Микаел Юрт, Ханс Русенфелт

Момичето, което запази мълчание

Себастиан Бергман #4

Той не знае какъв ден е днес.

Знае само, че е празничен. Още е по пижама, макар да минава девет часът.

Всички са у дома. Откъм хола долита музиката от „Спондж Боб“.

Мама му подава купичка йогурт и го пита дали си е измил ръцете, след като е ходил до тоалетна. Той кимва. А дали иска и един сандвич? Той поклаща глава. Йогуртът му стига. Ванилия/банан. Всъщност би предпочел корнфлейкс, но Фред го е довършил, затова трябва да се задоволи с овесени ядки. Е, след като Фред му изяде корнфлейкса, той пък ще включи дивидито веднага след закуска. Ще гледа „Трансформърс: Тъмната страна на Луната“.

Отново.

На вратата се позвънява.

— Кой ли може да е в този час? — учудва се мама и отива до пътната врата.

Той дори не обръща внимание на така познатия звук от натискането на бравата.

А после се чува силен трясък и нещо като тупване в антрето.

Той скача от стола и изпуска лъжицата с йогурта на пода, но даже не забелязва. От спалнята на горния етаж татко вика разтревожено. Още не е станал. Сега обаче се чуват забързани стъпки.

И тогава някой застава на прага на кухнята.

С пушка.

Сега бяха две.

Тя беше разделена на две личности.

Вътрешна и външна.

Външно тя все още се движеше.

С принуда, но целенасочено. Наученото в училище — да стои на едно място, ако се изгуби, противоречеше на вродения инстинкт — да бяга.

А дали се беше изгубила?

Не знаеше къде точно се намира, но знаеше накъде се е запътила. Не се отдалечаваше от шосето дотолкова, че да не чува автомобилите. Можеше да излезе на пътя. Да върви покрай него. Да се скрие, ако някой дойде. Да продължи, докато стигне табела, да се убеди, че е на прав път, и после пак да потъне в гората. Тоест не се беше изгубила. Нямаше причина да стои на едно място. Да не говорим за студа. Влажният студ, който я пришпорваше все напред. Движението щеше да я стопли. Щеше да позабрави и глада. Значи трябваше да продължи.

Вътрешно бе в покой.

Известно време беше тичала. Беше бягала сляпо. Сега не помнеше ясно от какво бяга, нито знаеше къде е попаднала. Не беше място, не беше пространство, беше по-скоро… нещо като чувство…

Не знаеше. Но тя беше там и там беше празно, и тя бе в покой.

Тя беше празна и в нея цареше покой.

Пълна тишина.

Това й се струваше най-важно. Докато беше тихо, щеше да е в безопасност. На мястото, което не беше място, осветено без светлина. Където никой цвят не напомняше на цветовете, които нейните все още виждащи очи продължаваха да долавят от външния свят. Отворени, но затворени за всичко, освен за чувството за безопасност. Което щеше да изчезне заедно с тишината. Усещаше го инстинктивно. Думите щяха да я разкрият. Думите щяха да срутят невидимите стени, и отново да направят всичко реално. Щяха да пуснат вътре ужасите, които се спотайваха отвън.

Трясъците, писъците, червената топлина и страхът.

Нейният собствен страх и чуждият.

Вътрешно тя стоеше тихо и в покой.

Беше принудена да продължи.

Да отиде там, където никой нямаше да я намери. Където никой нямаше да се опитва да я заговори. Външно бе принудена да закриля вътрешното.

Знаеше къде отива.

Бяха говорили за едно място. Бяха я предупреждавали за него. Място, където никога вече няма да те намерят, отидеш ли веднъж. Никога повече. Така казаха. Никой нямаше да я намери.

Външно уви твърде тънкото яке около тялото си и забърза.

Вътрешно се сви на кълбо, смали се и се замоли да изчезне напълно.

Ана Ериксон седеше в колата пред светложълтата сграда и чакаше.

Ваня закъсняваше. Крайно нетипично за нея. Ана реши, че това е поредната странност, която забелязва у дъщеря си през последните месеци.

Най-лошото беше, че вече не й се обаждаше.

Ако трябваше да бъде честна, Ана можеше да се примири с това. Разбираше причината. Понякога дори й се струваше, че си го е заслужила. Освен това истината беше, че с дъщеря й никога не са били в близки отношения и не са водили дълги разговори.

Валдемар страдаше повече. За него отчуждеността на Ваня беше непоносимо болезнена и това, в съчетание с болестта, го бе превърнало в развалина. Непрекъснато дърдореше за дъщеря си и онези тайни, които не бивало да крият от нея. За всичко, което трябвало да направят другояче. Той бе надхитрил смъртта само за да открие, че животът е пълен с терзания и разкаяние. Цялата ситуация, разбира се, измъчваше и Ана, но тя се справяше по-добре. Винаги е била по-силна от съпруга си.

Изписаха го от болницата преди повече от месец, но тя така и не успяваше да го изведе от апартамента. Както изглеждаше, тялото му беше приело новия бъбрек, само че Валдемар не можеше да приеме своя нов свят. Светът без Ваня. Той отблъсна всичко друго.

Ана. Малцината му колеги, които не се дистанцираха от него въпреки деянията му. Още по-малобройните приятели, които се обаждаха все по-рядко.

Дори разследването срещу него сякаш вече не го тревожеше. Обвиненията в данъчни и финансови измами бяха сериозни, но оставаха в сянката на измяната срещу Ваня.

Тя беше побесняла и му се беше нахвърлила. Беше ужасно. Виковете, обвиненията, сълзите. Никога не бяха виждали Ваня в такова състояние.

Толкова ядосана.

Толкова ужасно наранена.

Обвиненията бяха все същите: Как са могли? Кой родител постъпва така? Що за хора са изобщо?

Ана разбираше. На мястото на Ваня и тя би попитала същото. Да, въпросите бяха оправдани и разбираеми. Отговорът — това беше трудната част.

Тя. Тя беше родителят, който постъпва така.

На няколко пъти през най-ужасната кавга Ана бе готова да каже: „Искаш ли да знаеш кой е баща ти? Наистина ли го искаш?“. Но се сдържа. Отказа да отговори. Отвърна, че няма никакво значение кой е.

Не че искаше да защити Себастиан Бергман. Ясно виждаше какво иска той. Как се мъчи да се намърда в живота им. Да предяви искане, за което няма право; като лихвар, дошъл да събира дългове, които никой не му дължи.

Себастиан никога не е бил баща на Ваня. За разлика от Валдемар. От първия миг, през целия й живот. Каквото и да пишеше в болничния картон, който Ваня размаха под носа й. Единственото положително нещо бе, че Себастиан не можеше да се възползва от ситуацията за собствена облага. И той като нея беше оплетен в лъжи. Кажеше ли на Ваня, че е знаел от толкова време и си е мълчал, тя щеше да сметне предателството му за не по-малко от тяхното.

Щеше да го намрази също толкова силно.

Щеше да се дистанцира от него също толкова решително.

Себастиан го знаеше. През последните седмици звъня няколко пъти на Ана и я моли да му помогне да намери начин да поднесе истината. Ана отказа. Никога не би му съдействала да открадне Ваня от Валдемар. Никога. Това бе сред малкото неща, за които беше напълно сигурна. Във всичко друго цареше пълен хаос.

Днес обаче щеше да започне да си възвръща контрола.

Днес щеше да предприеме първата стъпка към възстановяването на реда.

Имаше план.

Входната врата се отвори и Ваня най-сетне се появи. Беше пъхнала ръцете дълбоко в джобовете на якето, раменете й бяха отпуснати. Имаше сенки под очите и изглеждаше бледа и уморена, сякаш през последните месеци се е състарила с няколко години. Отметна с ръка безжизнената си, сплъстена коса, докато пресичаше улицата и приближаваше автомобила. Ана събра мислите си, пое си дълбоко дъх и слезе.

— Здравей, радвам се, че намери време — опита се тя да звучи възможно най-непринудено.

— Какво искаш? — гласеше отговорът. — Много съм заета.

Бяха минали три седмици от последния им разговор и на Ана й се стори, че гласът на дъщеря й е позагубил малко от остротата си. А може би просто й се искаше да е така.

— Трябва да ти покажа нещо — започна предпазливо.

— Какво?

— Може ли да ти обясня в колата?

Ваня я изгледа с подозрение. Ана знаеше, че колкото по-дълго мълчат, толкова по-вероятно е дъщеря й да склони. Беше го научила от всичките им предишни караници. Не бива да атакуваш, не бива да притискаш Ваня в ъгъла и да се мъчиш да й наложиш волята си. Ако искаш тя да отстъпи, трябва да действаш без открита конфронтация и да я оставиш да го направи по своите собствени правила.

— Ще видиш, че си заслужава — продължи внимателно. — Сигурна съм.

Накрая Ваня кимна и отиде до колата. Отвори вратата и седна.

Ана запали двигателя и потеглиха. Тя наруши тишината чак някъде около бензиностанцията на Фрихамнен и допусна първата си грешка:

— Имаш много целувки от Валдемар. Липсваш му.

— И на мен ми липсва баща ми. Истинският ми баща — сряза я Ваня.

— Малко се тревожа за него.

— Винете себе си — прекъсна я Ваня. — Не аз съм лъгала през целия си живот.

Ана усети колко близо са до поредната кавга. Колко лесно стигаха дотук. Да, гневът на Ваня беше разбираем, но на нея й се искаше тя да разбере колко наранява тези, които я обичат най-много. Които я подкрепяха и стояха зад нея през целия й живот. Които лъгаха, за да я предпазят, не за да я наранят. Но Ваня само чакаше причина да избухне отново, затова тя се опита да понамали напрежението:

— Знам, знам. Извинявай, не искам да се караме. Не и днес…

Ваня изглеждаше склонна на временно примирие. Продължиха в мълчание. Надолу по „Валхалавеген“, на запад към „Нортул“.

— Къде отиваме? — наруши Ваня тишината, докато минаваха покрай „Сталместаргорден“.

— Ще ти покажа нещо.

— Какво?

Ана не отговори веднага. Ваня се извърна към нея:

— Обеща да ми обясниш в колата. Слушам те.

Ана си пое дълбоко дъх, но не отмести очи от пътя.

— Смятам да те заведа при баща ти.

— Можете да влезете.

Ерик Флодин се обърна към голямата бяла двуетажна къща. Фабиан Хелстрьом, криминалистът, който дойде с него от Карлстад, стоеше на верандата и сочеше сградата:

— Приключваме.

Ерик вдигна ръка, за да покаже, че е чул, и отново обърна поглед към пейзажа, който се простираше пред него.

Беше красиво.

Свежата трева, която покриваше земята чак до каменния зид. Зад него: ниви, които чакаха пролетта да напредне още малко, и отвъд тях — вечнозелените иглолистни дървета, които пък едва започваха да забелязват конкуренцията на нежните светли листенца на широколистните си събратя. Над откритото поле се носеше мишелов и от време на време нарушаваше тишината с провлачения си жален писък.

Ерик се поколеба дали да се обади на Пия, преди да влезе. Тя така или иначе щеше да научи за станалото и да изпадне в отчаяние. Тази история щеше да се отрази на цялата община.

Нейната община.

Само че ако й се обадеше сега, щеше да започне да го разпитва.

Щеше да иска да чуе подробности.

Щеше да иска да чуе всичко.

Той самият знаеше само онова, което научи от колегите, пристигнали преди него.

Тъй че какъв смисъл имаше?

Никакъв.

Пия ще почака, реши той. Хвърли един последен поглед към пясъчника вдясно. Следи от дъжда през уикенда върху жълто пластмасово камионче. Лопатка, покрит с пясък „Трансформър“ и два динозавъра.

Ерик въздъхна и се качи в къщата при убитите.

Фредрика Франсон стоеше до патрулната кола и като го видя, се присъедини мълчаливо към него. Беше пристигнала първа и го информира за видяното. Той я познаваше отдавна. Работеха заедно, преди да го повишат в старши комисар и да го прехвърлят в Карлстад. Добра полицайка. Старателна и отговорна. На ръст почти двайсет сантиметра под неговите сто осемдесет и пет и поне десет килограма над неговите седемдесет и осем. По-лесно е да я прескочиш, отколкото заобиколиш, така я описваха по-злобните колеги. Тя самата не коментираше теглото си. Всъщност и за нищо друго. Фредрика не беше особено словоохотлива.

Стори му се, че долавя миризмата на барут, когато се качи на верандата и зърна първата жертва. Не беше възможно. Знаеше го. Съдебният лекар му беше съобщил предварителното си заключение за часа на смъртта, след като набързо огледа труповете. Преди близо денонощие. Дори и пътната врата да е била затворена — а тя очевидно е била отворена, когато деветгодишното съседско дете дошло, за да потърси с кого да си играе — беше минало твърде много време, за да има каквато и да била остатъчна миризма на барут.

Ерик си сложи калцуни и бели найлонови ръкавици, след което пристъпи в къщата. Извърна поглед от великденската украса от брезови клонки с окачени шарени яйца край поставката за обувки и коленичи до жената, която лежеше по гръб на твърдия каменен под. Първата жертва от общо четири.

Четирима убити.

Две деца.

Семейство.

Още не ги бяха идентифицирали, но като собственици и обитатели на къщата бяха регистрирани Карин и Емил Карлстен със синове Йеорг и Фред, тъй че той силно би се изненадал, ако пред него не лежеше именно Карин Карлстен. Понякога, когато говореше с колеги от Стокхолм и Гьотеборг, та дори и от Карлстад, те се учудваха, че не познава всички в Туршбю. Та нали живееше там? Не е ли просто миниатюрно селце в гората? Ерик винаги въздъхваше с досада при тези въпроси. В общината живееха близо 12 000 души. Приблизително 4000 в града. Кой в Стокхолм познава 4000 души? Никой.

Не, той никога не беше виждал семейство Карлстен, но дали не беше чул да се говори за тях? Съвсем наскоро бяха замесени в някаква полицейска акция.

— Познаваш ли семейство Карлстен? — Той хвърли бърз поглед на Фредрика, която с известни усилия си слагаше калцуните на верандата.

— Не.

— Струва ми се, че имахме някаква работа с тях през зимата.

— Може.

— Би ли проверила?

Фредрика кимна, свали синия калцун, който най-сетне бе успяла да обуе на единия си крак, обърна се и се насочи към колата. Ерик отново се вгледа в проснатата на пода в антрето кестенява жена на около трийсет и пет години.

Дупка в гръдния кош. Голяма. Близо десет сантиметра. Твърде голяма за оръжия като пистолет или винтовка например. По-скоро като от гладката цев на пушка. Количеството кръв по пода подсказваше голяма изходна рана. Ерик си представи изстрел от упор, дулото, притиснато в тялото. Барутните газове се бяха наслоили между кожата и гръдната кост и високото налягане бе разкъсало кожата, предизвикало беше изгаряния и беше образувало черни петна около дупката в белия плетен пуловер на жената. Смъртта сигурно беше настъпила незабавно.

