се долавяше дори по лицата на хора, изпаднали в кома. Но независимо от това беше потресаващо ясно за кого става дума. Едва вчера Карен бе разговаряла с Бел Ричмънд. А сега тя беше мъртва.

Магистрала А1, Флоренция — Милано

Гейбриъл реши, че няма причина да изоставя колата на Бел. Все още не. Появата на онова смахнато копеле, ченгето, беше го изплашила ужасно, но не беше възможно той да е успял да види регистрационния номер. Никой не би могъл да свърже кола, наета от английска журналистка, с онова, което се бе случило на хълма край Босколата. Най-важното сега беше да се отдалечи колкото може повече от Тоскана. Да остави зад гърба си и миналото, и ужасните неща, които бе принуден да стори. Да започне начисто, да се упъти направо към бъдещето.

Беше ужасно, но той успя да съблече трупа — отчасти за да помогне на прасетата да му свършат мръсната работа, отчасти за да затрудни идентифицирането й в случай, че я откриеха достатъчно скоро, за да бъде идентификацията възможна, колкото и невероятно да беше това. Оказа се, че решението му е било блестящо. Достатъчно лошо бе, когато онова побъркано ченге изникна сякаш от нищото. Но би било милион пъти по-лошо, ако той бе оставил по тялото нещо, което би облекчило усилията им да разберат коя е тя.

Така че засега колата не представляваше опасност. Той смяташе да я остави на паркинга за продължителен престой на летището в Цюрих и да си купи билет. Никога досега не бе ходил в Обединеното кралство, тъй като Даниъл винаги бе настоявал, че там за него няма нищо, освен болка и призраци от миналото — затова и нямаше представа какви са мерките за сигурност при влизането в страната. Но надали някой щеше да намери причина да обърне по-специално внимание на него или на британския му паспорт.

Искаше му се да не се бе наложило да убива Бел. Та той не беше някаква студена, безчувствена машина за убийства! Но нали веднъж вече му се бе случило да изгуби всичко. Знаеше какво е усещането и не би понесъл това да му се случи втори път. Дори плъховете се борят, когато бъдат притиснати в ъгъла, а той със сигурност имаше повече смелост от един плъх. Тя не му беше оставила избор. Също като Матиас и тя беше стигнала прекалено далеч. Добре де, е Матиас беше малко по-различно. Тогава той просто изгуби контрол над себе си. Мисълта, че този човек, когото бе обичал от детските си години, е убиец на майка му, бе накарала болката да избликне като извор в главата му и той го намушка дори преди да осъзнае, че държи в ръката си нож.

В случая с Бел той съзнаваше много добре какво прави. Но беше действал, тласкан от инстинкт за самосъхранение. Тъкмо се канеше да се свърже с дядо си, когато Бел нахлу в живота му, застрашавайки всичко. Последното, което му трябваше, бе тя да се раздрънка и да го свърже с убийството на Матиас. Той искаше да пристигне в дома на дядо си с чисто минало, да не допуска животът, който му е бил отказван досега, да бъде съсипан от някаква журналистка, свикнала да се рови из мръсотията.

Непрекъснато си повтаряше, че е направил онова, което е трябвало да направи. И това, че се чувстваше зле поради стореното, беше хубаво, защото доказваше, че в основата си е почтен човек. Беше притиснат от събитията, но това не означаваше, че е лош човек. Отчаяно се нуждаеше да повярва в това. Беше на път да започне нов живот. Само след дни Гейбриъл Поршъс щеше да бъде мъртъв, а Адам Макленън Грант да бъде на сигурно място под крилото на своя богат и могъщ дядо.

По-късно щеше да има време за разкаяние.

Замъкът Ротесуел

На Сюзън Чарлсън очевидно не й се нравеше полицията да се появява тук без покана. Няколкото минути, които деляха пристигането на Карен пред портите на замъка от появата й на прага очевидно се бяха оказали недостатъчни, за да успее първата помощничка на Грант да прикрие възмущението си.

Вместо предишното любезно посрещане, този път тя се обърна към Карен с думите:

— Не ви очаквахме.

— Къде е той? — Карен влезе забързано, принуждавайки Сюзън да направи няколко крачки встрани.

— Ако имате предвид сър Бродерик, все още не е възможно да се разговаря с него.

Карен демонстративно погледна часовника си.

— Седем часа и двайсет и седем минути. Готова съм да се обзаложа, че той още закусва. Вие ли ще ме заведете при него, или ще се наложи да го търся сама?

— Това е възмутително — каза Сюзън. — Уведомен ли е помощник-началникът Лийс, че сте тук и се разпореждате така своеволно?

— Сигурна съм, че скоро ще бъде уведомен — каза Карен през рамо и тръгна надолу по коридора. Отвори първата врата, покрай която мина — оказа се гардеробна. Следващата врата — офис.

— Престанете — каза рязко Сюзън. — Надвишавате правата си, инспектор Пири.

Следващата врата: малка дневна. Карен чу забързаните стъпки на Сюзън зад себе си.

— Така да бъде — каза тя рязко, настигайки Карен. Спря пред нея и разпери ръце, очевидно хранейки илюзията, че това би спряло Карен, ако тя наистина имаше намерение да продължи. — Ще ви отведа при него.

Карен тръгна след нея и двете прекосиха сградата до другия й край. Сюзън отвори една врата и те влязоха в светла стая за закуска, чиито прозорци гледаха към езерото и гората зад замъка. Карен не обърна внимание нито на изгледа, нито на храните, подредени на дългия салонен бюфет. Единственото, което я интересуваше, беше двамата души, седнали на масата със сина си между тях. Грант незабавно се изправи и я изгледа яростно.

— Какво става? — попита той.

— Време е лейди Грант да приготви Алек за училище — каза Карен. Съзнаваше, че репликата й е като извадена от лош сценарий, но не я интересуваше дали думите й звучат глупаво или не.

— Как се осмелявате да нахлувате в дома ми и да повишавате тон?

Той беше първият, който повиши тон, но явно не го осъзнаваше.

— Аз не повишавам тон, сър. Това, което трябва да кажа, не е подходящо да бъде чуто от дете.

Карен срещна невъзмутимо яростния му поглед. По някакъв начин тази сутрин тя бе изгубила и малкото притеснение от евентуални последици, което бе хранила досега.

Грант хвърли бърз, смутен поглед към жена си и сина си.

— В такъв случай ще отидем другаде, инспектор Пири — той тръгна бързо пред нея към вратата. — Сюзън, кафе. В моя кабинет.