Той погледна към входната врата. Жената лежеше на по-малко от метър от нея. Сякаш е отворила и някой е притиснал цевта в гърдите й и е натиснал спусъка, преди тя изобщо да реагира. Силата на удара я е изхвърлила назад.

Стрелецът, който и да е той, явно след това я е прескочил и е влязъл в къщата.

Ерик се изправи и тръгна по стъпките му.

Първата стая след антрето беше просторната кухня. „Красива кухня в стил рустик“ — несъмнено така би звучало описанието на брокера, който получи за задача да продаде къщата. Зидана камина в единия ъгъл. Истинско чамово дюшеме. Подобни широки дъски и на тавана. Лопата за хляб и някакво кухненско приспособление, което не му беше познато, на стената над старинен миндер. Стара и почерняла готварска печка с дърва сред иначе модерни бели уреди.

На голямата дървена маса още имаше остатъци от нечия закуска. На късата страна — купичка със, вероятно, йогурт и овесени ядки. Столът беше прекатурен. Момче, осем-деветгодишно, на пода. Още по пижама.

В момента течеше великденската ваканция.

Почивен ден, в който детето не е тръгнало рано-рано за училище. За жалост, помисли си Ерик.

Теорията му за гладкоцевното оръжие се потвърди, когато огледа момчето по-отблизо. Едната ръка беше на практика откъсната от рамото. По-малки перфорации на гърлото и по едната буза. Ловен патрон. Какво е било разстоянието, ако убиецът е стрелял от вратата? Два метра? Три? Достатъчно смъртоносните сачми да се пръснат поне малко. Може би не мигновена смърт, но едва ли е минала повече от минута, преди момчето да издъхне.

А после?

Някой е изтичал през стаята след като са застреляли момчето. Дете. Следи от малки ходила в кръвта около стола. Ерик погледна към стаята до кухнята. Уютна дневна. Телевизор и дивиди. Може би другият син е гледал телевизия? Чул е изстрела. Навярно е скочил още при първия. Стоял е на прага и е видял как застрелват брат му. Изтичал е. Накъде? Следите водеха към стълбите за горния етаж.

Защо и той не е бил убит в кухнята? Дали стрелецът е презареждал? Ерик се огледа. Никакви гилзи, доколкото виждаше. Трябваше да пита Фабиан да не би той да ги е събрал.

— Ян Седер.

Наложи се Ерик да призове цялото си самообладание, за да не подскочи. Фредрика се беше озовала безшумно зад гърба му.

— През декември семейство Карлстен подали жалба в полицията срещу него — продължи Фредрика, вторачила очи в мъртвото момче на пода.

— За какво?

— Ловно престъпление.

— Точно какъв вид ловно престъпление? — попита Ерик търпеливо.

— Направили видео с убит вълк в двора на Седер.

— И заради тях го осъдили? — По-скоро констатация, отколкото въпрос.

— Глоба — потвърди тя.

Ерик кимна.

Ловец.

Ловна пушка.

Разбира се, това не доказваше нищо — кой ли нямаше разрешително за лов и оръжие в района? Но поне беше някакво начало.

— Миналия вторник ги заплашил.

Ерик се сепна. Правилно ли чу? Често изпитваше затруднения да я разбере, понеже Фредрика никога не отпускаше повече информация от абсолютно необходимото, а понякога не и толкова.

— Седер? — уточни Ерик. — Ян Седер е заплашил семейство Карлстен миналия вторник?

Фредрика кимна и се обърна към Ерик за първи път, откакто влезе в кухнята:

— Пред басейна. Няколко свидетели.

Ерик бързо обмисли чутото. Възможно ли беше да е толкова просто? Възможно ли е човек да бъде толкова нескопосан? Отговорът беше да. И на двата въпроса. Само защото е брутално и жестоко, не означава, че трябва да е сложно и добре премислено. Даже напротив.

— Искам да говоря с него — каза той на Фредрика. — Доведете ми го.

Фредрика се завъртя и напусна кухнята. Ерик набързо премисли решението си още веднъж, докато вървеше по кървавата диря към стълбището.

Заплаха.

Ловец.

Пушка.

Ерик се надяваше това да е истината. Беше началник на отдел „Тежки престъпления“ във Вермландската полиция едва от два месеца и нямаше желание тази история да се проточва. Нито пък Пия. Тя щеше да очаква да я разреши бързо. За да може общината да я остави зад гърба си. Да продължи напред.

Следите избледняваха все повече и накрая изчезнаха на няколко метра от стълбището. Ерик се подпря на боядисаното в бяло перило и се закатери.

На горния етаж стълбището завършваше в дълъг и тесен коридор с три врати. Две от тях бяха отворени. Ерик хвърли бърз поглед към тази право вляво. Двуетажното легло и пръснатите играчки подсказваха, че е детската. Той отиде до края на дългия коридор и пак се спря. Там, срещу — както Ерик предположи — затворената врата на банята, се беше свлякъл Емил. Няколко години по-възрастен от Карин, поне така изглеждаше. Или може би просто прошарената коса го състаряваше. Във всеки случай, беше мъртъв. Този път нямаше никакво съмнение — пушка. Право в гърдите. Ерик си представи как мъжът е изскочил от спалнята, а стрелецът е стоял на най-горното стъпало.

Ерик се огледа. Изглежда, мъжът не е бил въоръжен. Сигурно е чул какво става на първия етаж, но се е втурнал без никакво средство за защита.

Вероятно не е разсъждавал ясно. Ерик дори не можеше да си представи как би реагирал той самият, ако подобно нещо се случи в неговия дом. В техния дом. Ако на долния етаж бяха Пия и дъщеря им.

Той прескочи краката на мъжа и влезе в спалнята. Двойно легло изпълваше почти цялата стая. Поне два пъти по два метра. Достатъчно място за деца, сънували кошмар. Покривка и декоративни възглавнички, подредени старателно. Две нощни шкафчета и тоалетка с огледало до едната стена. До другата бяха поставени гардероби. Вратите на средния зееха.

Бил е на Карин.

Рокли, блузи и поли на закачалки.

Между обувките на пода стърчаха две малки боси крачета. Ерик се приближи.

В дъното седеше другият син. Пропълзял докъдето е успял да стигне. Одеяло на коленете. Все едно се е опитвал да се скрие. Дали затова Емил е стигнал едва до вратата? Дали е срещнал сина си, който е изтичал при него, и се е опитал да го скрие?

Да го спаси?

Не е успял.

Стрелецът го е открил. Сигурно е застанал точно на мястото, където стоеше Ерик сега. На не повече от метър от момчето. Дулото на пушката — още по-близо. Изстрелът в гърлото почти бе откъснал главата.

Ерик извърна поглед. Беше виждал какво ли не, но това тук…

Децата. Пижамите. Малките боси крачета.

Ерик приседна на оправеното легло и задиша дълбоко, помъчи се да потисне плача. Седнал на грамадното двойно легло, с напиращи сълзи, той си обеща да залови виновника. Не помнеше някога да е правел подобно обещание. Или поне мисълта не се бе формулирала толкова ясно и недвусмислено в съзнанието му. Но този път щеше да хване извършителя.

На всяка цена.

Както обикновено Себастиан отиде пеш до службата на Кунгсхолмен.

Това беше новата му привичка. Отнемаше повече време, но колкото по-дълго отсъстваше от апартамента, толкова по-добре. Сериозно обмисляше да се изнесе. И без това прекарваше повечето си време навън. В кратките часове от престоя си там, обикновено крачеше напред-назад, неспособен да седне. Когато най-накрая се умореше, се опитваше да навакса с книгите, които твърдеше, че вече е прочел. Само че дотолкова не можеше да се успокои, че започваше новата, без да е дочел предишната. Една глава тук, друга там, но рано или късно мислите му се разлитаха на всички посоки.

Дори жените го отегчаваха. Не беше изоставил флиртовете, те го развличаха донякъде, но сам се изненадваше колко рядко стига до края на пътя в последно време. Не беше обичайно за него.

Но образът на Урсула на пода…

Не можеше да си го избие от главата.

Кръвта, която шуртеше, изтичаше през дясното око като от спукан найлонов плик, косата й с полепналата кръв по нея… Струваше му се, че в антрето все още се носи сладникавата миризма на кръв въпреки всички препарати, с които го беше изжулил.

Затова ходеше в службата всеки ден. Трябваше да работи. Разследване, по възможност толкова сложно и трудно, че да изисква пълното му отдаване.

Само че подобни задачи липсваха. Никой полицейски участък не бе потърсил помощта на „Риксмурд“, Националният отдел за разследване на убийства, и както обикновено в такива периоди, екипът компенсираше за многото извънредни часове, които бяха изработили. Били иначе не пропускаше да дойде, независимо дали течеше разследване или не, но сега се отбиваше само от време на време, колкото да си провери мейла, но нищо повече.

С Торкел се срещаше дори по-рядко. И слава богу.

Торкел беше влюбен в Урсула, а тя се намираше в дома на Себастиан, когато куршумът я покоси. Безжизненото й тяло се строполи в неговото антре. Себастиан усещаше, че Торкел винаги ще го вини за случилото се, макар няколкото пъти, когато се видяха, старателно да отбягваха темата.

Дали Себастиан обичаше Урсула? Несъмнено — едно време. Но първата му мисъл, когато чу изстрела и я видя просната в антрето, беше отвратителна. И не беше предизвикана от паника. Беше ясна и недвусмислена и бе всичко друго, но не и изпълнена с обич.

Мамка му, каква работа ще ми се отвори.

Жена, която познаваше от много години. Жена, с която се беше сближил повече и с която се бе престрашил да бъде по-откровен, отколкото с когото и да било, умираше на неговия под, а първата му реакция беше: „Мамка му, каква работа ще ми се отвори“.

Тази мисъл му беше добре позната.

Често му минаваше през главата — при конфликти, настойчиви жени, досадни задължения в службата, общуване с хора. В тези случаи беше нормално. Дори правилно.

Но тогава, в онзи момент…

В антрето след изстрела.

Дори той го намираше за плашещо.

Единствената му радост в момента беше, че Ваня се отбиваше от време на време. Тя оставаше и единствената причина той да продължава да ходи на работа.

В последно време отношенията им се бяха пооправили. Шокът от разкритието, че Валдемар не й е биологичен баща, бе преобърнал живота й. Той намали и силата на подозрението й, че Себастиан е замесен в недопускането й до обучението във ФБР. Сякаш тя вече просто нямаше сили да повдига въпроса.

Беше съвсем естествено; малцина се изправяха пред това, с което тя се бореше в момента. Война на няколко фронта. В такива случаи по-добре да сключиш мир поне с един от враговете, пък бил той и крехък.

Освен това Себастиан не преставаше да отрича каквато и да било вина от негова страна. На два пъти се обърна към комисията, за да им покаже каква грешка са допуснали, като са отстранили Ваня. Разбира се, и двата пъти се погрижи Ваня по някакъв начин да научи за смелите му опити. Комисията не промени решението си. Ваня Литнер можеше да кандидатства следващия път, когато се освободеше място за Куантико. Но неговото застъпничество се отплати по друг начин.

Няколко дни след последния си опит той я срещна в коридора. Тя се държа по-кротко от обикновено. Изглеждаше уморена, далеч не толкова бойка, далеч не толкова готова да го захапе при първа възможност. Дори му благодари. Чула за обръщането му към комисията, така му каза, а после разправи за баща си, който вече не й бил баща.

Тогава двамата се сближиха отново. Не толкова, колкото преди. Но все пак. Беше някакво начало, а и след тази среща мислите му за Урсула се поразсеяха.

Отново бе намерил върху какво да се съсредоточи.

Ваня дори не възнамеряваше повече да сяда в една кола с Ана. Трябваше да се държи на разстояние от жената, която й беше майка, но изобщо не се държеше като такава. Това поне беше ясно.

Гледаше през прозореца на таксито напредналата пролет, макар още да беше едва април. Беше топло вече цяла седмица и всички вкусваха далечното лято. Само че Ваня се чувстваше замръзнала отвътре. Изоставена. Баща й вече не й беше баща. А за майка си дори не знаеше какво да мисли.

Кой всъщност й беше останал?

Не и Били. Вече не. Преди бяха като брат и сестра, но после се отчуждиха. Той беше изцяло погълнат от връзката си с Мю, годеницата, с която, макар да бяха заедно от цяла година, Ваня бе виждала съвсем бегло. А сега двамата щяха да се женят. Дори не беше сигурна дали ще я поканят на сватбата.

С Торкел, нейния шеф и ментор, също вече не се срещаше често. Той не се появяваше много-много в службата след станалото с Урсула. Тя се питаше дали не възнамерява да напусне. В кратките мигове, когато бяха заедно, й се струваше, че нещата вървят натам.

Какви други близки имаше тя?

Списъкът беше кратък.

Смешно кратък.

Юнатан, бившият й, който понякога се обаждаше с надеждата да се съберат или поне да се озоват в леглото.

Може би неколцина колеги, с които бе учила заедно в полицейската академия и с които се виждаше от време на време; но сега те бяха заети със собствените си семейства.

И накрая… Себастиан Бергман.

Ако по времето, когато работеха заедно за първи път във Вестерос, някой й беше казал колко близки ще станат, тя би се изсмяла на глас. Подобно изказване би прозвучало твърде абсурдно дори за да си прави труда да отрича. Той или я вбесяваше, или я отегчаваше. Сега обаче тя дори признаваше, че понякога й липсва. Как е възможно? Как така един разгонен нарцистичен криминален психолог се беше настанил в смешно краткия й списък?

Не само липсата на други имена му бе осигурила място в него, макар че вероятно щеше да е по-лесно да го пропъди, ако в живота й имаше някой друг достатъчно близък.

Не, причината беше друга.

Харесваше й да разговаря с него. Той, който се държеше непоносимо, безцеремонно и присмехулно с всички останали, с нея ставаше внимателен и състрадателен. Той, който непрекъснато преследваше другите жени като някакви ловни трофеи, без изобщо да се замисли за техните чувства, се вълнуваше от нейните. Тя нямаше представа защо, но това беше истината. Несъмнено. Той не можеше да го скрие.

Но дали можеше да му вярва? Нерядко той се оказваше твърде наблизо, когато се случеше поредната гадост.

Твърде близо до доказателствата, които накиснаха Валдемар.

Твърде близо до Першон Ридарштолпе и заключението му, което сложи край на надеждите й за онова обучение във ФБР.