Карен полагаше усилие да не изостава въпреки дългите му крачки, и едва успя да го настигне в момента, в който той връхлетя в едно спартански обзаведено помещение с бюро със стъклен плот, на който имаше само голям бележник и тънък лаптоп. Зад бюрото имаше функционален офисен стол с ергономичен дизайн. Едната стена беше заета от шкафове с папки. До другата имаше два стола, които Карен разпозна, припомняйки си едно пътуване до Барселона, когато слезе случайно от автобуса за туристическа обиколка на града и се озова пред павилиона на Мийс ван дер Рое[45], който за нейно учудване я плени с чара на семплите си форми. Видът на столовете по някакъв начин й помогна да се почувства здраво стъпила на земята. Каза си, че ще може да се справи и с тази важна персона.

Грант се тръшна на стола си като капризно дете.

— Каква, по дяволите, е целта на всичко това?

Карен тръсна на пода тежката си чанта и се облегна на един от шкафовете, скръстила ръце пред гърдите си. Беше облякла съзнателно най-елегантния си костюм, купен от „Хобс“ в Единбург на разпродажба. Чувстваше, че държи ситуацията изцяло под контрол и че изобщо не я е грижа за Броуди Грант.

— Мъртва е — каза тя кратко.

Грант отметна рязко глава.

— Кой е мъртъв?

В гласа му се долавяше негодувание.

— Бел Ричмънд. Ще ми кажете ли сега по каква следа беше тръгнала?

Той се опита да свие небрежно рамене.

— Нямам представа. Тя беше журналист на свободна практика, не член на моя екип.

— Работеше за вас.

Той махна с ръка с аристократична надменност.

— Бях й възложил да осъществява връзката ми с пресата в случай, че нещо възникне при работата по този отдавнашен случай. — Той дори присви пренебрежително устни. — Което, доколкото мога да преценя, надали ще се случи.

— Тя работеше за вас — повтори Карен. — Ангажиментите й бяха значително по-големи от това да ви представлява пред пресата. Тя не беше публицист, а разследващ журналист, и именно това е, което работеше по ваша поръчка. Разследваше.

— Не знам откъде ви хрумват тези идеи, но мога да ви уверя, че няма да имате възможност да ги прилагате по този случай, след като поговоря със Саймън Лийс.

— Направете го. С радост ще му разкажа как Бел Ричмънд е отлетяла вчера за Италия с личния ви самолет. Как е наела кола за сметка на вашата компания на летището във Флоренция. И как убиецът й е бил изненадан от полицията, когато се е опитвал да нахрани прасетата с трупа й на стотина ярда от къщата, в която самата Бел откри плаката, поради който бе подновено това разследване. — Карен се изправи, отиде до бюрото и се облегна на него със свити юмруци. — Не съм някаква шибана глупачка, за каквато ме вземате. — Погледът, който му отправи, не беше по-малко яростен от неговия.

Още преди той да успее да реши как да отговори, в кабинета влезе млада жена в черна рокля, която носеше поднос с кафе. Тя се огледа неуверено.

— На бюрото, момиче — каза Грант.

Карен имаше чувството, че надали ще предложи чаша и на нея.

Тя изчака да чуе как вратата се затваря зад гърба й, после каза:

— По-добре ще е да ми кажете защо Бел е отишла в Италия — тъй като най-вероятно именно това е причината да бъде убита.

Грант отметна назад глава, вярвайки към нея волевата си брадичка.

— Доколкото ми е известно, инспекторе, юрисдикцията на полицията във Файф не обхваща и Италия. Това няма нищо общо с вас. Защо в такъв случай не се разкарате?

Карен се разсмя на глас.

— И по-забележителни мъже от вас са ми казвали да се разкарам, Броуди — каза тя. — Само че би трябвало да ви уведомя, че съм тук по настояване на италианската полиция.

— Ако от италианската полиция искат да разговарят с мен, да дойдат и да го направят. Ще разговарям с латернаджията, а не с неговата маймуна. Такъв ми е обичаят. Освен това, ако посещението ви имаше действително официален характер, бихте довели със себе си онова хлапе, за да води бележки. Познавам шотландските закони, инспектор Пири. А сега, както вече казах, се разкарайте.

— Не се безпокойте, ще си тръгна. Но трябва да отбележа, че не се нуждая от присъствието на втори служител на полицията, за да взема показания от свидетел за италианската полиция. А ще ви кажа и още нещо, без да сте ме питали. Ако бях на мястото на съпругата ви, бих се притеснила сериозно от факта, че оставяте зад себе си толкова мъртви жени. Дъщеря ви. Съпругата ви. А сега и тази журналистка, която бяхте наели.

Устните му се отдръпнаха в животинско озъбване.

— Как си позволявате…

Въпреки че бе решила твърдо да не се влияе от него, Грант успя да я извади от равновесие. Карен посегна към чантата си и извади от там карта на мястото, където е бил предаден откупа.

— Ето защо си позволявам — каза тя и разгъна картата на бюрото на Грант. — Въобразили сте си, че парите и влиянието ви могат да купят всичко. Въобразили сте си, че можете да погребете истината така, както сте погребали жена си и дъщеря си. Е, сър, аз съм тук, за да докажа обратното.

— Не разбирам за какво, по дяволите, говорите — произнесе с усилие Грант през стиснати зъби.

— Такова е общоприетото описание — каза тя и забоде пръст в картата. — Кат взема сака с парите от жена ви, някой от похитителите стреля, куршумът я улучва в гърба и тя умира. От страна на полицията също е даден изстрел, който не улучва нищо и никого. — Тя вдигна поглед към него. Лицето му беше застинало неподвижно в яростна гримаса. Надяваше се собственото й изражение да отразява неговото. — А ето каква е истината: Кат взема сака от жена ви и се обръща, за да го отнесе на похитителите. Вие започвате да размахвате пистолета си, похитителите изключват прожектора, брегът потъва в мрак и тогава вие стреляте. — Тя го погледна право в очите. — И убивате собствената си дъщеря.

— Това е някаква налудничава фантазия — изсъска Грант.

— Знам, че през всички тези години сте отказвали да приемете истината, но това е тя. И Джими Лосън е готов да я потвърди.

Грант удари с ръка по бюрото си.

— Един човек, осъден за убийство? И вие сте готови да му повярвате?

Устните му трепнаха присмехулно.

— Има и други, които знаят, че сте имали пистолет през онази нощ. Това са хора, които вече са се пенсионирали. Няма с какво да бъдат заплашени. Вие може би ще успеете да накарате Саймън Лийс да ме принуди да замълча, но духът вече е излязъл от бутилката. Така че за вас би било по-добре да склоните да ми сътрудничите в разследването на убийството на Бел Ричмънд.