Само че колкото и да прехвърляше фактите в ума си, не можеше да намери и една причина Себастиан да иска да й навреди. Може би казваше истината — всичко беше чисто съвпадение. Само дето ако Ваня бе научила нещо от работата си, то беше, че рядко може да има толкова случайности една след друга. Станеха ли твърде многобройни, се превръщаха в симптоми. Възможното се превръщаше в невероятно.

А случайностите около Себастиан бяха стигнали почти дотам. До границата. Но може би още не я бяха прехвърлили.

Тя се нуждаеше от него.

Точно сега беше съвсем сама.

Ерик Флодин паркира автомобила пред ниската, плоска и — ако трябва да сме честни — едновременно грозна и безлична сграда на „Берйебювеген“ 22, която му беше работно място до миналия февруари, спря двигателя, слезе и се насочи към входа. Като го видяха, тримата, които чакаха на двете дървени пейки пред полицейското управление, се изправиха. Познаваше и тримата. Двама бяха от вестник „Вермландс Фолкблад“, третият — от местната редакция на „Нюа Вермландс Тиднинген“.

Промърмори „Абсолютно нищо“ в отговор на въпроса какво може да каже за убийството и бутна вратата. Кимна на Кристина и Денис, които стояха на гишето и извади картата си за достъп, когато телефонът му изведнъж иззвъня. Докато плъзгаше картата върху четеца и въвеждаше четирицифрения код, с който да се вмъкне в недрата на полицейското управление, вдигна телефона и отговори на Пия.

— Вярно ли е? — чу се вместо поздрав.

Ерик като че ли долови нотка на укор, задето го е чула от друг източник, а не от него.

— Семейство? Застреляли са цяло семейство?

— Да.

— Къде? Кое?

— Недалеч от Стурбротен. Казват се Карлстен.

— Знае ли се кой го е направил?

— Имаме заподозрян, но… заплашил семейството.

— Кой?

Ерик дори не се поколеба. Обикновено споделяше с жена си повечето подробности от текущите разследвания и досега нищо не беше изтекло.

— Ян Седер.

— Не го познавам.

— Имали сме си работа с него, сега отивам да го разпитам.

Пия въздъхна дълбоко и Ерик си я представи — как стои до прозореца в кабинета си на втория етаж в Общината и гледа навън, към калините пред магазин „Кооп“ на „Тингсхюсгатан“.

— Ще има жълтини — въздъхна тя разтревожено.

— Не е задължително, тук са само „ВФ“ и „Нюа Вермландс“ — каза го само защото смяташе, че тя иска да чуе това, а не защото беше истина.

Разбира се, че щеше да се пише по вестниците.

Не след дълго към тримата пред управлението щяха да се присъединят техни колеги от Карлстад и конкуренти от едрите риби в Стокхолм. Вероятно и от телевизията. Може би дори от Норвегия.

— Спомняш ли си Омселе? — попита Пия сухо и на мига му даде да разбере, че опитът му да я утеши е прозрачен.

Ерик въздъхна. Разбира се, че си спомняше Омселе. Тройно убийство на семейство в близост до църква. Убийците искали да им откраднат велосипеда. По онова време Ерик беше първи курс в полицейската академия. Всички следяха по вестниците, радиото и телевизията преследването през цяла Швеция на Юха Валякала и приятелката му Марита.

— Минаха двайсет и пет години — продължи Пия в ухото му, — а все още свързваме Омселе единствено с това. Искаме хората да идват да живеят тук, не да ги плашим.

Ерик се спря в малката кухня и взе чаша, постави я върху решетката на машината и натисна „капучино“. Изведнъж го обхвана раздразнение. Всеки момент щеше да изгуби търпение. Тя не беше влизала там. В къщата. Не бе видяла малкото момченце, скрито в гардероба, което наесен трябваше да тръгне на училище за първи път. Нито братчето му по пижама до остатъците от закуската.

Не ги беше видяла.

Не беше видяла кръвта.

Безсмислието.

— Наясно съм, че не изглежда добре — промърмори той, като се мъчеше да сдържа гнева. — Но четирима души са мъртви. Две деца. Как ще повлияе или няма да повлияе на имиджа на общината остава на заден план. Не си ли съгласна?

Последва мълчание. Машината си беше свършила работата и той взе чашата. Отпи от, за жалост, неособено топлата напитка. Кафето в Карлстад беше по-хубаво.

— Имаш право — промълви тя накрая. — Извинявай. Съжалявам, сигурно съм прозвучала ужасно егоцентрично.

— Прозвуча като посветена на каузата си — отвърна той; както винаги раздразнението го напусна и веднага бе заменено от угризения на съвестта, след като тя отстъпи и се извини. — Каквато винаги си била — добави.

— Да потърсим ли някого? — попита тя с обичайния си енергичен тон.

— В смисъл?

— Помощ. Отвън.

— Не, не мисля. Поне не още.

По-нататък по коридора Фредрика подаде глава през една врата и го забеляза. Хвърли му поглед, който ясно казваше, че е време да приключва с телефонните разговори и да отиде при нея. Ерик се подчини незабавно.

— Трябва да вървя, ще говорим довечера. Целувам те.

Той прибра телефона в джоба си, заряза недопитото кафе и бързо отиде в стаята на Фредрика, за да чуе новата информация.

Себастиан чу стъпки зад стъклените врати и свали книгата със сложното научно заглавие „The Psychopathology of Crime: Criminal Behavior as a Clinical Disorder“. Ваня. Изглеждаше още по-бледа и тревожна. Тя извади картата си за достъп и отвори вратата, която сякаш бе по-тежка от обикновено. Нещо се е случило. Себастиан се изправи и прекоси офиса, без да обръща внимание на стерилната му обстановка. Опита се да я посрещне с дружелюбна усмивка, но тя не го забеляза. Видя го едва когато почти стигна до нея.

— Здравей, станало ли е нещо? — попита той и от безпокойство за нея направи последните крачки малко по-бързо от нормалното.

Отначало му се стори, че тя няма да му отговори. Мълчеше и го гледаше. Обичайната й сила и енергия бяха останали единствено в красивите сини очи. Сякаш беше съсредоточила цялата си мощ там, тъй като думите, които най-сетне пророни, бяха безсилни и колебливи, все едно са се разпаднали:

— Мама… ми каза кой е баща ми — промълви накрая.

Вътрешностите на Себастиан се вледениха. Не беше подготвен за това.

Невъзможният миг.

В главата му настъпи хаос.

Нима Ана наистина е казала истината? Досега твърдо отказваше да му помогне. Наистина ли го е направила?

— Кой е? — попита той и остана доста впечатлен от спокойствието в гласа си, който изразяваше единствено естествено любопитство.

— Знаеш ли какво ми показа тя? — продължи Ваня, като че ли не беше чула въпроса му, но с малко по-силен глас.

— Какво? — поинтересува се той и почувства, че паниката малко по малко отминава.

И този път му се размина. Ваня не би започнала разговора по този начин, ако Ана е разкрила истината. Поне дотолкова познаваше Ваня. За разлика от него тя не беше лъжкиня.

— Гроб. Показа ми гроб.

— Гроб ли?!

— Мхм. Мъртъв е. Умрял през 1981. Ханс Оке Андершон, така се казвал.

— Ханс Оке Андершон?

Себастиан се постара да се приспособи към новата ситуация, като не можеше да отрече и че Ана успя да го впечатли. Беше съумяла едновременно да снабди Ваня с баща и да го убие. Ваня обаче очевидно не споделяше чувствата му.

— Отказал да поеме отговорност, когато забременяла — продължи тя и заклати глава. — Когато Валдемар се появил, двамата решили да не ми казват за него.

— Никога?

Никога. Твърди, че не искала да ме нарани. Особено при положение че Ханс Оке Андершон умрял няколко месеца след моето раждане и нямал роднини.

Ваня изведнъж доби ядосан вид. Силата й се върна, вече не само очите бяха изпълнени с енергия. Той най-сетне можеше да я познае.

— Явно ме смята за много тъпа. След няколко месеца увъртане изведнъж измисля някой си, който — колко удобно — е хвърлил топа. Наистина ли си е въобразявала, че ще се хвана?

Себастиан усети, че въпросът е риторичен, и си замълча. Тъй или иначе Ваня не чакаше отговор. Потокът от думи се изливаше от нея, потискан гняв, който е напирал и едва сега е получил излаз:

— Ако е вярно, какво й е пречело да ми покаже проклетия гроб досега? Защо й е трябвало да се мотае няколко месеца?

— Не знам — отвърна Себастиан, този път откровено.

— Е, аз знам. Защото е лъжа. Опитва се просто… да приключи въпроса. Да ме принуди да се помиря с тях.

Себастиан мълчеше. Не беше сигурен каква стратегия да предпочете. Дали да защити Ана? Да й помогне да накара Ваня да повярва на лъжата и да продължи напред; или пък да подсили съмненията на Ваня? Да забие поредния пирон в отношенията между двете. От кое щеше да извлече по-голяма облага в далечен план? Положението беше сложно, но той трябваше да направи своя избор веднага.

Ваня поклати глава и задиша дълбоко, за да се успокои.

— Единственият начин дори да си помисля да им простя, е ако се държат искрено с мен. Да престанат с лъжите. Разбираш ли ме?

Себастиан реши да подкрепи Ваня. Стори му се най-оправдано. Щеше да му спечели време. И преди всичко близост.

— Разбирам. Сигурно ти е много тежко — добави той съчувствено.

— Вече нямам сили да се карам с теб — рече Ваня тихо и го погледна с насълзени очи. — Нямам сили да се боря с целия свят. Няма как.

— Няма защо да се бориш с мен — отвърна той възможно най-внимателно.

Ваня кимна леко и го погледна умолително:

— Тогава ми кажи истината. Замесен ли си по някакъв начин с решението на Ридарштолпе да не ме препоръча за ФБР? Ти ли го накара да ме отхвърли?

Себастиан положи усилия да прикрие изненадата си. Как стигнаха отново до тук?

— Вече ти казах — отговори той, за да си спечели време и да си възвърне самообладанието.

— Кажи го пак. — Ваня не отместваше очи от лицето му. — Честно. По-леко ще го понеса, ако е истина, отколкото ако онези, на които държа, продължават да ме лъжат.

Себастиан се взря в очите й и се постара искреността му да изглежда също толкова истинска, колкото нейната мъка. Не беше трудно, когато залогът бе толкова голям.

— Не — излъга той и установи, че гласът му леко потрепери от тържествеността на момента. — Честна дума, нямам нищо общо.

Забеляза как тя издиша, как раменете й се отпуснаха от облекчение и той се изпълни с гордост. Стига да имаше нужната мотивация, се оказваше невероятно изкусен лъжец. В този миг би могъл да я накара да повярва и че Земята е плоска.

— Самата мисъл, че ме подозираш… — започна той, за да подсили лъжата, но тя вдигна ръка и го прекъсна:

— Не казвай нищо повече. Избирам да ти вярвам.

Себастиан бързо се пробуди от новото си състояние на самодоволство. Какво каза тя? Че избира да му вярва?

— Какво значи това? — възкликна той, този път с истинско удивление.

— Каквото казах. Избирам да ти вярвам, защото имам нужда от това.

Себастиан се вторачи в дъщеря си, която отново изглеждаше готова да се разплаче. Да избере да му вярва не беше същото като да му вярва. Но Себастиан прие, че засега и това му стига. Оттук нататък зависеше от него да й докаже, че е изборът й е правилен.

— Няма да те разочаровам — обеща й той.

— Добре тогава.

Тя се усмихна, пристъпи към него и го прегърна.

Задържа го в прегръдката си по-силно и по-дълго, отколкото той някога бе посмял да се надява.

Ян Седер чакал в една от двете стаи за разпити в сградата, тази нататък по коридора, научи Ерик. Наричаха ги „стаи за разпити“, но той знаеше, че рядко ги използват по предназначение. Обикновено в тях се водеха оперативки, лични телефонни разговори, срещи и от време на време някой се затваряше вътре да подремне.

Седер не показал нито изненада, нито учудване, когато дошли при него, докладва Фредрика. Нито пък се ядосал или съпротивлявал. Тръгнал с тях напълно доброволно. Не му съобщили за какво искат да говорят с него, макар че попитал няколко пъти. Само обяснили, че имат нужда от разяснение на някои събития, но не се впуснали в подробности. Фредрика беше събрала в папка всичко, което знаеха за него и беше оставила на масата копие и за Ерик. Освен това се свързала с Малин Окерблад, прокурор, и уредила заповед за обиск. Вече била пратила колегите.

Ерик кимна, доста впечатлен, и помоли да му даде няколко минути да прочете материалите. А дали през това време имало надежда да се намери кафе, което да е поне няколко градуса над стайната температура? Отговорът беше „не“. Не и в управлението. Щели да поправят машината след празниците.

Тъй че той трябваше да се задоволи с този отговор, да седне и да отвори тънката папка.

Ян Седер, роден през 1961 година. Пет години по-голям от Ерик. Живее в дома на родителите си: малка къща на няколко километра от тази на семейство Карлстен. С пенсия по болест от 2001 година. Женен и разведен два пъти. И двата пъти за тайландки. В момента е необвързан, след като някаква рускиня — която той нарекъл „онази, която поръчах“ — го напуснала миналата Коледа след скандал, приключил с жалба за побой, впоследствие оттеглена.

Ерик прелисти извадката от полицейското досие.

Шофиране без книжка няколко пъти, шофиране в нетрезво състояние, отнета книжка, на два пъти арестуван от пътна полиция, престъпване на закона за алкохола, незаконно варене на ракия и контрабанда, заплахи и насилие срещу длъжностно лице, престъпване на закона за лова и още една жалба за побой от една от съпругите, също оттеглена.

Ерик затвори папката.

Алкохол и липса на всякакви задръжки.

Определено беше време да говори с Ян Седер.

Той седеше свит до масата, носеше проста бяла тениска и изтъркани джинси. Заради брадясалите, хлътнали бузи, рижата коса, която имаше нужда от миене и подстригване, и фините капиляри под сухата кожа на леко сплескания нос изглеждаше доста по-стар от петдесетте си години, помисли си Ерик. Кървясалите очи проследиха униформения полицай, който излезе от стаята. Ерик и Фредрика седнаха. Фредрика включи магнетофона на масата. Съобщи днешната дата, обяви началото на разпита на Ян Седер и добави, че старши комисар Ерик Флодин присъства. След това замълча. Ерик си прочисти гърлото и срещна уморените очи на Седер.

— Искаме да поговорим за семейство Карлстен.

Ян въздъхна дълбоко:

— Сега пък в какво ме обвиняват?

— Има ли за какво?

— Не, но полицайчето дойде и ми взе… — Той вдигна трепереща ръка. — Взе проби от ръцете ми, поиска ми и якето, ризата и обувките. Какво става?

Ерик реши да не отговаря на въпроса. Още не.

— Заплашили сте Емил и Фред Карлстен пред басейна на Туршбю завчера след урока на детето по плуване — продължи той, без да отмества очи от лицето на Седер.

— Не съм ги заплашвал.

Ерик кимна на Фредрика, която отвори папката на масата.

— Трябвало… — Фредрика прелисти тънката купчина хартия и зачете. — „Да внимават много, да не вземат да се озоват пред някой куршум.“

— На мен ми звучи като заплаха — додаде Ерик.

Ян Седер отмести поглед от Фредрика върху него и сви рамене:

— Бях пийнал.

— Но си остава заплаха.

— Бях пиян.

— Знаете ли какво мисля за онези, които защитават глупавите си постъпки с това, че били пияни?

Мълчание. Седер явно реши, че Ерик ще продължи, без да чака отговор. Той обаче нямаше такова намерение — стана ясно, след като изминаха десетина секунди.

— Не, не знам.

— Мисля: „За идиот ли ме смята?“.

Ерик се наведе през масата, не много, но достатъчно, че Седер да се поотдръпне назад.

— Алкохолът не ти дава нови идеи, просто те кара да кажеш онова, което мислиш; но когато си трезвен, имаш достатъчно мозък да си затваряш устата. Заплашили сте ги с убийство.

Ян си прочисти гърлото и изведнъж вече не изглеждаше толкова спокоен и отпуснат. Прокара длан по наболата сива брада.

— Мога да им се извиня, ако трябва. Ако съм уплашил хлапето или нещо такова.

Преди Ерик да отговори, мобилният телефон на Фредрика завибрира върху масата. Ерик й хвърли неодобрителен поглед, който тя игнорира, прочете номера на дисплея и за негово смайване вдигна. В стаята настъпи тишина, докато двамата мъже чакаха разговорът да приключи. Единственият звук бяха ахакането и едносричните отговори на Фредрика.

— Намира ли ви се малко кафе? — попита Седер, след като се закашля на няколко пъти.

— Не и топло — въздъхна Ерик в момента, в който колежката му затвори телефона.

Тъкмо понечи да направи язвителна забележка, когато Фредрика се наведе към него и зашепна в ухото му.

Не много, не повече от три изречения, предположи Седер, но когато Ерик отново насочи вниманието си към него, сякаш тези три изречения му бяха влели нова енергия.

— Имате разрешително за два ловни щуцера и една пушка — започна той и отвори тънката папка, която бе донесъл със себе си. — Пушка… — Ерик погледна страницата пред себе си. — „Бенели Супернова“, 12-ти калибър. Така ли е?

Седер кимна.

— Отговаряйте на глас, ако обичате — обади се Фредрика. — За записа — кимна тя към магнетофона.

— Да — рече Седер, ненужно силно и ясно. — Имам „Бенели Супернова“, дванайсети калибър.

— Колегите, които правят обиск на дома ви, току-що се обадиха. — Ерик направи кратка пауза, пак се наведе. Този път по-напред. По-жадно. — Не могат да я намерят. Бихте ли ни казали къде е?

— Откраднаха я.

Отговорът дойде бързо и решително. Ерик не можеше да определи дали е честен, или заучен. Само че четирима души бяха убити с пушка, а Ян Седер не знаеше къде се намира неговата.

Какво съвпадение.

Ерик нямаше намерение да се откаже лесно.

— И кога стана това?

— Май преди няколко месеца. Някъде преди Коледа.

— Не виждам да сте докладвали — посочи Ерик папката на масата.

— Не съм.

— Защо?

За първи път, откакто Фредрика и Ерик влязоха в стаята, устните на Ян Седер се разтеглиха в усмивка. След фризьора нямаше да е зле да иде и на зъболекар, помисли си Ерик.

— Защо ми е? Да не би през последните десет години да сте разкрили и една кражба с взлом?

Вярно беше, че процентът разрешени случаи бе смущаващо нисък, призна си Ерик, но въпреки това повечето примерни граждани се обръщаха към полицията. Особено пък за откраднато оръжие. Но не и Седер. Не че той можеше да се нарече „примерен гражданин“.

— Такава пушка струва към десет хиляди. — Ерик отново се облегна и гласът му доби такъв тон, все едно просто ще си побъбрят.

— Там някъде. — Заподозреният сви рамене, като че ли да подчертае, че не знае колко струва в момента „Бенели Супернова“, 12-ти калибър.

— Това са много пари. Не искахте ли застрахователите да ви обезщетят? А за целта кражбата трябва първо да се докладва в полицията.

— Нямам застраховка.

— Никаква? — не се сдържа Фредрика.

Седер се обърна към нея:

— Защо, да не би да е задължително по закон?

— Не, не е незаконно, просто малко глупаво.

Седер пак вдигна рамене. После се почеса по носа и скръсти ръце. Езикът на тялото му ясно говореше, че смята разговора за приключен. Ерик реши да смени тактиката. Така нямаше да стигнат доникъде. Време беше да върне разговора към семейство Карлстен.

— Къде бяхте вчера? — попита той отново с онзи глас, все едно пият кафе заедно.

Ерик Флодин блъсна скапаната кафемашина в кухничката. Сега вече се ядоса. Наложи се да прекъснат разпита, понеже Седер поиска адвокат. Естествено, той нямаше адвокат, затова сега чакаха служебен да дойде до Туршбю. Фредрика, която беше отишла до дома на Седер, тъкмо се беше обадила да каже, че засега не намират нищо, което да свързва Седер с убийството на няколко километра от къщата. За сметка на това едно от техническите лица открило вълча кожа в кутия, скрита в покрайнините на имота. Явно одрана скоро, тъй като била натрита със сол и се сушала. Фредрика сухо отбеляза, че ако не открият друго, могат да задържат Седер за поредното ловно престъпление. След което затвори телефона. На всичкото отгоре нямаше кафе.

Доникъде не бяха стигнали. Разполагаха със заплаха от Седер, но това беше всичко. Ако не успееха да го свържат с нещо, на практика трябваше да започнат отначало. Това беше първото голямо разследване на Ерик след повишението. Не можеше да си позволи провал, но времето течеше. Убиецът имаше близо ден и половина преднина, толкова важните първи двайсет и четири часа се бяха изпарили.

Нуждаеха се от помощ.

Той се нуждаеше от помощ.

Онези, към които можеше да се обърне, не бяха много. Още на мига можеше да отхвърли Ханс Уландер, началникът му в Карлстад. Уландер бе застанал зад другия кандидат в битката за поста на старши комисар Пер Карлсон и не се бе опитал да скрие пристрастията си.

„Ще видим как ще потръгне“, това бяха първите думи на Уландер, когато стана ясно, че предпочитанията клонят към Ерик. Не, не можеше да моли този човек за помощ два месеца по-късно. Не стига това, ами и Уландер вече намекна в телефонен разговор, че предпочита той да поеме разследването, тъй като сложността му изисквала, както го нарече, „старшинство“. Единствено доверието на шефа на областната полиция му запази разследването, поне засега. Но точно на шефа на областната полиция, жена на име Ана Бредхолм и една от най-близките приятелки на Пия, не можеше да се обажда с молба за помощ. Така още повече би засилил впечатлението, че прави кариера на гърба на жена си. Злобните клюки и така обикаляха и той не искаше по никакъв начин да ги засилва. Не, нуждаеше се от някого, който по никакъв начин не е замесен в политическите игрички във Вермланд.

„Нищо срамно няма да потърсиш помощ“, казваше майка му често. Естествено, беше права, но какви сигнали щеше да изпрати, ако при първото си голямо разследване още на втория ден включеше външни лица? Не беше нужно да си гений, за да се досетиш какво ще си помисли Уландер, но останалите? Дали щеше да накърни авторитета си, да си усложни живота за в бъдеще? Да покаже слабост?

„Майната му“ — помисли си. Ако убийството на семейство Карлстен не се разрешеше, щеше да излезе, че е некомпетентен. А това беше по-лошо.

Представи си момченцето, застреляно в гардероба.

Време беше да повика най-добрите.

Никога не му е било трудно да я гледа.

Напротив, обичаше да плъзва поглед по устните й, по носа, по бузите, а накрая да се спре върху очите. Понякога я наблюдаваше скришом в службата. Имаше нещо вълнуващо в това да я следи без нейно знание. Често, разбира се, тя усещаше, че я наблюдават, и той бързо извръщаше очи и се мъчеше да се държи небрежно, но когато отново я погледнеше, виждаше, че се подсмихва.

Само че в последните седмици преди злополуката погледът й за жалост най-често изразяваше тревога.

Тогава връзката им се беше развила. В грешната посока. Той дори не беше сигурен какво се обърка.

Тя се развеждаше с Мике и Торкел се надяваше, че оттук нататък спорадичните им любовни приключения ще прераснат в сериозна връзка. Само че не стана така. Ни най-малко. Напротив, виждаха се все по-рядко. Тя го избягваше.

Липсваше му. Трудно приемаше, че за нея той беше само любовник. Сега обаче беше изправен пред още по-тежко предизвикателство от разочарованието да бъде пренебрегнат.

Вече не можеше да погледне лицето й.

Както в момента, докато лежеше на дивана в дневната, завита с червеното вълнено одеяло. Каквото и да направеше, той виждаше единствено бялата превръзка върху дясното й око; бе му отнела лицето, което обичаше. Знаеше, че трябва да срещне погледа й, но по никакъв начин не успяваше да се застави да го стори. Куршумът беше раздробил очната ябълка и зрителния нерв, но за късмет, така го нарекоха лекарите, попаднал под такъв ъгъл, че минал през слепоочието, без да нанесе твърде големи поражения. Но дясното око беше загубено завинаги.

Той се изправи, за да се отдалечи от превръзката за малко. Тръгна към кухнята й.

— Искаш ли още кафе?

— Ти си налей — отговори Урсула. — Остана малко.

Торкел погледна чашата в ръката си и се почувства глупаво — дори не беше близнал кафето си. Дали беше очевидно, че се опитва да избяга? Е, сега не можеше да се обърне, затова продължи към кухнята.

— Ще си долея — промърмори, по-скоро на себе си.

Чу гласа на Урсула:

— Как е Ваня?

Торкел се спря пред черната кафеварка до печката.

Истината беше, че нямаше представа. В последно време не го беше грижа за никого освен за Урсула. Почти не стъпваше в службата и тайничко се надяваше скоро да не възниква задача за екипа. Искаше да се посвети изцяло на Урсула.

— Добре… предполагам — отвърна накрая.

— Сигурен ли си? — усъмни се тя. — Онзи ден се отби. Изглеждаше потисната.

Торкел я слушаше, докато наливаше кафе в чашата си.

— Не я виждам кой знае колко често — призна. — Имала някакви семейни проблеми, така чух. Но честно казано, не знам нищо.

„Мисля само за теб“ — идваше му да каже. Върна се в дневната и пак седна.

— Не, нали все стоиш при мен — кимна Урсула и му се усмихна за първи път от дълго време. — И искам да ти благодаря за това — продължи.

Протегна се и го хвана за ръката. Нейната беше по-топла от обикновено. Но все така нежна. Беше му липсвало. Докосването. Сега го осъзна.

Странно колко малко му беше необходимо. Опита се да се съсредоточи върху здравото око. Синьо-сив ирис. Изглеждаше уморено. Но си беше нейното. Тя се криеше в него. За секунда той успя да забрави проклетата превръзка.

— Идваше всеки ден в болницата, а сега си тук постоянно. Благодарна съм ти, наистина, но и… — Урсула се поколеба. — Чувството е малко особено.

— В повече ли ти идвам?

— Мога ли да бъда откровена?

Тя внимателно пусна ръката му и отвърна лице. Торкел не се нуждаеше от друг отговор. Но тя продължи, макар вече да бе казала всичко необходимо:

— Раздвоена съм. Ти искаш да ти дам нещо повече и това усложнява нещата. Държиш на мен, а аз само те разочаровам.

— Не ме разочароваш.

— Напротив, току-що те разочаровах. Нали?

Торкел кимна. Права беше. Нямаше смисъл да се преструва пред нея. Искаше да й зададе милион въпроси. Но един засенчваше всички други.

Какво е правела в дома на Себастиан?

Не беше просто случайност. В това бе убеден.

Той беше изчел внимателно всички записки от разпитите на Елинор Бергквист и на Себастиан по време на полицейското разследване. 149 страници, плътно изписани. Разпит след разпит Елинор твърдеше, че със Себастиан са имали дълга и страстна любов. Влюбили се от пръв поглед и той я поканил да заживее с него. Страница подир страница Елинор описваше как двамата със Себастиан споделяли нещо, което най-точно можеше да се опише като брак от петдесетте години. Тя му готвела и подреждала, всеки петък купувала цветя, а той работел и се грижел за финансите, после се прибирал, а у дома го чакали топла вечеря и секс. Продължило месеци, чак до деня, когато той я изгонил и сменил ключалката, което я докарало дотам да притисне дулото на пистолета в шпионката на вратата му. Целта й била да покаже на Себастиан, че не може да се отнася така с нея. Искала да го нарани или направо да го убие. Отново и отново повтаряше, че нямала представа, че в апартамента имало друг човек.

Онзи Себастиан Бергман, който оживя от тези 149 страници, порази Торкел. Нямаше нищо общо с човека, когото някога бе наричал приятел. Когото си мислеше, че познава добре. Отначало, когато прехвърли записките от разпитите на Елинор, Торкел беше убеден, че тя лъже. Очевидно й хлопаше дъската, в това поне нямаше съмнение. Резултатите от щателния психиатричен преглед още не бяха излезли, но той беше убеден, че когато процесът започнеше след някой и друг месец, Елинор щеше да бъде изпратена в психиатрия.

Само че разпитите на Себастиан до голяма степен потвърдиха всичко казано от нея, макар той да даваше друго обяснение за пребиваването й в дома му. Поканил я, за да я защити от евентуална смъртна заплаха от страна на Едвард Хинде, а след това тя просто останала. Но оттам нататък историята му се покриваше изцяло с нейната. Себастиан, който по принцип никога не излизаше с една и съща жена два пъти, дълго бе съжителствал с нея.

Себастиан се чувстваше ужасно и показа страхотно терзание на разпитите, но така и не посети Урсула в болницата. Поне доколкото знаеше Торкел. Може би срамът бе твърде голям и той нямаше сили да го преодолее. Или пък просто не му пукаше. Торкел нямаше представа. Разпитите всъщност просто потвърдиха онова, което вече знаеше — той изобщо не разбираше Себастиан Бергман.

Не се сдържа и попита:

— Себастиан идвал ли е изобщо?

— Веднъж.

Усети, че Урсула предпочита да смени темата, но настоя. Невъзможно му беше да се откаже толкова лесно.

— Как може такова нещо?! Не мога да го разбера.

— Аз пък го разбирам — отвърна тя. — Майстор е в избягването на всичко, което причинява болка.