— Напуснете дома ми — каза Грант. — Следващия път, когато дойдете, ви препоръчвам да носите съдебно решение.

Карен се усмихна сухо, едва забележимо.

— Можете да бъдете сигурен, че ще нося.

Имаше още много резервни патрони, но сега не беше моментът за повече изстрели. Мик Прентис и Гейбриъл Поршъс можеха да почакат.

— Нищо не е приключило, Броуди. Тази история няма да приключи, докато аз не кажа, че е приключила.

Бъдещият бивш Гейбриъл Поршъс нямаше никакви проблеми при влизането в Обединеното кралство. Човекът от имиграционните служби на летището в Единбург прекара паспорта му през електронното устройство, сравни лицето му с онова на снимката и му показа с кимване, че може да премине. Наложи му се да се придържа към старата си идентичност и за наемането на кола. Трудно беше да удържа сблъсъка между минало и бъдеще. Искаше му се да загърби Гейбриъл и всичко, което той бе извършил. Искаше да навлезе чист и необременен в новия си живот. Не искаше никаква връзка с миналия си живот, било то емоционална, психическа или материална. Не искаше да създава възможност за италианските власти да му задават неудобни въпроси. Молеше се дядо му да приеме, че той наистина иска изцяло да загърби миналото си. Едно беше сигурно — нямаше да му се наложи да преувеличава шока и болката, които му бе причинило писмото на баща му.

Трябваше да спре на една бензиностанция, за да попита за пътя към замъка Ротесуел, но в крайна сметка сутринта още не беше превалила, когато той се озова пред внушителните му порти. Спря, слезе от колата и се усмихна в обектива на охранителната камера. Когато по интеркома го попитаха кой е и по каква работа идва, той каза:

— Аз съм Адам Макленън Грант. Това е поводът за идването ми.

Накараха го да чака поне пет минути, преди да отворят външната врата. Първоначално това го подразни. Безпокойството започна да го измъчва непоносимо. После осъзна, че човек взема такива предохранителни мерки единствено когато наистина има какво да се охранява. Затова изчака, после влезе с колата в заграждението между първата и втората порта. Понесе и това, че охранителите го претърсиха. Не възрази, когато претърсиха колата му, помолиха го да отвори сака и раницата си и започнаха да се ровят в тях. Когато най-сетне го пуснаха да мине през вътрешната порта и той видя за първи път онова, което бе изгубил, дъхът му секна.

Караше бавно, за да успее да овладее вълнението си. Така отчаяно се нуждаеше от това ново начало. Никакви провали занапред. Той паркира на чакъла пред входната врата, излезе от колата и се протегна с наслада. Прекалено дълго беше седял. Изпъна рамене, изправи гръб и тръгна към вратата. Когато наближи, тя се отвори. На прага застана жена с пола от туид и вълнен пуловер. Тя неволно притисна ръка към устата си и ахна:

— Божичко!

Той се обърна към нея с най-хубавата си усмивка.

— Здравейте, аз съм Адам.

Протегна ръка. Достатъчно беше да види тази жена, за да прецени строгостта на етикета, който вероятно се спазваше тук.

— Да — отвърна жената. Дисциплината й помогна да надвие вълнението си, тя стисна здраво ръката му, без да я пуска. — Аз съм Сюзън Чарлсън. Аз съм личен асистент на дя… искам да кажа, на сър Бродерик. Това е изключителен шок. Изненада. Като гръм от ясно небе. — Тя се разсмя. — Чуйте ме само какви ги говоря! Обикновено не съм такава. Просто… е, никога не съм предполагала, че ще доживея този ден.

— Разбирам. За мен също беше шок. — Той освободи внимателно ръката си. — Дядо ми у дома ли е?

— Елате с мен.

Тя затвори вратата и го поведе по един коридор.

Благодарение на работата на баща си Гейбриъл беше посещавал някои красиви домове в Италия, но тази къща му се стори напълно чужда. С тези каменни стени и пестелива декорация тя изглеждаше студена и гола. Но реши, че няма да му навреди, ако направи комплимент.

— Прекрасен дом — каза той. — Никога не съм виждал нищо подобно.

— Къде живеете? — попита Сюзън, докато завиваха по друг, дълъг коридор.

— Израснах в Италия. Но имам намерение да се върна към корените си.

Сюзън спря пред тежка дъбова врата, изпъстрена с гвоздеи. Почука и влезе, като направи знак на Адам да я последва. Той възприе съвсем смътно стаята — някакво убежище със стени, покрити с книги. Цялото му внимание беше съсредоточено върху белокосия мъж, застанал край прозореца. Погледът на хлътналите му очи беше непроницаем, лицето му — напълно неподвижно.

— Здравейте, сър — каза Адам. За свое учудване установи, че му е трудно да говори. Неочаквано вълнение се надигна у него и му се наложи да преглътне сълзите си.

Лицето на стария човек като че ли започна да се разчупва пред очите му. По него се изписа странно изражение, смесица от усмивка и тъга. Той направи крачка към Адам, после спря и каза:

— Здравейте.

И неговият глас беше задавен. Хвърли поглед зад Адам и направи знак с ръка на Сюзън да излезе.

Двамата мъже впериха жадни погледи един в друг. Адам успя да се овладее и се покашля.

— Сър, сигурен съм, че не един човек е идвал тук, представяйки се като син на Катрина. Искам само да кажа, че няма да предявявам никакви претенции към вас и че не възразявам да бъда подложен на всякакви изследвания — ДНК-проби и каквото пожелаете. Допреди три месеца, когато почина баща ми, нямах никаква представа кой съм всъщност. През изминалите три месеца се колебаех дали да се свържа с вас или не… И ето ме тук. — Той извади писмото на Даниъл от джоба на единствения си приличен костюм. — Това е писмото, което той ми остави. — Гейбриъл протегна ръка към Грант, който пое омачканите листове. — Нямам нищо против да почакам отвън, докато вие четете.

— Няма нужда — каза Грант с хрипкав глас. — Седнете тук, така че да мога да ви виждам.

Той седна срещу стола, който бе посочил на Гейбриъл, и зачете. Няколко пъти прекъсва четенето и се вглежда в Адам, който се насилваше да седи спокойно и неподвижно. В един момент Грант притисна уста с ръката си — пръстите му видимо трепереха. Когато приключи с четенето, отново впери жаден поглед в Адам.

— Ако сте измамник, сте удивително добър.

— А ето и това — Адам извади от джоба си една снимка. На нея се виждаше Катрина — бременна, седнала на кухненски стол и скръстила ръце върху силно издутия си корем. Зад нея стоеше Мик, привел се над рамото й, за да постави ръка върху издутината. И двамата бяха широко усмихнати и с леко притеснения вид на хора, които позират пред апарат на самоснимачка.

Този път Грант не можа да възпре сълзите си. Той протегна безмълвно ръце към внука си. Адам, също с насълзени очи, стана и прие прегръдката му.

Сякаш бяха стояли прегърнати цяла вечност, но всъщност минаха само няколко мига. Разделиха се, бършейки с ръце очите си.

— Изглеждаш точно като мен преди петдесет години — каза той бавно.

— Все пак трябва да направите ДНК-теста — каза Адам. — Какви ли не злодеи се навъртат наоколо.

Грант го изгледа бавно, преценяващо.

— Струва ми се, че не всички са външни хора — каза той малко меланхолично. — Бел Ричмънд работеше за мен.

Адам се опита да се престори, че не познава името, но позна по лицето на дядо си, че не е успял.

— Тя дойде да ме види — каза той. — Но не спомена, че вие сте шефът й.

Грант се усмихна тънко.

— Не бих казал, че съм й бил шеф. Но наистина я наех да ми свърши една работа. И тя се справи толкова добре, че това стана причина за смъртта й.

Адам поклати глава.

— Не е възможно. Разговарях с нея едва снощи.

— Истина е. Преди малко тук дойде човек от полицията. Разбрах, че убиецът й се опитал да нахрани с тялото й прасетата в някакъв свинарник, съвсем наблизо до вилата, където приятелят ви Матиас е живял незаконно горе-долу по времето, когато е умрял баща ви — продължи мрачно Грант. — Полицията разследва още едно предполагаемо убийство, което се е случило в тази вила — по времето, когато Матиас и останалите от кукления театър са изчезнали.

Адам повдигна вежди.

— Това е извънредно странно — каза той. — За кой още се предполага, че е мъртъв?

— Не са сигурни. Кукловодите са се разпилели. Бел се канеше да започне да търси и тях, но така и не успя. Беше добра журналистка. Умееше да надушва следа.

— Така изглежда.

— Та къде е Матиас? — попита Грант.

— Не знам. За последен път го видях в деня, когато погребах баща си. Отидох до вилата, за да ми даде писмото. Разстроих се, когато разбрах, че той открай време е знаел кой съм всъщност. Разстроих се и ме обзе гняв, когато разбрах, че двамата с баща ми са се споразумели да ме държат надалеч от вас през всички тези години. Когато си тръгнах, му казах, че не искам изобщо да се виждам повече с него. Не знаех дори, че са напуснали Босколата. — Той сви рамене — леко, деликатно. — Сигурно са се изпокарали. Знам, че останалите понякога се дразнеха, задето Матиас вземаше по-голям дял от парите. Може би положението е излязло извън контрол и някой е бил убит. — Той поклати глава. — Това е лошо.

— Ами Бел? Каква е теорията ти за нея?

Адам имаше зад себе си цяла нощ, прекарана в шофиране, а после и полета, по време на които бе обмислял отговора на този въпрос. Поколеба се за миг, като че ли прехвърляше наум различни възможности.

— Ако Бел е разпитвала из Босколата, за това може да е научил убиецът. Знам със сигурност, че поне един от кукловодите спеше с едно момиче от Босколата. Може приятелката му да му е разказала за Бел и да са я проследили. Ако са разбрали, че е била при мен, може да са преценили, че е научила прекалено много и че трябва да се отърват от нея. Не знам. Нямам представа как разсъждават хора като тях.

Изражението на Грант беше станало непроницаемо, каквото беше в първия момент, когато го видя Адам.

— Много си убедителен — каза той. — Не са малко хората, които биха казали, че си мое копие. — За миг лицето му се сгърчи болезнено. — Прав си за ДНК-анализа. Трябва да го направим колкото е възможно по-скоро. А междувременно мисля, че трябва да останеш при нас. Да започнем да те опознаваме. — Усмивката му беше смущаващо двусмислена. — Светът ще прояви голям интерес към теб, Адам. Трябва да се подготвим за това. Не е задължително да разказваме всичко. Винаги съм вярвал в неприкосновеността на личния живот.

Моментът, когато старият човек разкри, че Бел е работела за него, беше много напрегнат. Въпросите му бяха по-остри, отколкото бе очаквал Адам. Но сега вече му беше ясно, че решението е взето и че изборът на дядо му е да премълчи някои неща. За първи път, откакто Бел се появи на прага му, непоносимото напрежение започна да го напуска.

Петък, 13 юли 2007

Гленротес

Последното призоваване в кабинета на Макарона не беше напълно неочаквано. Карен не приемаше отказа му от момента, когато краткото и сухо съобщение на Сюзън Чарлсън по електронната поща я уведоми за завръщането на блудния внук. Тя настояваше да разговаря с Броуди Грант и неговия внук — убиец, но разбира се, беше предупредена, че това няма да се случи дори преди да успее да представи искането си пред Лийс. От самото начало й беше ясно, че решението й да представи пред Грант истината за действията му на морския бряг преди години щеше да има отрицателни последици. Нямаше нищо чудно в това, че Грант бе успял да си върне незабавно, обвинявайки я, че отчаяно се опитва да уличи някой в нещо в едно разследване по случай, в който всички престъпници са мъртви. Карен бе принудена да изслуша лекцията на Макарона за това колко важни са добрите отношения на полицията с обществеността. Той й напомни, че е успяла да приключи разследването по три студени досиета — макар че и в трите случая нямаше срещу кого да повдигнат обвинение. Беше се постарала да представи добре отдела за работа със студени досиета и нямало да бъде препоръчително да докара сър Бродерик Макленън Грант дотам, че той да провали имиджа им.

Когато тя повдигна въпроса за възможната връзка на Адам Макленън Грант с две убийства, извършени в Италия, Макарона позеленя и й нареди да не се бърка в случай, който няма нищо общо с нея.

През изминалите седмици Ди Стефано поддържаше редовна връзка с Карен по телефона и електронната поща. Беше казал, че по тялото на Бел има предостатъчно материал за ДНК-тест. Един от тийнейджърите в Босколата бе идентифицирал Гейбриъл, който сега се наричаше Адам, като човека, когото бе видял с Матиас в деня на предполагаемото убийство във вила Тоти. Бяха открили къщата до Греве, в която живеел мъж, чието описание съвпадаше с онова на Адам. Бяха открили в къщата ДНК-материал, който съвпадаше с открития по тялото на Бел. Единственото, което им беше необходимо, за да представят данни за започване на следствие, беше ДНК-проба от човек, който доскоро се бе наричал Гейбриъл Поршъс. Дали Карен би могла да му помогне?