— Това не е особено добро качество.

— Според мен по-скоро е защитен механизъм и се утешавам с идеята, че той всъщност страда най-много от всички.

Тя пак го хвана за ръка. Торкел усети как страните му пламват. Поне не беше равнодушна към него. Дълго бе живял с надежди за Урсула. Можеше да издържи още малко.

Да не са равнодушни към теб пак е нещо.

Само че тя е била в дома на Себастиан. Не в неговия.

Опита се да пропъди мисълта и да се съсредоточи върху топлината на ръката й. Докосването трябваше да го успокои, но не се получи. Дори без да е тук, Себастиан заставаше между тях.

Звънът на телефона прекъсна размислите му.

Ванът пътуваше на запад по Е20.

Както винаги Били седеше зад волана. Както винаги караше твърде бързо. Едно време Торкел го молеше да намали. Не и този път. Вместо това седеше мълчаливо и зяпаше през прозореца. От двете страни на пътя се плъзгаха редиците борове. Сякаш напуснеш ли града, Швеция се състои само от това. Гори, гори и пак гори. Най-отзад седяха Себастиан и Ваня. Един до друг. Торкел го намираше за необяснимо. Напоследък, когато ги виждаше заедно, Ваня изглеждаше дистанцирана от Себастиан. Явно нещо се беше променило.

Най-отпред, на мястото, където обикновено пътуваше Урсула, бяха струпали багажите си.

Изведнъж чу, че Себастиан се захилва. Изглежда, Ваня разправяше нещо смешно. На мястото на Урсула имаше багаж, а Себастиан се смееше все едно нищо не е станало. Торкел изпита още по-голямо раздразнение, като погледна отново безкрайните гори.

След няколко часа свиха по път 62, който щеше да ги отведе чак до Туршбю в Северен Вермланд. Били никога не беше ходил там и подозираше, че и никой от присъстващите не е. Сайтът на общината с гордост съобщаваше, че Туршбю е мястото, където Свен-Йоран Ериксон и Маркус Берг са вкарали първите си голове и че там се намира единственият тунел за ски бягане в Швеция. Ериксон беше добре известен на Били, не на последно място от клюките за любовния му живот в жълтата преса, но пък нямаше представа кой е Маркус Берг, а ски не бе карал от тринайсетгодишен.

„Само се шегувам! Пошегувах се, скъпи.“

Били помнеше добре тези думи. С тях приключи случаят с масовия гроб в Йемтландските планини. Той застреля Чарлс Седерквист. Една сутрин даде ключ от апартамента си на Мю. Тя го прегърна и прошепна, че сега остава само да се оженят. През май. Тя забеляза смаяната му и вероятно ужасена физиономия. Затова го прегърна.

„Само се шегувам! Пошегувах се, скъпи.“

Точно това каза.

Дума по дума.

Но когато два месеца по-късно дойде при него със списък от 150 гости и го помоли да й помогне да го посъкрати, той разбра, че сватбата през май вече не е шега, а реалност.

Мю.

Обичаше я. В това беше сигурен.

Но всичко се случваше твърде бързо.

През юни щеше да стане година, откакто се запознаха. И щяха да бъдат женени от месец.

Опитите му да удължи пътя до олтара се бяха оказали безплодни и изглеждаха нищожни на фона на страстното й убеждение, че това е правилният избор за двама им. Струваше му се дребнаво от негова страна да не затвърди общото им бъдеще; все едно не я обича.

А той я обичаше безкрайно.

Всичко в нея — от страстта й до начина, по който го гледаше, когато лежаха един до друг. Харесваше му, че с каквото и да се заемеше, го докарваше докрай. Харесваше му, че го кара да израства. С нея се чувстваше като единственият мъж на света, а за човек, който винаги е имал чувство, че стои отстрани и наблюдава, усещането беше прекрасно.

Затова той се предаде, засрамен от нерешителността си.

В действителност никога не си беше представял, че ще се ожени. Навярно разводът на родителите му имаше пръст. По онова време беше деветгодишен и неведнъж се бе чувствал по-зрял от родителите си, особено когато те го използваха като оръжие един срещу друг. Но главното му възражение си оставаше колко бързо се случваше всичко. Не му допадаше. Той беше от хората, които внимателно структурират и анализират, докато Мю непрекъснато обикаляше да търси нова зала за празненството, да пробва нова булчинска рокля, да избере нова църква. Накрая той вдигна ръце, осъзна, че големият им ден заедно е по-скоро неин, отколкото негов. Че дори сега стои отстрани и анализира, вместо да участва. Това беше положението. Повтаряше си, че няма нищо против. Във всеки случай се надяваше убийството в Туршбю да се разреши лесно, за да може да се върне и да планира заедно с нея. Но засега нямаше подобни изгледи. Цяло семейство — избито. Доказателствата за единствения заподозрян бяха слаби, доколкото можеше да прецени. Обикновено докато пътуваше към подобен случай, беше вглъбен и отдаден, сега обаче се чувстваше раздвоен. Сякаш не се намираше на правилното място. Което и да бе то.

Опита се да пропъди мислите и да се съсредоточи върху еднообразния път. Почти никакво движение, затова и скоростомерът някак се бе плъзнал над 140 километра в час. Били понамали, без някой да го кара. Обикновено Торкел пръв го подканяше да съобрази скоростта, днес обаче мълчеше през цялото пътуване, загледан през прозореца. Изглеждаше състарен. Не че беше толкова странно; станалото с Урсула бе разтърсило и Били. Заедно с Торкел тя беше водещата в екипа и щеше да липсва не само на Торкел, но и на цялата група; и особено на него самия. Щеше да му се наложи сам да се занимава с всички технически въпроси, а не беше сигурен, че наистина е готов да поеме пълната отговорност за този толкова важен аспект. Можеше да се каже, че екипът също е изгубил едното си око.

Двамата най-отзад във вана обаче не изглеждаха никак потиснали. Странна работа, помисли си Били, като хвърли поглед в огледалото за обратно виждане. Последно като се видяха, Ваня беше бясна на Себастиан и беше убедена, че се опитва да съсипе живота й.

Сега приличаха на две деца на задната седалка на път към летния лагер.

Напоследък Били все повече се убеждаваше, че зад непрекъснатите опити на Себастиан за сприятеляване с Ваня прозират скрити цели. Всичко започна с молбата на Себастиан Били да му намери адреса на някоя си Ана Ериксон, когато се срещнаха за първи път във Вестерос. През 1979 година Ана Ериксон пратила писмо на майката на Себастиан, затова той искал да я открие. Тогава Били не обърна кой знае какво внимание, но след време се сети, че майката на Ваня се казва Ана Ериксон. Следващия път името й се появи в списък с потенциални жертви, свързани помежду си единствено от факта, че са спали със Себастиан. Значи той е имал връзка с майката на Ваня, а тя беше родена през юли 1979, около седем месеца след написването на въпросното писмо.

Но това, което окончателно убеди Били, че Себастиан й е баща, бе откритието, че Валдемар не е.

Съвпаденията ставаха твърде многобройни.

Колкото повече мислеше, толкова повече се навързваше всичко. При всеки сгоден случай Себастиан се лепеше на Ваня. Но никога по сексуален начин. Били го беше виждал около други жени. Държеше се недвусмислено. Недвусмислено показваше какво иска. Флиртуваше дори с Урсула. Но никога с Ваня. Никога. А същевременно все гледаше да е близо до нея.

Изведнъж Били почувства, че трябва да научи истината. Да е сто процента сигурен. Не можеше да подозира нещо такова и да не предприеме нищичко.

Забеляза, че пак е минал 140 километра в час. Този път не си направи труда да намали. По-добре да стигнат Туршбю възможно най-скоро и да се свършва.

Когато свиха зад сградата на „Берйебювеген“ 22, както ги упъти една табела, завариха отпред десетина души. Камерите и микрофоните подсказаха на Торкел, че са журналисти. Освен това позна едно от лицата. Аксел Вебер от „Експресен“. Очите им се срещнаха за момент, когато черният ван зави към отворените порти. Торкел видя как Аксел отстъпва леко встрани и пъха ръка в джоба си. Десет секунди по-късно телефонът на Торкел звънна. Той отговори само с едно рязко „да“.

— В Туршбю ли сте? — попита Вебер направо, без да поздравява.

— Може би.

— Е, какво можете да кажете за убийството на семейството?

— Нищо.

Торкел отвори вратата и слезе. Приятно беше да се разтъпче след дългото пътуване, макар и четиримата да бяха седели доста удобно. Забеляза от задната врата на сградата да излиза петдесетинагодишен мъж и да приближава с бърза крачка.

— Още дори не съм се видял с разследващия полицай, ще трябва да почакате.

— Но нали след това ще се обадите?

— Не, няма.

Торкел затвори и прибра телефона в джоба си в момента, когато мъжът стигна до тях.

— Здравейте. Ерик Флодин. Радвам се, че дойдохте.

Той кимна на групата и подаде ръка на Торкел.

— Торкел Хьоглунд — пое десницата му Торкел.

Другите от екипа също се представиха и после влязоха заедно в сградата, която Торкел в първия момент бе взел за порутен автосервиз.

Ерик ги събра в миниатюрната кухничка, започна с извинение за липсата на кафе и сладкиш, после изрази радостта си, че „Риксмурд“ иска да им помогне, и накрая набързо резюмира какво им е известно за семейството и четворното убийство. Били, Ваня и Торкел слушаха съсредоточено и тук-там вмъкваха по някой въпрос. Себастиан се беше отнесъл. На този етап от работата — когато местната полиция предаваше случая — той обикновено сядаше някъде встрани, пиеше кафе и слушаше с половин ухо. Но след като тази забравена от бога дупка не можеше да предложи дори нещо за пиене, той реши да пропусне дори и разсеяното слушане и потъна в собствените си мисли.

— Е, как ще процедирате? — Гласът на Ерик Флодин го върна към действителността.

Предаването на случая беше приключило и оттук нататък работа щеше да се движи от Торкел.

— Имате заподозрян, нали? Онзи Седер? — уточни Ваня.

— Ами, всъщност… — Ерик се поколеба. — Заплашил е семейството, но изглежда има алиби.

— Ваня и Себастиан, вие се заемете с него — нареди Торкел и се изправи. — Ние с Били отиваме на местопрестъплението.

— Ще пратя Фредрика с вас — каза Ерик и ги остави.

Себастиан погледна Торкел, който събираше книжата, разпръснати по масата.

Торкел и Били.

Той и Ваня.

Да, за него беше идеално, но дали Торкел не искаше да покаже, че прокарва граница между двама им?

През часовете в колата на път за Туршбю почти не размениха дума. Не повече от десетина изречения. Себастиан се опита да си спомни дали едно време не говореха повече по време на пътуванията и реши, че не — и преди не бяха приказливи. Доколкото помнеше, миналия път беше същото. От Йостершунд до онази планинска хижа, чието име беше забравил. На всичко отгоре, изборът на Торкел беше напълно оправдан предвид уменията им. От Себастиан нямаше почти никаква полза на местопрестъплението. За сметка на това двамата с Ваня бяха ненадминат екип в стаята за разпит.

И въпреки това му се струваше, че рано или късно ще им се наложи да поговорят за случилото се онази вечер.

Да поговорят за Урсула.

Но не сега.

Седяха в помещение, което беше твърде малко, за да се нарича „офис пространство“, но така или иначе побираше пет бюра. Четири, поставени едно срещу друго две по две до прозорците, плюс единично вляво от вратата. Себастиан се беше настанил на него и зяпаше разсеяно налепените с тиксо детски рисунки и снимките на нечия съпруга и деца, докато слушаше записа от разпита на Ян Седер.

Първо му задаваха въпроси за заплахи и откраднати пушки, сега пък минаха на застраховки. Дотук нищо интересно. Себастиан взе химикалка от бюрото и нарисува голям пенис върху една от детските рисунки. Ухили се доволно. Детинско, но приятно.

„Къде бяхте вчера?“, чу се от записа небрежният глас на Ерик и Себастиан забеляза как Ваня наостри уши. Той самият пусна химикалката и се облегна назад. Зачуди се дали ще направи лошо впечатление, ако си качи краката на бюрото, реши, че тъй или иначе не му пука и веднага след това му се наложи да се прави, че не забелязва неодобрителния поглед на Ерик.

„Вчера ли?“

„Да. Вчера“, повтори Ерик.

„Бях във Филипстад“, отвърна Ян без колебание.

„Кога заминахте?“

„Вторник вечерта.“

„Кога се върнахте?“

„Днес. Сутринта. Бях си вкъщи само от час-два, когато тая дойде да ме прибере.“

— „Тая“ е Фредрика — обади се Ерик.

Ваня кимна. Отбеляза си нещо в бележника. Ако Ян Седер казваше истината, значи дори не е бил близо до Туршбю в деня на престъплението.

„С какво пътувахте дотам и обратно?“, попита Ерик в записа.

„303 до Хагфорш и после 302 до Филипстад.“

— Даде ни и това — обърна се към тях Ерик и прекъсна записа.

Подаде им найлонов плик с някаква хартийка вътре. Ваня го взе. Смачкан билет за автобус.

Отиване и връщане.

Отиване завчера. Връщане вчера.

„Какво правихте там?“, продължи разпитът.

„Бях на гости на приятели.“

„През цялото време?“

„Да, празнувахме малко… през цялото време.“

„Бихте ли ни дали имената и телефонните номера на въпросните приятели?“

Чу се стържещ звук — Фредрика бутна към него бележника и химикалка.

„За какво са всички тези въпроси?“, попита след това Седер.

Настъпи тишина, все едно двамата полицаи в стаята за разпити размишляваха как да постъпят, колко да кажат, но след това явно прецениха, че Седер рано или късно трябва да научи за какво е задържан.

„Семейство Карлстен са мъртви — съобщи Ерик. — Застреляни с пушка. Какво имате да кажете по въпроса?“

Ерик спря записа.

— Нямаше какво да каже по въпроса. Във всеки случай не и без адвокат.

Той извади лентата и я прибра в кутията. След това пак се обърна към Ваня:

— Фредрика се обади на приятелите му и те потвърдиха. Има алиби.

— Тогава защо още е тук? — намеси се Себастиан.

Ерик го изгледа, все така леко неодобрително, доколкото можеше да прецени Себастиан. Свали си краката от бюрото, изправи се и започна да обикаля напред-назад по тясната ивица свободен под в помещението.

— Разбрах, че Седер е алкохолизиран тип без задръжни процеси — продължи той. — Нали така казахте? — Той се спря и погледна Ерик въпросително.

— Да.

— Но сега смятате, че е планирал всичко до най-малката подробност, включително си е осигурил фалшиво алиби и е купил автобусни билети до Филипстад, за да подсили ефекта?