Когато цъфнат налъмите.

Сега, най-сетне, Макарона я викаше при себе си. Опитвайки се да събере мислите си, тя влезе в кабинета му, без да почука. Този път стъписаната бе тя. Седнал отстрани на бюрото, под ъгъл спрямо Макарона и с лице към стола за посетители, беше Броуди Грант. Той се усмихна, забелязал смущението й. Петък, тринайсето число — както си му е редът.

Карен седна, без да чака покана.

— Искали сте да ме видите, сър — каза тя, без да обръща внимание на Грант.

— Карен, сър Бродерик беше така мил да ни донесе нотариално заверените показания на внука си за скорошните събития в Италия. Той счита, и аз съм съгласен с него, че това е най-приемливият вариант на действие от наша страна.

Той размаха два листа под носа й.

Карен го изгледа недоумяващо.

— Сър, начинът на действие е съвсем прост — вземане на ДНК-проба.

Грант се приведе напред.

— Струва ми се, че след като прочетете показанията, ще се убедите, че ДНК-анализът би бил загуба на време и средства. Няма никакъв смисъл да се подлага на тест човек, който очевидно е свидетел, а не заподозрян. Който и да е човекът, когото търси италианската полиция, това не е моят внук.

— Но…

— И още нещо, инспектор Пири; внукът ми и аз няма да обсъждаме пред медиите неговото местопребиваване през последните двайсет и две години. Очевидно ще се наложи да огласим това негово удивително завръщане след толкова време. Но няма да даваме подробности. Очаквам вие и хората от вашия екип да уважавате нашето решение. Ако някаква информация стане обществено достояние, бъдете сигурна, че ще възбудя наказателно преследване срещу лицето, което носи отговорност за случилото се и ще се постарая това лице да си плати.

— Уверявам ви, че от тук няма да изтече никаква информация — заяви Макарона. — Нали, Карен?

— Точно така, сър — каза тя. Нямаше да има изтичане. Нищо, което би опетнило екипа й или би попречило на повишението на Фил.

Лийс размаха листовете към Карен.

— Заповядайте, инспектор Пири. Можете да изпратите това на италианския колега, с когото си сътрудничите, и тогава ще можем да приемем нашите случаи за приключени. — Той се усмихна обезоръжаващо на Грант. — Радвам се, че успяхме да приключим всичко по такъв удовлетворителен начин.

— Аз също — каза Грант. — Съжалявам, че няма да се видим вече, инспектор Пири.

— Наистина. Пазете се, сър — каза тя и се изправи на крака. — Грижете се за себе си и за сина си. Би било трагично, ако на Адам му се наложи да претърпи още загуби.

Кипяща от негодувание, тя излезе от стаята и се упъти забързано към собствения си офис, готова да започне да ругае. Но Фил не беше на бюрото си и нямаше подходяща публика.

— Майната му, майната му, майната му — измърмори тя под нос и тръшна вратата на собствения си кабинет точно в момента, когато телефонът иззвъня. Като никога тя реши да не вдига слушалката. Но Минт надникна през вратата и каза:

— Търси ви някаква жена на име Гибсън.

— Свържи ме — каза тя с въздишка. — Здравейте, Миша. Какво мога да направя за вас?

— Просто исках да проверя дали има новини. Когато вашият сержант намина преди две седмици и каза, че е почти сигурно, че баща ми е починал в началото на тази година, той каза също, че съществува възможност той да е имал деца, които могат да бъдат подложени на тест, за да се провери дали при тях има необходимата съвместимост. Но после, когато не се обадихте…

„Майната му, майната му и пак майната му“.

— Положението не е обнадеждаващо — каза Карен. — Въпросният човек отказва да даде материал за проба.

— Как така отказва? Нима не разбира, че става дума за живота на едно дете?

Емоционалното й напрежение беше доловимо дори по телефона.

— Струва ми се, че той се интересува повече от собствената си сигурност.

— Искате да кажете, че е престъпник? Не ме е грижа. Нима той не разбира? Няма да предам неговите ДНК-проби на никого. Можем да направим теста поверително.

— Ще предам молбата ви — каза уморено Карен.

— Не може ли да ми осигурите пряка връзка с него? Моля ви. Животът на детето ми е в опасност. С всяка изминала седмица шансовете му намаляват.

— Разбирам ви, но ръцете ми са вързани. Съжалявам. Ще предам молбата ви, обещавам.

Доловила безсилния гняв на Карен, Миша промени тона си.

— Съжалявам, разбирам, че сте положили всички усилия, за да помогнете. Просто съм отчаяна.

След като разговорът приключи, Карен остана с поглед, вперен в празното пространство. Не можеше да понесе мисълта, че Грант закриля един убиец, за да задоволи егоистично собствените си емоционални нужди. В това всъщност нямаше нищо учудващо, ако се вземе предвид как бе прикривал собствената си вина за смъртта на дъщеря си. Но сигурно имаше начин да се заобиколи тази преграда. Двамата с Фил бяха преговаряли съществуващите възможности толкова често през изминалите две седмици, че те се бяха вдълбали в мозъка й. Бяха обмисляли да следят Адам, да се опитват да се доберат до някоя кутия от кока-кола или шише от вода, захвърлени от него на обществено място. Обсъждаха възможността да откраднат кофите с боклук от Ротесуел и да накарат Ривър да се рови из тях, докато открие съвпадение с ДНК-образците от Италия. Но им се беше наложило да признаят, че в случая не става дума дори за вкопчване в сламки, а по-скоро за преследване на сенки.

Карен се облегна на стола си и се замисли за мястото, където беше започнало всичко. За Миша Гибсън, търсеща отчаяно надежда, готова на всичко, за да спаси детето си. Също както Броуди Грант беше готов на всичко за внука си. Връзките между деца и родители… И тогава, внезапно, решението се изправи пред нея. Прекрасно, хитроумно и изпълнено с чудесна ирония.

Карен се изправи така рязко, че залитна и едва не преобърна стола си на пода, и сграбчи телефона. Набра номера на Ривър Уайлд и забарабани нетърпеливо с пръсти по бюрото. Когато Ривър отговори, Карен почти бе изгубила способността да говори свързано.

— Слушай, току-що ми хрумна нещо. Ако човек има полубратя и полусестри, връзката им е видима в ДНК-пробите, нали?

— Да. Няма да е толкова подчертана, както когато и бащата, и майката са едни и същи, но ще съществува.