Ерик не отговори и Себастиан продължи:

— Ако действа така подготвено, едва ли ще заплаши семейството посред бял ден, точно преди да отиде в дома им и да ги избие.

— Казах само, че изглежда, че има алиби — отвърна Ерик сдържано и не съумя добре да прикрие раздразнението си. — Но все още може да открием барут или кръв по ръцете и дрехите му. Ако намерим и изчезналата пушка, разполагаме с патрони от къщата, които да сравним. Още не сме говорили със съседите на семейство Карлстен, някой може да е видял Седер близо до къщата им. И дотук с алибито.

Себастиан поклати глава, не се сдържа и се захили:

— Или пък може да се върнем назад във времето, да застанем пред къщата и да видим кой ги е застрелял. Звучи по-реалистично.

— Себастиан, достатъчно!

Ваня се изправи. Себастиан се завъртя към нея. Погледът й беше помръкнал. Той познаваше този израз твърде добре. Беше му ядосана. Взира се в него още няколко секунди, след което се обърна към Ерик:

— Извинете, понякога той… се държи като идиот.

— Свикнал съм — отвърна Ерик със значително по-мек тон, без обаче да отмества очи от лицето на Себастиан. — Много хора смятат; че за нищо не ставаме, само защото не сме от Стокхолм.

— Това, че живеете в тази дупка няма нищо общо — обясни Себастиан дружелюбно. — Некомпетентността е разпространена и в столицата.

Ваня въздъхна тихо. Всъщност не беше изненадана. Знаеше, че Себастиан не го е грижа какво мислят хората за него, но обикновено Урсула бе тази, която се нахвърляше върху местните полицаи при първа възможност. Себастиан се държеше нетърпимо около свидетелите и роднините. Двамата сякаш си бяха разпределили ролите. Но сега Урсула я нямаше и Себастиан като че ли бе решил да поеме цялата отговорност да ядосва хората.

Ваня пак се обърна към Ерик:

— Къде е Седер? Искам да говоря с него още сега.

Ерик мина покрай Себастиан, без да отрони и дума, и излезе на коридора.

Една жена на около четирийсет години се изправи и подаде ръка, когато те влязоха в стаята.

— Флавия Албректсон, адвокат на Ян Седер.

Ваня я поздрави и се представи, след което придърпа един от столовете от другата страна на масата и седна.

— Флавия, необичайно име — усмихна се Себастиан и задържа ръката й, поне според Ваня, ненужно дълго.

— Да.

— И красиво — продължи Себастиан усмихнат и най-сетне се сети да я пусне. — Откъде идва?

Ваня вдигна очи към небето. Ако беше четирийсетгодишен адвокат на име Флавиус, на Себастиан едва ли би му пукало за произхода на името му.

— Може да продължим с това по-късно — намеси се Ваня със спокоен глас и се усмихна на Флавия, след което изгледа Себастиан.

— Надявам се — отвърна Себастиан и се ухили още по-широко на адвокатката.

Този път тя му отвърна със същото. Себастиан дръпна стола до Ваня и се настани. Флавия също седна. Себастиан я оглеждаше. Тя имаше дълга до раменете тъмна коса и кръгло, открито лице. Дискретен грим около очите и блясък на устните. Перлена огърлица над тънкото сиво поло под сакото. Малки гърди. Брачна халка на лявата ръка. Това просто означаваше малко повече усилия. По-голяма начална съпротива, по-несигурен изход. Ако щеше да спи с някоя в Туршбю, може би трябваше да започне с нещо по-лесно.

Ваня изгледа Себастиан, увери се, че той няма намерение да води разпита, и насочи вниманието си към леко смачкания мъж до безупречно облечената жена. Изглеждаше изтощен.

— Разкажете ни за семейство Карлстен.

— Какво да разказвам? — сви рамене Седер.

— Какво мислехте за тях?

Седер изсумтя и заклати глава, което им каза всичко необходимо, но накрая все пак отговори:

— Бяха от онези, дето гушкат вълци и прегръщат дървета. Това било отровно, онова не било екологично. Мръсни копои, не те оставят и да се изпикаеш в гората.

— Затова заплашихте Емил Карлстен пред плувния басейн.

— Бях пиян.

— Разкажете ми какво правихте след това — отвори Ваня бележника. — До момента, когато полицията ви задържа.

— Вече го е разказал — намеси се Флавия.

— Не и на нас.

Седер скръсти ръце.

Пое си дълбоко дъх.

Започна.

Ваня и Себастиан слушаха съсредоточено. От време на време Ваня задаваше по някой въпрос или молеше за разяснение. След близо четвърт час Седер млъкна, наглед в пълно изтощение. Разпери ръце в жест, който показваше, че няма какво повече да каже, и брадичката му клюмна към гърдите. Ваня погледна записките си. Всичко разказано съвпадаше с първия разпит.

Тя се сепна, когато Себастиан внезапно скочи на крака.

— Пушката.

— Какво за нея? — учуди се Флавия.

— Това е единственото, за което не ти вярвам. — Себастиан се облегна на перваза на затъмнения прозорец. — Че са я откраднали и не си се оплакал.

— Той обясни защо — пак се обади Флавия.

— Знам, но не му вярвам.

Себастиан се извърна от Седер и се съсредоточи върху адвокатката. Вероятно в момента губеше всякакви шансове за секс, но нямаше как.

— Но това е единственото, което не вярвате? — разясни си Флавия и се наведе напред с доволен вид. — Значи ли това, че го смятате за невинен?

— Да — заяви Себастиан уверено.

— Защо тогава е тук?

— Защото аз нямам власт да го освободя.

Флавия се усмихна. Себастиан я изгледа. Може би шансовете му още не бяха загубени.

— Не е задължително мнението на Себастиан да съвпада с това на „Риксмурд“ — намеси се Ваня. — Той не е полицай.

За едно обаче беше съгласна с него. И в нейните записки около информацията за пушката беше поставен голям въпросителен знак. Точно там бе доловила нещо фалшиво в тона. Биваше я за това. За нюансите. Били я наричаше „жив детектор на лъжата“.

— Той има алиби — настоя Флавия.

— Човек понякога си го осигурява, когато знае, че ще го заподозрат в нещо. — Ваня затвори бележника и погледна адвокатката в очите. — Неговата пушка може да е оръжие на убийството дори и вече да не е у него.

Себастиан скръсти ръце и се отпусна назад, доста впечатлен.

— И може би… може би… вашият клиент е знаел, че ще бъде използвана — заключи Ваня.

Поръчка. Или пък някаква услуга. Себастиан кимна до прозореца. Дори и алкохолизиран тип без задръжки би могъл да се справи. Седер бе прекарал целия си живот на това място. Живееше в родния си дом. Вероятно познаваше доста ловци и земевладелци, които споделяха мнението му за семейство Карлстен. Нищо чудно някой да му е дължал услуга. Да застреляш цяло семейство наистина е доста голяма услуга, но ако Карлстен са си създали неприятели и са враждували с много хора, не беше изключено.

Алкохол, тестостерон, маркиране на територия.

Себастиан бе виждал хората да правят странни неща.

— Затова засега остава тук — заповяда Ваня, изправи се и тръгна към вратата.

Себастиан остана, загледан след нея.

Беше добра. Наистина добра.

Неговата дъщеря.

Вече се здрачаваше, когато стигнаха самотната двуетажна къща на около двайсет минути път от града. Беше голяма и бяла и изглеждаше добре поддържана. Единствено синьо-бялата полицейска лента, която бавно се развяваше, показваше, че красивата фасада крие трагедия. Фредрика паркира колата си до един бял нисан, за който Торкел предположи, че принадлежи на семейството. Тя слезе, кимна рязко към къщата и зачака. Били паркира до нея, бързо слезе, отвори багажника и извади чантата си. Торкел остана на място, загледан в къщата.

Наистина изглеждаше идилично с този голям двор и няколко красиви дървета, които тъкмо напъпваха. Малко по-нататък, покрай паралелна на оградата стена, имаше няколко боядисани в червено хамбара и голяма стъклена оранжерия. Бяха му казали, че Карлстен се занимават с екологично земеделие и са се специализирали в кореноплодните растения.

Той слезе от колата и отиде до каменния зид, който обрамчваше в солиден квадрат къщата и зелената морава. От другата страна, облегнати на зида, бяха оставени два детски велосипеда, син и зелен. Изглеждаха често използвани. По-нататък той видя пясъчник с няколко пластмасови играчки, зарязани върху дървената рамка. Изглежда са си живели добре тук. Много пространство и място за тичане и игри.

От къщата дойде мъж в гащеризон. Вероятно местното техническо лице — Ерик спомена, че сигурно още е там.

— „Риксмурд“? — попита мъжът Фредрика, която стоеше до оградата.

— Да — кимна тя. — Ще ги поемеш ли? Имам друга работа.

— Разбира се — съгласи се мъжът и се обърна към Били, който беше направил няколко крачки към него. Ръкуваха се.

— Били Русен, а това е Торкел Хьоглунд, който ръководи разследването.

Мъжът кимна дружелюбно и на двамата.

— Фабиан Хелстрьом. Добре дошли.

Той поне не изглеждаше ни най-малко притеснен от идването на „Риксмурд“. Това беше добро начало. Торкел бе изтърпявал значително по-студени посрещания при поемане на нов случай.

Тримата мъже се насочиха към къщата.

— Преместихме жертвите, но съм снимал всичко.

— Видяхме част от снимките в управлението. Явно сте свършили добра работа — каза Торкел любезно и беше искрен; доколкото виждаше, дотук екипът на Ерик не беше оплескал нищичко.

— Благодаря. Районът е много обширен. Извършителят е бил и на долния, и на горния етаж, затова ми остава още много работа.

— Доколко сте сигурни, че извършителят е бил един?

— Доста. Открихме следи от ботуши четирийсет и четвърти номер, които са обикаляли доста из къщата.

— И не може да са на мъжа в семейството?

Фабиан поклати глава:

— Той е носел номер 46 или 47, освен това сред неговите обувки не намерихме ботуши с подметки, които да отговарят на следите.

Бяха стигнали до пътната врата и спряха, за да си сложат калцуни и ръкавици. Торкел веднага забеляза огромното количество засъхнала кръв по каменния под пред тях.

— Карин Карлстен, майката, лежеше тук — потвърди Фабиан и посочи антрето. — Предполагам, че е застреляна първа и че тя е отворила вратата на извършителя.

Торкел кимна и отстъпи крачка назад. Искаше да види общата картина. Вратата, антрето, кръвта. Осъзна, че Урсула му липсва. Не че Били не го биваше, напротив, той работи дълго с нея и научи толкова много, че Торкел не би предпочел никого пред него. Но не беше Урсула. Никой не можеше да се мери с нея, когато трябваше да се види и общата картина, и дребните подробности, които можеха да придвижат разследването напред.

— Пътната врата е била отворена, когато съседското момиченце открило майката, нали? — попита той след малко.

— Да. Не намерихме и никакви следи по задната врата и прозорците, затова работим по тезата, че извършителят е влязъл и излязъл оттук.

Фабиан въведе двамата мъже в къщата. От другата страна на антрето имаше просторна кухня. Пред подредената за закуска маса лежеше катурнат стол. Навсякъде имаше кръв. По масата и по стола, дори стената на няколко метра оттам беше изцапана. Не беше трудно да си представиш къде е била просната жертвата. Кръвта очертаваше контурите на малко телце върху килима до прекатурения стол.

— Йеорг Карлстен, осемгодишен — поясни Фабиан с по-слаб глас отпреди малко.

Той клекна и посочи кървави следи от малки боси крачета, които излизаха от стаята и бързо избледняваха, а накрая изчезваха в посока към голямото стълбище.

— Малкият му брат също е бил тук.

— По дяволите, как може да направиш такова нещо?! — промълви Били, който също беше клекнал и оглеждаше отпечатъците от малките крака. — Имали ли са много врагове?

— Дотук знаем само за онзи Седер. Но доста хора са ги намирали за особени с цялата тази екология и битка за опазване на околната среда. Малко странни — отговори Фабиан.

Торкел си пое дълбоко въздух и изведнъж се почувства ужасно зле. Може би заради купичката с овесени ядки на масата и потоците кръв навсякъде, които правеха сцената едновременно толкова ежедневна и толкова ужасяваща.

— В други подобни случаи е ставало дума за семейни конфликти и битки за родителски права — спомни си той.

— Нямаме информация за такива неща — поклати глава Фабиан. — Били са женени от дванайсет години. Никакви контакти със социалните служби. Карин има сестра в Стокхолм, която потърсихме, но засега не намираме. Родителите на Емил са починали. Няма братя и сестри.

Фабиан посочи бледа кална следа на пода до килима.

— Това е първият ясен отпечатък, който открихме, има няколко и на горния етаж, от които сглобихме цялата подметка.

Били се приближи и се вгледа в следата.

— Кой номер носи Ян Седер?

— Ще проверим, той е в управлението. Изпратих им и отпечатъка.

Торкел взе решение. Не искаше да вижда нищо повече.

— Ето как ще процедираме. Искам вие двамата да се съсредоточите върху това тук. И вътре, и вън. Претърсете района. Намерете по какъв начин е дошъл дотук извършителят.

Фабиан се опита да протестира:

— Обещах на Ерик да намеря време и за къщата на Седер.

— Няма да намериш време. Седер никъде няма да ходи. Важното място сега е тук. Покажи на Били всичко, което си намерил, и дръж всички останали настрана, не искам цял куп хора да обикалят наоколо и да стъпват върху уликите.

Фабиан изглеждаше леко потиснат, но кимна. Торкел се опита да му се усмихне мило, след което се обърна към пътната врата.

— Не искаш ли да видиш горния етаж? — учуди се Фабиан. — Бащата и другото момче бяха там.

Торкел поклати шава:

— Покажи на Били. Аз ще се съсредоточа върху семейството. — Той се обърна към колегата си: — Били, може ли да поговорим?

— Разбира се.

Излязоха на верандата. Торкел сниши глас и се наведе, за да остане разговорът между тях двамата.

— Изглежда свестен, но провери още един път всичко. Малко се безпокоя, че веднага са се хвърлили на Седер. Може да са пропуснали нещо, което да води в друга посока.

Били кимна.

— Разбира се.

Торкел с благодарност потупа Били по рамото. Ваня винаги е била негласният му фаворит между двамата, но Били беше узрял много през последната година. Не блестеше така ярко и несъмнено му липсваше нейната интуиция, но винаги беше на линия, когато се нуждаеш от него.

— Знам, че този път върху теб пада голяма отговорност. Но мисля да се обадя на Урсула да я попитам дали може да помогне малко — продължи той.

— Нали е в болнични?

— Според мен ще е полезно за нея да се поразмърда малко.

— Мога да я свържа със системата, за да има достъп до всички материали.

Торкел му се усмихна. Да, Били винаги беше на линия, когато се нуждаеш от него.

Фабиан обясни на Торкел пътя до къщата на семейство Туршон и той реши да отиде пеш. По пътя се обади на Урсула. Тя прозвуча изненадващо щастлива от предложението да участва в разследването от разстояние и сама го помоли Били да я свърже възможно най-скоро.

Беше прекрасно да чуе гласа на Урсула да обсъжда случая. Тя се пробуди, така му се стори, сякаш вътрешната й енергия намираше излаз, когато говореха по конкретни въпроси. Колкото и брутална да беше историята, тя явно я предпочиташе пред обсъждането на чувствата си.

Такава си беше.

По-добра с мъртвите, отколкото с живите.

Торкел обеща да й се обади пак вечерта, за да разменят впечатленията си дотук. Винаги работеха така и той се зарадва, че Урсула одобри предложението. Той се спря. Дали това бе пътят назад? Да се върнат към познатото, към онова, което някога споделяха? Може би тъкмо там беше сбъркал. Беше се опитал да превърне отношенията им в най-обикновена връзка между мъж и жена. Интимността им се основаваше на съвместното разрешаване на случаите. Не на съжителството и любовните отношения, както при всички други хора.

Той искаше това.

Но не и тя. В никакъв случай.

Това беше истината.

Къщата на Туршон се криеше зад малка горичка на север и според Фабиан имало една-единствена тясна пътечка, по която може да се стигне. По нея минало съседското момиче Корнелия, което открило телата.

Той бързо я намери край изоставения простор за пране, тясна отъпкана пътечка, която потъваше в тъмната гора. Торкел забърза. Беше приятно да влезе в свежата гора с всичките й аромати и да си прочисти главата от смрадта на кръв и смърт. Тук, само на десетина метра от пробуждащата се зеленина на двора, пролетта още не беше започнала. Земята още беше влажна след зимата и тук-там имаше снежни преспи, най-вече откъм сенчестата страна на огромните дървета. Той изкатери малък хълм и пак спря. На трийсетина метра различи жълта къща през храсталака. В материалите, които прочете, не пишеше кой знае какво за семейство Туршон. Мъж и жена на около четирийсет години с дъщеря. Мъжът работел в икономическия отдел на общината, жената — при социалните. Дъщеря им често играела със съседските момчета. За Великден заминали при роднини и се прибрали в сряда вечерта. На следващата сутрин Корнелия изтичала по пътеката и открила труповете. Жалко, че не са били у дома. Разстоянието между двете къщи не беше голямо, вероятно щяха да чуят изстрелите и да определят точен час на убийствата. Освен това на дъщеря им щеше да се спести ужасяващото преживяване да намери Карин мъртва в антрето. Макар, разбира се, да съществуваше и опасност катастрофата да стане още по-голяма, ако бяха изтичали да проверят какво става. Или още по-лошо — ако дъщерята вече е била там, за да играе с момчетата.

Торкел реши, че в крайна сметка е за предпочитане, че семейство Туршон са празнували Великден при роднини. Извършителят беше действал толкова хладнокръвно, че спокойно би могъл да убие и други. Мнозина други.

Феликс Туршон отвори вратата и след като погледна полицейската карта на Торкел, го покани в дневната, където седяха останалите членове на семейството. Майката прегръщаше дъщерята толкова силно, сякаш нямаше намерение да я пусне никога.

— А ти на колко си години? — попита Торкел приятелски, след като жената представи себе си и дъщеря си като Хана и Корнелия.

— На девет. Нали, миличка, на девет годинки си.

Корнелия нито потвърди, нито отхвърли думите й, само я стисна още по-здраво и скри лице в гърдите й.

Торкел седна на един от диваните срещу семейството и се извини за безпокойството. Те кимнаха с разбиране и той усети как го гледат с очакване, което не можеше да сбърка — той щеше да им помогне да проумеят станалото. Завесите бяха спуснати и нито горящата свещ на ниската стъклена маса между двата големи дивана, нито запалените малки лампички успяваха да ги освободят от мрака и сенките.

Тишината и нюансите на тъмнината у семейство Туршон насочиха мислите на Торкел към някои от картините, които бе видял заедно с дъщерите си в Държавния музей на Амстердам. Ходиха там през миналата есенна ваканция, най-вече като компенсация за дългите седмици, в които Торкел не бе успял да ги посети. Музеят отваряше след дълъг ремонт и Вилма успя да повлече натам скептичната си голяма сестра и малко по-малко скептичния си баща. Торкел остана приятно изненадан от Рембранд, преди всичко от усещането, което будеха у него лицата в сенките. Хора, които очевидно криеха нещо дълбоко в себе си, едва видими в обкръжаващия ги мрак и същевременно напълно разкрити в цялата си уязвимост. Също като семейство Туршон, преди Феликс да наруши дългото мълчание:

— Знаете ли нещо? — попита тревожно. — Кой го е извършил?

Торкел се опита да даде възможно най-неангажиращ отговор, с който да ги успокои, без да ги лъже:

— За момента се опитваме да изградим цялостна картина и чакаме завършването на техническия оглед, но вече имаме някои следи.

— Срещу Ян Седер? — попита незабавно Феликс.

Торкел беше наясно, че в малките населени места слуховете плъзват невероятно бързо, но за него беше важно да се опита да изкорени всички инсинуации възможно най-бързо и с нищо да не допринася за разпространяването им.

— Не мога да обсъждам конкретни имена. Работим по няколко следи.

— Не го познаваме — продължи Феликс, който очевидно нямаше намерение да се предава лесно. — Не е от хората, с които бихме общували, ако мога да се изразя така. Доста е странен, доколкото разбрах.

Торкел реши да смени темата и се обърна към Хана:

— Как е Корнелия?

Като чу името си, момиченцето се притисна още по-силно в майка си. Хана успокоително го потупа по дългата руса коса.

— Горе-долу. Свързаха ни с детски психиатър от Карлстад, но в момента се опитваме да го караме по-спокойно — отговори предпазливо.

Торкел й кимна окуражително:

— Правилно. Тези неща искат време. — Той се обърна към Корнелия, макар че тя все така седеше с гръб към него. — Искам да говоря с майка ти или татко ти за малко, може ли?

Корнелия не помръдна, но татко Феликс се изправи:

— Хайде, Корнелия, да отидем в твоята стая.

Той внимателно вдигна дъщеря си от скута на Хана. Тя веднага се вкопчи в него също толкова силно, както в майка си досега.

— Хана си беше у дома, когато се случи, освен това познаваше семейството по-добре — обясни той през рамото на момиченцето. — Ако има нещо, ме извикайте.

— Благодаря — кимна полицаят.

Феликс и Корнелия се качиха по стълбите. Торкел изчака, докато стигнаха горния етаж, и се обърна към Хана:

— Разбирам, че ви тормозим с всички тези въпроси, но трябва да науча всичко възможно — започна съчувствено. — Например дали Корнелия е казала нещо ново, след като говори с полицията?

Жената решително поклати шава.

— Какво например?

— Каквото и да е. Дали се чуди за нещо, дали е забелязала нещо у семейство Карлстен, дали момчетата не са споменали нещо.

— Не, все мълчи. — Торкел забеляза, че очите на Хана се насълзяват. — Мразя се, задето не отидох с нея. Обикновено я придружавам, но от миналото лято й позволявам да ходи сама. Така се чувства пораснала.

Торкел мълчеше, нямаше какво друго да направи. Тя трябваше да се справи сама с това. Той тъкмо се помъчи да насочи разговора обратно към Карлстен, когато Хана го прекъсна:

— Според вас дали е безопасно да останем тук? — попита тя с несъмнен страх в очите.

Докато детето бе в прегръдките й, й беше значително по-лесно да крие страха. Сега вече не се налагаше да се прави на смела.

Въпросът не беше лесен. Всъщност беше невъзможен. Опитът на Торкел подсказваше, че убийството в съседната къща е било замислено конкретно за семейство Карлстен. Не беше реалистично убиецът да се върне и да нападне съседите. Но, разбира се, нямаше как да се закълне в това.

— Не смятам, че сте в опасност. Но не мога да бъда сигурен. Ако това ще ви успокои, заминете за няколко дни. Само преди това ми съобщете къде.

Торкел извади визитната си картичка и я постави на масата пред нея. Хана я взе, явно облекчена от този отговор. Тя щеше да последва съвета му, личеше си, но той още не биваше да ги изпуска.

— Добре ли познавахте семейство Карлстен?

— Мисля, че тях познавах най-добре от всички съседи, най-вече защото Корнелия толкова обичаше момчетата. Бяха чудесни хора, но малко особени.

— В какъв смисъл?

— Бяха страшно мили. Наистина. Това ми харесваше. Но се конфронтираха с доста хора наоколо. Някак не се вписваха. Нали бяха стокхолмчани, някои ги намираха за… не знам… прекалено натрапчиви по въпроса за околната среда и тем подобни. — На Хана явно й беше по-лесно да говори по други теми, отколкото за преживяното от детето й; цветът на лицето й се повъзвърна. — Например дето снимаха Седер с вълка. Така не се прави, когато живееш тук — продължи тя. — Дори и когато не харесваш някого. А те правеха точно такива работи.

— Сещате ли се за някой друг освен за Седер?

Хана се замисли.

— Не че смятам, че той може… да ги е убил. Но Емил се оплака в полицията от фирмата за лодки долу на езерото. На Уве Хансон. Падаха си малко кавгаджии. Особено Емил. Но никога с нас. Никога.

Торкел извади бележника си и отбеляза:

ХАНСОН/ЛОДКИ/ЕМИЛ?

— Добре, добре. Нещо друго?

— Не се сещам. Прозвуча лошо. Все едно виня тях.

— Не е прозвучало лошо. Просто казахте каквото знаете. Както и трябва.

Хана отново доби нещастен вид.

— Толкова е трудно. Всъщност са напълно прави. Нали така? Аз също обичам природата. Но понякога бяха леко наивни… Човек трябва да умее да се нагажда.

Торкел кимна. Тя се поколеба, преди да продължи. Очевидно изпитваше вина дори да мисли нещо лошо за убитото семейство.

— Бяха толкова свестни хора. Работеха здраво. Знаете ли, преди да дойдат, стопанството беше пълна развалина. Ремонтираха къщата и всичко. А сега… ги няма…

Торкел не знаеше какво да отговори.

Разбираше обаче едно.

Трябваше да научи всичко за семейство Карлстен.

На връщане към местопрестъплението Торкел мина по обиколния маршрут.

Покритият с чакъл път между къщите изглеждаше доста нов и бледосивите камъчета хрущяха под краката му. Обади се на Ева Блумстед в централата и я помоли да провери Емил и Карин Карлстен. Тя веднага намери две осъдителни присъди за Емил от 1994 и 1995. И двете за незаконно проникване и нанасяне на щети, присъдата — глоба и обезщетение. Оказа се, че Емил е бил — поне едно време — активен член на Освободителния фронт на животните, доста войнствено настроена организация за правата на животните, и участвал в две акции срещу ферми за норки в Йостерйотланд. И двата пъти успели да пуснат стотици норки от клетките. При последната присъда Емил бил едва на 21 години и след 1995 нямаше данни за извършени престъпления. Младежки прегрешения. Торкел благодари на Ева за помощта и реши да звънне на Бьорн Нурдстрьом от „Сепо“, Службата за национална сигурност. Бяха се запознали на коледно парти преди няколко години и тогава Бьорн се оплака от новата си задача — отговарял за разследването на агресивните групировки за защита на животните в Швеция. Може би щеше да бъде в състояние да даде малко неофициални данни за Емил, поне да насочи Торкел дали има нужда да изисква информация за него по бавния официален път.

Бьорн не вдигна и Торкел му остави кратко съобщение.

Беше стигнал до четворния кръстопът, където шосето за Туршбю пресичаше няколко тесни пътя, които се виеха из полята и горите. Този вдясно водеше до Туршбю. Левият — обратно към къщата на Карлстен. Виждаше Били и Фабиан, наведени пред стъпалата отпред. Реши да не ги притеснява. Щом Били беше там, можеше да бъде спокоен, че ще научи всичко ново. Вместо това се насочи към другите съседи. Казваха се Бенгтсон и живееха по-нататък по пътя право напред. Били у дома, но нито чули, нито видели нещо. Само че разпитът бил извънредно кратък и нито веднъж не се повдигнал въпросът за отношенията им със семейство Карлстен.

Пътят минаваше през няколко големи поляни, обрамчени от миналогодишните високи жълти треви; някои ниви вече бяха изорани, а на едно пасище няколко коня тичаха, за да отърсят зимата от себе си. Той не виждаше и следа от къща, но предположи, че конете са на семейство Бенгтсон, тъй че едва ли беше далеч.

Бьорн Нурдстрьом се обади точно когато Торкел зърна стопанството — голяма червена къща и два хамбара. Изглеждаше значително по-западнала и от Туршоновото, и от Карлстеновото стопанство. Бьорн се извини и обясни, че бил в Херйедален със семейството си, затова нямал достъп до компютъра. Тъй или иначе, никога не бил чувал за Емил Карлстен, тъй че едва ли е бил особено активен или с централна роля в агресивните природозащитни организации. Бьорн обеща да провери подробно, като се прибере и след това да се обади, освен ако не е спешно. Торкел се замисли. След арестуването през 1995 нямаше нищо повече в досието на Емил… Не, едва ли беше спешно. Поговориха още малко. Бьорн беше чел за бруталното убийство и пожела на Торкел успех с разследването.

Докато приключат разговора, Торкел бе стигнал стопанството. Къщата изглеждаше празна и тъмна, отпред не беше паркиран автомобил. Поне не и такъв в движение. До по-големия хамбар бяха зарязани две таратайки, вратите и предните стъкла бяха изкъртени. Покрай стените на постройките растеше коприва и колкото повече приближаваше къщата, толкова повече се убеждаваше, че никой не я поддържа. Бялата боя около прозорците беше излющена и на няколко места по дървената фасада се виждаше мухъл.

Той натисна звънеца, но изглежда не работеше, във всеки случай не чу звън, докато се облягаше на рамката на вратата. Почука няколко пъти, без да получи отговор, и накрая се отказа. Явно не бяха у дома. Написа на гърба на визитната си картичка за какво ги търси и я пусна в пощенската кутия.

Вече се беше смрачило сериозно. И ставаше мразовито. Съжали, задето не взе колата. Винаги допускаше тази грешка през пролетта. Забравяше колко бързо изстива въздухът, като се скрие слънцето. Вдигна ципа на якето и пое назад. Надяваше се Били да е приключил с претърсването около къщата, за да могат да се приберат.