— Ако разполагаш с ДНК-проба, която доказва такава степен на роднинство, и знаеш, че въпросният човек има несъщи брат или сестра, дали това би било достатъчно, за да получиш съдебно разрешение за вземане на проби от тях?

Ривър изхъмка.

— Може и да успея — отвърна тя. — Струва ми се, че ще бъде достатъчно.

Карен си пое дълбоко дъх.

— Нали помниш, че взехме проба от Миша Гибсън, за да направим сравнение с ДНК-пробите от скелета в пещерата?

— Да — каза предпазливо Ривър.

— Пазиш ли още пробите?

— Значи ли това, че случаят още не е приключен?

— Ако кажа да, какъв ще бъде отговорът ти?

— Ако случаят не е приключен, имам законното право да притежавам ДНК-проби. Ако е приключен, пробите би трябвало да бъдат унищожени.

— Не е приключен — заяви Карен. Технически погледнато, беше така, защото единственото доказателство срещу Мик Прентис беше косвено. Разбира се, то беше достатъчно за затваряне на досието. Но Карен все още не беше го върнала в архива, така че случаят не беше приключен в буквалния смисъл на думата.

— Е, в такъв случай пазя още пробата.

— Трябва да ми пратиш незабавно копие от анализа — каза Карен и размаха победоносно юмрук във въздуха. После се изправи и затанцува из офиса.

Петнайсет минути по-късно тя вече изпращаше копие от ДНК-анализа на Миша Гибсън до Ди Стефано в Сиена, със следната съпровождаща бележка:

„Моля вашия експерт да сравни пробите, които имате, с този ДНК-анализ. Имам основание да вярвам, че бащата на лицето, от което е взета пробата, е баща и на човека, известен под името Гейбриъл Поршъс. Уведомете ме, когато получите резултата.“

Последвалите часове бяха истинско мъчение. В края на работния ден все още нямаше вест от Италия. Когато се прибра у дома, Карен не можеше да се откъсне от компютъра. На всеки десет минути скачаше от мястото си и проверяваше пощата.

— Колко бързо се изпарява чарът на новата любов — подразни я Фил от дивана.

— Как пък не — ако аз не проверявах пощата, ти щеше да го правиш. Искаш не по-малко от мен да спипаме внука на Броуди.

— Много точно наблюдение, шефе.

Минаваше девет, когато очакваното съобщение от Ди Стефано влезе в кутията й. Карен го отвори със затаен дъх. Първоначално не можа да повярва на очите си.

— Няма съвпадение? — прочете тя на глас. — Няма никакво шибано съвпадение? Как е възможно? Бях толкова сигурна…

Тя се хвърли на дивана и позволи на Фил да я прегърне.

— И на мен ми се струва невероятно — каза той. — Всички бяхме толкова уверени, че Адам е убиецът. — Той посочи с пръст безличните показания, които Карен бе донесла у дома, за да му ги покаже. — Може пък да казва истината, колкото и абсурдно да звучи.

— Изключено — отвърна тя. — Кукловоди убийци преследват Бел из Италия? Гледала съм по-убедителни епизоди на „Скуби Ду“. — Тя се сгуши във Фил и облегна печално глава на гърдите му. Проблясъкът на новата идея я накара да подскочи така рязко, че той едва не си прехапа езика. Докато Фил пъшкаше от болка, Карен повтаряше:

— Мъдро е детето, което знае кой му е баща[46].

— Какво? — успя най-сетне да каже Фил.

— Ами ако Фъргъс е прав?

— Карен, за какво говориш?

— Всички са мислели Адам за дете на Фъргъс. И Фъргъс е на същото мнение. Спал е с Кат точно в подходящото време — може да е било единствен случай. Може да се е била скарала за нещо с Мик. А може просто да е била вкиснала, например защото е било събота вечер, и той не е бил с нея, а с жена си и детето. Каквато и да е била причината, станало е. — От възбуда Карен подскачаше на колене на дивана като малко дете. — Ами ако Мик е грешал през всички тези години? Ако Фъргъс наистина е баща на Адам?

Фил я сграбчи и я целуна шумно по челото.

— Още в началото ти казах, че обичам ума ти.

— Не, каза, че умът ми бил секси, което не е съвсем същото.

Карен го целуна по бузата.

— Както и да е, толкова си умна, че ме възбуждаш.

— Как мислиш, прекалено късно ли е, за да му се обадим?

Фил изпъшка.

— Да, Карен. Там, където живее той, е с един час по-късно. Изчакай до утре.

— Само ако обещаеш да отклониш мислите ми от работата.

Той я притисна по гръб на дивана.

— Ще се постарая, шефе.

Сряда, 18 юли 2007

Карен се изтегна във ваната, наслаждавайки се на докосването на водата и пяната по кожата й. Фил играеше крикет. Тя междувременно беше разбрала, че това всъщност означава кратък мач и продължително пиене с приятелите. Тази вечер той щеше да спи у дома и щеше да се прибере у дома, след като затвореха кръчмите, добре наквасен със светла бира. Тя нямаше нищо против. Обикновено излизаше с приятелките си, да ядат къри и да клюкарстват. Но тази вечер искаше да остане сама със себе си. Очакваше телефонно обаждане и не искаше да разговаря в някоя претъпкана кръчма или в шумен ресторант. Искаше да чуе съвсем ясно онова, което щяха да й кажат.

Фъргъс Синклер бе реагирал подозрително на изненадващото й обаждане, когато тя го помоли да се съгласи да даде материал за ДНК-проба. Обяснението й беше просто — беше се появил човек, претендиращ, че е Адам и тя имаше намерение да проведе всички необходими проверки на идентичността му. Синклер беше едновременно скептичен и развълнуван. И в двата случая настояваше, че той самият би осигурил най-добрата лакмусова проба.

— Ще разбера — настояваше той. — Това е инстинкт. Човек познава собствените си деца.

Моментът не беше подходящ да споделя с него статистическите данни, научени от Ривър — че някъде между десет и двайсет процента от децата в действителност не са кръвно свързани с бащите си и че в повечето от тези случаи бащите нямат никаква представа от това. Карен продължаваше да настоява, че такава среща би била трудно осъществима. Най-сетне той се съгласи да отиде до местния полицейски участък и да даде ДНК-проба.

Карен беше успяла да убеди дежурния полицай в Германия да изпрати пробите директно на Ривър. Макарона щеше да полудее, когато видеше сметката, но това не я интересуваше. За да ускори развитието на събитията, тя убеди и Ди Стефано да прати по мейла на Ривър копие от ДНК-материала на италианския убиец.

И днес вече щеше да разбере. Ако ДНК-пробите докажеха, че Фъргъс е баща на убиеца от Италия, тя щеше да получи разрешение да вземе проба от Адам. Според шотландския закон можеше да го задържи и да вземе ДНК-проба от него, без да го арестува или да му повдига обвинение. Но съзнаваше, че ако се осмели да третира Адам Макленън Грант като всеки друг заподозрян, това би означавало край за кариерата й. Не би припарила до него без съдебно решение. Но щом веднъж резултатите от ДНК-анализа влезеха в системата, дори властта, с която разполагаше Броуди Грант, нямаше да му помогне да опази Адам от хватката на закона. Той щеше да си плати за хората, чийто живот беше прекъснал преждевременно.

Ходът на мислите й бе прекъснат рязко, когато телефонът иззвъня. Ривър беше казала девет часа, а сега беше едва седем и половина. Вероятно се обаждаше майка й или някоя от приятелките й, за да я убеди да излезе все пак с тях. Карен протегна с въздишка ръка, за да вземе телефона, който беше оставила на една табуретка до ваната.

— ДНК-анализът на Фъргъс Синклер е пред мен — каза Ривър. — Както и този, който ми изпрати капитан Ди Стефано.

— И? — Карен едва успяваше да диша.

— Много близка връзка. Вероятно става дума за баща и син.

Четвъртък, 19 юли 2007

Нютън ъв Уиймс

Гласът е мек като светлината, която струи през прозореца.

— Кажи го пак.

— Бившата съпруга на един братовчед на Джон. Преселила се е да живее в Австралия, близо до Пърт. Вторият й съпруг е минен инженер или нещо подобно.

Сега думите й започват да се прескачат, застъпват се и се леят в неспирен поток от звуци.

— Върнала ли се е?

— Това ти обяснявам. — Думите зазвучават малко раздразнено. — За някаква среща на випуска по случай двайсет и пет години от завършване на училище. Дъщеря й, Лоръл, която е на шестнайсет години, дошла с нея, защото е във ваканция. Джон се видял с тях у майка си преди две седмици. Не искал да казва нищо, защото не искал да буди у мен неоснователни надежди. — Смехът й избликна неудържимо. — И това го казва самият мистър Оптимизъм.

— И всичко е наред? Ще стане ли?

— Пробите им съвпадат, мамо. На Люк и Лоръл. Това е възможно най-добрият шанс.

Така свършва всичко.

1

vomit (англ.) повръщано, повръщам — Б.пр.

2

На 6 март 1987 г., на излизане от белгийското пристанище Зеебрюге, се преобръща на ляв борд фериботът „Herald of Free Enterprise“; загиват 193-ма души. Катастрофата става само на три мили от вътрешните кейове на пристанището, на дълбочина 10 метра. — Б.пр.

3

През деветнайсети век в Съединените щати кръчми с такова име се срещат на места, близки до области, в които алкохолът е бил трудно достъпен — името буквално подсещало клиентите, че това е последната им възможност да употребят алкохол, преди да навлязат в зона, където продажбата и пиенето на алкохол са били забранени. — Б.пр.

4

(ит.) — Селска къща, ферма. — Б.пр.

5

Системата е въведена за първи път в шведския град Гьотеборг, след като домашното производство на алкохол е било обявено за незаконно. Според изискванията на тази система приемните части на заведението не трябвало да бъдат особено привлекателни, за да не се стимулира употребата на алкохол, притежателите на акции в тръста получавали не повече от 5% от печалбата годишно, остатъкът бил насочван от местната община към поддръжката на музеи, библиотеки, паркове и др. — Б.пр.

6

(жарг.) Готин, сладур. — Б.пр.

7

Lady’s Rock (англ.) — Скалата на господарката. — Б.пр.

8

Под това име е известен сблъсъкът между полиция и стачни постове в Оргрийв, Южен Йоркшър, по време на миньорската стачка. През 1991 година полицията на Южен Йоркшър е осъдена да изплати половин милион паунда на трийсет и деветимата миньори, арестувани след въпросните събития. — Б.пр.

9

Супергрупата, организирана от Боб Гелдоф и Мидж Юър за набиране на средства за гладуващите в Етиопия. — Б.пр.

10

Във Великобритания често със следобедния чай се поднася и основното ядене за деня. — Б.пр.

11

Паунд — мярка зя тегло, равна на 453,59 гр. — Б.пр.

12

Преустановяване дейността на предприятие и недопускане на работниците в него, като ответно средство на работодателя при стачка на служители. — Б.пр.

13

Във въпросната реклама на Lee’s Macaroons се споменава думата „негърче“. — Б.пр.

14

Шотландско каре „Блек Уоч“ — тартан в тъмносиньо и тъмнозелено, традиционно ползван за униформите на „Черната стража“, шотландски пехотни планински полкове. Според някои източници прозвището „Черна стража“ се дължи именно на тъмния цвят на униформите им, а според други — заради обвинението, че имат „черни сърца“, защото приемат английския крал за върховен главнокомандващ след поражението на якобитите. — Б.пр.

15

Стивън Полякоф (р.1952 г.) — именит британски драматург, режисьор и сценарист, считан за един от най-добрите британски телевизионни сценаристи, кавалер на Ордена на Британската империя. — Б.пр.

16

(англ.) — полицай — Б.пр.

17

Всяка година на 25 януари в Шотландия се организират вечери и празненства в чест на поета Робърт Бърнс. — Б.пр.

18

Като председател на правителствения комитет за разследване на хомосексуални практики и проституция, лорд Улфъндън представя на 4 септември 1957 година доклад, в резултат на който редица известни личности биват осъдени за хомосексуализъм. — Б.пр.

19

Фразата е използвана за първи път по време на Кримската война. Твърди се, че британски войник в свое писмо до дома цитира руски офицер, който след провала на опита за превземане на Севастопол нарекъл британските войници „лъвове, водени от магарета“. Впоследствие е употребявана неколкократно в аналогични ситуации. — Б.пр.

20

Малък остров в Лох Ридън в Аргайп, на който е имало замък, разрушен през 1685 г. — Б.пр.

21

Инид Блайтън (1897–1968), популярна английска авторка на детски приключенски романи. — Б.пр.

22

„Опасна книга за момчета“ от Кон и Хал Игълдън; наръчник, ориентиран към момчета на възраст от осем до осемдесет години, включващ например упътвания как да се строи къщичка в клоните на дърво, прочути цитати, разкази за битки и фрази, които всяко момче трябва да знае. Издадена през 2006 година, книгата е продадена в тираж от над половин милион екземпляра и стана номер едно в класациите на нехудожествена литература в Обединеното кралство. — Б.пр.

23

Сцена на действието в един от романите на Инид Блайтън. — Б.пр.

24

Прозвище на Питърхед. — Б.пр.

25

(ит.) — Куклен театър на импровизациите. — Б.пр.

26

Герой от популярна бордова игра, копираща клишетата на традиционния британски криминален роман. Полковник Мъстард е военен, служил в колониите, ловец на едър дивеч, един от символите на Британската империя. Играта служи за основа на филма „Улика“. — Б.пр.

27

Футболният клуб на Къркалди. — Б.пр.

28

Италианско десертно вино. — Б.пр.

29

river (англ.) — река — Б.пр.

30

Роузи нитовачката — популярен образ в американската култура, символ на жените, работещи в оръжейната индустрия на САЩ по време на Втората световна война, докато мъжете са на фронта. Роузи е жената със забрадка, изобразена на агитационния плакат „Ще се справим!“ (We Can Do It!), създаден през 1943 година от Джей Хауърд Милър. Ползван е образът на Джералдин Дойл, работничка във фабрика в Мичиган. — Б.пр.

31

Героиня на поредица американски криминални романи, писани от различни автори, работили под колективния псевдоним Каролин Кийн. — Б.пр.

32

Captain Underpants (англ. букв.) Капитан Долни гащи — поредица американски детски книжки, наречени по името на супергерой, създаден от двама ученици. — Б.пр.

33

Фигура от рекламите на американската компания за производство на тестени продукти „Пилсбъри“ — Б.пр.

34

Диксън от Док Грийн — герой на едноименния популярен полицейски телевизионен сериал на Би Би Си. — Б.пр.

35

(ит.) — смъртен акт — Б.пр.

36

(ит.) — удостоверение за местожителство — Б.пр.

37

Сър Макс Хю Макдоналд Хейстингс (р. 1945), британски журналист, историк и писател, работил като кореспондент на Би Би Си и на „Ивнинг Стандард“ — той е първият журналист, влязъл в освободения Порт Станли по време на войната на Фолкландските острови. — Б.пр.

38

(англ.) — леви, хора с леви убеждения — Б.пр.

39

Френч и Сондърс — британско телевизионно шоу с комедийните актриси Дон Френч и Дженифър Сондърс. — Б.пр.

40

Фландърс и Суон — Майкъл Фландърс (1922–1975) — актьор и певец и Доналд Суон (1923–1994), композитор и пианист, изпълнители на хумористични песни. — Б.пр.

41

Шотландски певец и композитор, роден в Дънди. — Б.пр.

42

Думи на журналиста от „Човекът, който уби Либърти Валанс“. — Б.пр.

43

Тези композиции на Джезуалдо напомнят на мадригали, каквито са повечето му произведения, но текстовете се отнасят до Страстите Христови. — Б.пр.

44

Една от легендите на Дивия Запад, престрелката между шерифа Уайът Ърп, приятеля му Док Холидей и братята му Върджил и Морган и група каубои, които по-късно убиват Морган. Историята е пресъздадена в литературни произведения и много филми, най-скорошен от които е „Тумбстоун“. — Б.пр.

45

Лудвиг Мийс ван дер Рое (1886–1969) — именит немски архитект, представител на школата „Баухаус“. Така нареченият „стол от Барселона“ е създаден от него и неговата партньорка Лили Райх, също архитект и дизайнер, за павилиона на Германия на световното изложение, състояло се през 1929 година в Барселона. — Б.пр.

46

Думи на Телемах от „Одисея“ — Б.пр.

Content

Вал Макдърмид
Владения на мрака
Инспектор Карен Пири #2

Благодарности

Сряда, 23 януари 1985 Нютън ъв Уиймс

Сряда, 27 юни 2007 Гленротес

Вторник, 19 юни 2007 Единбург

Сряда, 27 юни 2007 Гленротес

Четвъртък, 21 юни 2007 Нютън ъв Уиймс

Сряда; 27 юни 2007 Гленротес

Понеделник, 25 юни 2007 Единбург

Сряда, 27 юни 2007 Гленротес

Четвъртък, 28 юни 2007 Единбург

Понеделник, 18 юни 2007 Кампора, Тоскана, Италия

Четвъртък, 28 юни 2007 Единбург

Петък, 14 декември 1984 Нютън ъв Уиймс

Четвъртък, 28 юни 2007 Нютън ъв Уиймс

Петък, 14 декември 1984 Нютън ъв Уиймс

Четвъртък, 28 юни 2007 Нютън ъв Уиймс

Събота, 15 декември 1984 Нютън ъв Уиймс

Четвъртък, 28 юни 2007 Нютън ъв Уиймс

Сряда, 13 декември 1978 замъкът Ротесуел

Четвъртък, 28 юни 2007 Замъкът Ротесуел

Неделя, 2 декември 1984 Гората край Уиймс

Четвъртък, 28 юни 2007 Къркалди

Петък, 29 юни 2007 Нотингам

Петък, 14 декември 1984

Петък, 29 юни 2007

Събота, 19 януари 1985

Петък, 29 юни 2007 Замъкът Ротесуел

Четвъртък, 30 ноември 1984 Дайзарт

Петък, 29 юни 2007 Гленротес

Събота, 30 юни 2007 Ийст Уиймс

Понеделник, 21 януари 1985 Замъкът Ротесуел

Събота, 30 юни 2007 Нютън ъв Уиймс

Петък, 23 януари 1987 Островът Елън Дърг

Събота, 30 юни 2007 Нютън ъв Уиймс

Сряда, 23 януари 1985 Замъкът Ротесуел

Събота, 30 юни 2007 Нютън ъв Уиймс

Неделя, 1 юли 2007 Ийст Уиймс

Понеделник, 2 юли Гленротес

Понеделник, 21 януари 1985 Къркалди

Понеделник, 2 юли 2007 Питърхед

Сряда, 23 януари 1985 Нютън ъв Уиймс

Понеделник, 2 юли 2007 Питърхед

Вторник, 3 юли 2007 Гленротес

Сряда, 4 юли 2007 Ийст Уиймс

Четвъртък, 5 юли 2007 Къркалди

Неделя, 14 август 1983 Нютън ъв Уиймс

Вторник, 5 юли 2007

Четвъртък, 26 април 2007 Вила Тоти, Тоскана

Четвъртък, 5 юли 2007 Челадория, близо до Греве в Кианти

Петък, 6 юли 2007 Къркалди

Петък, 13 юли 2007 Гленротес

Сряда, 18 юли 2007

Четвъртък, 19 юли 2007 Нютън ъв Уиймс

1