Себастиан отвори прозореца и се загледа в тъмната градина на хотел „Йорнен“. „Риксмурд“ бяха ангажирали четири от седемте стаи в жълтата старовремска сграда, която — според бъбривата госпожа на рецепцията — била построена в края на деветнайсети век за частен дом; местните я наричали „Къщата с палмите“ заради високата колкото два етажа палма във фоайето. След това била преустроена в многофамилна къща, после в офицерска квартира, а в края на четирийсетте години я превърнали в хотел. Дрън-дрън-дрън. Себастиан не можа дори да се престори на заинтригуван.

Свежият нощен въздух нахлу през прозореца и той седна на леглото, взе дистанционното и включи телевизора.

Някой пееше.

Нито знаеше кой е, нито за какво пее, но го остави.

И си легна. Погледът му се плъзна по стената. Тапетите бяха на сини цветчета, но те бяха поставени така нагъсто и очертанията им бяха някак замъглени, та по-скоро насочваха мисълта към някакво извънземно със синя кръв, експлодирало насред стаята. Бели завеси, бяло нощно шкафче с месингова нощна лампа, бюро до стената при вратата. Бяла врата на тоалетната. Себастиан предположи, че в рекламите представят стаите като „уютни“ и „все едно си у дома“.

Беше нервен.

Познато чувство.

Знаеше прост лек.

Само че в момента дори сексът не го привличаше достатъчно. Навън, ресторант, питиета, флирт, евентуално танци. Костваше твърде много усилия, а съществуваше риск отплатата да не е кой знае каква. Ако беше по-лесно — да, може би, но когато след разпита Себастиан попита Флавия дали знае някой приятен ресторант и дали би искала да му прави компания — ако не за вечеря, то поне за по едно питие след работа — тя ясно му даде да разбере, че съпругът й я чака вкъщи.

Затова той отиде на кратката оперативка в полицейското управление, след като Торкел и Томи се върнаха, научи подробности за местопрестъплението и избитото семейство, но нищо, което да му даде храна за размисъл. Разбраха се да продължат работа рано на другата сутрин със среща с прокурора, след което се отправиха към хотела.

Във вана Себастиан оглеждаше скришом Торкел. Изглеждаше потиснат. Възможно бе сцената на убийството да му е повлияла, но по-вероятно беше да е заради Урсула. По време на разследване отсъствието й ставаше по-натрапчиво. Освен това на кратката среща Торкел спомена, че е решил да я включи в случая, като й изпраща всички снимки и документи.

С никого не говореше кой знае колко, но със Себастиан не бе разменил и дума.

Дали не дойде време той да вземе нещата в свои ръце? Едно беше да не си говорят, когато така или иначе почти не се виждат, но сега щяха да бъдат заедно денонощно. Дали щеше да спечели нещо, ако повдигне въпроса?

Майната му.

Не можеше цяла нощ да зяпа в стената.

Щом нямаше секс, трябваше да се задоволи с Торкел.

Торкел отвори секунда след като Себастиан почука, все едно е чакал зад вратата. Без да продума, му обърна гръб и се върна в стаята. Себастиан влезе и затвори след себе си. Остана прав. Не беше сигурен какво вижда. Стените сякаш го атакуваха.

Пак цветя.

Цветя навсякъде.

Не малки и дискретни като в неговата стая, не. Големи шарени букети, които насочваха мислите към народното творчество на Даларна, нагъсто, нагъсто, все едно някой надрусан имитатор на Карл Ларшон се е вихрил с четка в ръка.

— Колко ти е цветничко — кимна Себастиан и си представи описанието на Торкеловата стая в сайта на хотела — вероятно преобладаваха думи като „лятно усещане“ и „персонален подход“.

— Какво искаш? — тросна се Торкел и продължи да вади багажа си от сака върху едното легло.

— Ти как мислиш?

Торкел мина покрай него с две ризи в ръце и ги окачи в гардероба до вратата.

— Мислех, че искаш да поговорим за Урсула — чу се гласът на Себастиан зад гърба му.

— С тебе ли?!

Торкел затвори вратата на гардероба и се обърна към Себастиан.

— Простреляха я у нас.

— И какво търсеше тя у вас? — изсъска Торкел.

Ревността в тона му пролича по-ясно, отколкото възнамеряваше, но точно това искаше да знае.

Точно това го глождеше.

Ядеше го отвътре.

Той обичаше Урсула. Тя се развеждаше. Изведнъж му се отвори възможност за нещо сериозно. Не му харесваше да е сам. Никога не го е търпял. Копнееше за съвместен живот с някого.

Копнееше за Урсула.

А после я простреляха. Едва не му я отнеха завинаги. И то в дома на Себастиан Бергман.

— Просто вечеряхме — отвърна Себастиан и загледа Торкел замислено.

Какво му е казала Урсула за онази вечер? Нали не е признала истината? Не че имаше кой знае какво за признаване. Не спаха заедно. Но възнамеряваха да го направят. Онази вечер. Ако Елинор не беше цъфнала с лудостта си и шока си. Но нали Урсула не му го е казала? Тя умееше да пази тайна. В това отношение можеше да се мери със самия Себастиан. Може би дори го превъзхождаше.

— Често ли вечеряхте заедно? — попита Торкел, като се мъчеше да говори спокойно.

Но ето я пак. Ревността. Не можеше да я скрие. Колко пъти бе канил Урсула на вечеря, а тя бе отказвала.

— Не, случваше се, но чак пък често… не.

Себастиан млъкна. Започваше да съжалява, че вместо това не отиде в кръчмата, но вече беше късно. Торкел го наблюдаваше мълчаливо, очевидно очакваше да продължи.

— Мисля, че е заради развода с Мике и така нататък — започна той. — Имаше нужда да поговори с някого.

— И избра теб вместо мен?

— Ами, било й е по-лесно. Искам да кажа… тя е умна. Няма как да не е знаела какво изпитваш към нея… а с мен никога не би излязло нещо сериозно. Беше… безопасно.

Себастиан леко вдигна рамене, за да подчертае колко е невинен. Урсула може и да я биваше повече в тайните, но никой не можеше да му стъпи на малкия пръст с лъжите, помисли си той самодоволно и се вторачи в Торкел с най-искрения си и открит поглед. Торкел не можа да се сдържи и се ухили насмешливо:

— Вечеря у вас. Безопасно, казваш? — Той се върна до леглото и извади последните дрехи от сака. — Вечерял ли си някога с жена, с която после да не си легнал? Или преди това? Или по време на вечерята?

Прав беше, разбира се. Вечерята беше просто част от любовната игра. Понякога стимулираща и приятна, понякога необходимо зло. Себастиан погледна Торкел, който пак беше пред гардероба.

Някога бяха приятели.

Себастиан не чувстваше необходимост да се върнат чак до онези отношения, но все пак беше за предпочитане Торкел да не е открито враждебен. По-рано, когато Себастиан се върна в „Риксмурд“ след дълго отсъствие, Торкел търсеше искреност и доверие. Себастиан реши най-сетне да му ги даде.

— Някога имахме връзка. Урсула и аз. — Забеляза как Торкел се вкамени. — Подобна на тази между вас двамата. Преди много време. През деветдесетте.

Торкел продължи да подрежда дрехите си мълчаливо. Себастиан го наблюдаваше. Дали сгреши, като му каза? Но и за това беше късно да съжалява.

— И тогава беше омъжена за Мике… — Себастиан се покашля леко. — Всичко свърши, когато научи, че съм спал със сестра й.

Торкел се обърна към него с такова изражение, все едно се надява да не го е разбрал правилно:

— Спал си със сестра й?

Себастиан кимна:

— Да, с Барбру.

— Затова ли двете не си говорят?

Себастиан кимна отново.

— Познаваш Урсула — каза и направи крачка към Торкел. — Мислиш ли, че би й пукало за мен след тази история?

Торкел не отговори.

— Помниш как реагира, когато се появих във Вестерос — продължи Себастиан.

Гласът му стана по-самоуверен. Определено беше на прав път.

— Дори не се надявах някога да се съгласи изобщо да вечеря с мен.

Торкел се взираше в него в търсене на признак, че лъже. Себастиан знаеше, че според Торкел той го е предавал неведнъж, но този път май щеше да е най-лошото. Крехкото им приятелство нямаше да може да го превъзмогне.

— Ако ме лъжеш, никога няма да ти простя — потвърди Торкел мислите му.

Себастиан кимна с разбиране и реши да направи и следващата крачка. Тежко отпусна ръка на рамото на Торкел.

— Съжалявам — изрече и сам се изненада колко искрено прозвуча. — За всичко. За всичко, което се случи.

Торкел хвърли бърз поглед на ръката му и после пак се вгледа в очите му.

— Каза ли го на Урсула?

— Видяхме се само един път след… знаеш?

— Да, знам. Тя ми каза.

След като Себастиан си отиде, Торкел се отпусна на леглото. Това беше неочаквано. Неочаквано, но добре дошло. „Риксмурд“ не бяха водили активно разследване, откакто намериха онова семейство, заровено в планината. Това му остави време за размисъл. Много размисъл. И емоции.

Гняв.

Копнеж.

Ревност.

След краткото посещение на Себастиан Торкел осъзна, че всичко, през което той самият бе минал, все пак е за предпочитане пред онова, което Себастиан очевидно носеше в себе си.

Вина.

Били седеше пред компютъра само по хавлия и се потеше. Беше пробягал десет километра.

Беше под душа, когато телефонът звънна. Пропуснат разговор и съобщение от Мю. Обади й се, без да чуе гласовата поща. Оказа се, че му е пратила предложения за различни букети и иска мнението на Били.

Докато се свързваше с уай-фай мрежата на хотела, той накратко й разказа за случая, а тя попита за Ваня и Себастиан. Макар Мю още да не познаваше Ваня, тя показваше огромен интерес към приятелката и колежка на бъдещия си съпруг, чиято сметка за психотерапевт според нея би се равнявала на брутния вътрешен продукт на някоя малка държава. Били й разправяше всички новини, но засега се въздържаше да сподели подозренията си за роднинството между Ваня и Себастиан.

Той отвори файловете. Тринайсет снимки с различни цветни украси, които до една изглеждаха като… различни цветни украси. Нима тя наистина очакваше той да хареса нещо такова? Понякога му се струваше, че го пита само за да се чувства той деен, а всъщност би предпочела да решава сама. Както в случая. И все пак минаха цялата програма.

Тя:

— Сигурен ли си?

Той:

— Напълно.

Тя:

— Значи аз да реша?

Той:

— Да.

Тя.

— Страхотен си.

Той се съгласи.

След като затвориха, Били направи всички необходими приготовления, за да може да включи Урсула в разследването. Качи материалите, събра ги в една страница, която криптира и защити с парола. После изпрати паролата на Урсула с кратък поздрав, в който изрази надежда, че тя се чувства по-добре и я увери, че им липсва. Разбира се, можеше да й се обади по телефона, но от една страна, с Урсула не бяха в такива отношения, и от друга, ако трябваше да бъде честен, не знаеше какво да й каже.

Когато приключи, хвърли поглед на часовника долу вдясно на екрана. Твърде рано, за да си легне. Утре сутрин щеше да подготви залата, която им отпуснаха в полицейското управление, но дотогава нямаше никаква належаща работа.

Мислите му се върнаха към Ваня. И към Себастиан. Едно беше да предполага, съвсем друго да го докаже. А и не беше сигурен какво ще прави с тази информация дори да се потвърди. Точно сега най-много го дразнеше усещането, че и знае, и не знае. Като сърбеж, който не може да почеше. Искаше истината за свое собствено успокоение.

Написа в Гугъл: „тестове за бащинство“.

Приблизително 24 300 резултата.

Били отвори първия. Реклама.

„ДНК тест. 100% сигурен. 1395 крони“, изписа се на екрана.

Той се зачете. Първо плащаш, после получаваш теста. Два тампона за всеки, които да се плъзнат по вътрешната страна на бузата за около 30 секунди. Дотук с това. Трудно можеше да им бръкне в устата, без да се усетят. Били затвори сайта и отвори друг. Тук се говореше за 99,9% сигурност с помощта на най-известната ДНК лаборатория в света, но методът беше същият. Вътрешната страна на бузата. Били тъкмо щеше да затвори и тази страница, когато погледът му се спря на заглавие в менюто: „Алтернативни методи“.

Щракна и още първият ред го изпълни с вълнение. „Ако нямате възможност да използвате тампоните от нашия пакет, може да ни изпратите алтернативна ДНК проба, например четка за зъби, клечка за уши или използвана носна кърпичка.“

Били продължи да чете с растящ интерес.

Тя мръзнеше.

Като хапна, се почувства малко по-добре, но априлската нощ не беше топла.

След като се стъмни, не смееше да се отдалечава от пътя и сега различи светлините на бензиностанция. Влезе с наведена глава и изчака клиент, дошъл за бензин, да разсее момчето на касата. Тогава измъкна два пакетирани сандвича и йогурт за пиене от хладилника. Когато си гладен, ти трябва истинска храна, не сладкиши. Припряно напълни джобовете си и избяга. Никой не извика подире й, никой не хукна да я гони. Отново потъна в мрака.

Празнотата и тишината сякаш растяха.

Или пък тя се смаляваше. Макар още да не знаеше къде се намира и как се е озовала тук, все пак се чувстваше сигурна и в безопасност. Студът не проникваше вътре в нея. Дори мракът не бе успял да се вмъкне в това защитено място, което изобщо не беше място.

И все така цареше тишина.

В нея цареше тишина. По някаква причина сега това й се струваше още по-важно. Може би мястото щеше да пропусне думи отвън, но не и от нея. И тогава стените щяха да се срутят. Тогава тя щеше да бъде изгубена. Никога повече не биваше да продумва. Никога. Пред никого. Обеща си го.

Вътрешно.

Външно беше трудно да върви през тъмната гора. Няколко пъти се спъна и падна.

Изправи се.

Продължи.

Накрая излезе на покрит с чакъл път. Главното шосе остана вляво. Ами надясно? Все някъде трябваше да води. Бе прекарала предната нощ на открито. Предпочиташе да не го повтаря.

Тръгна по тесния път, който не представляваше нищо повече от две следи от гуми, и след няколко минути стигна желязна порта между две колони. Без ограда. По-нататък, зад огромен рододендрон, различи къща. Тъмна. Нямаше и паркирана кола отпред.

Два пъти обиколи сградата крадешком и накрая запрати камък през прозорчето на вратата на верандата.

Бързо се скри в мрака и зачака някаква реакция, но такава нямаше.

В къщата беше студено, но не колкото навън.

Тя седна на пода и изяде единия сандвич. Този с говеждо. Смяташе да запази другия за сутринта заедно с половината йогурт. После отиде в кухнята. Хладилникът беше празен, но в един от шкафовете намери консерви. Риба тон, домати и коктейлни плодчета. Напъха ги в джобовете на якето.

Без да се замисля. Просто го направи. Като цяло напоследък не мислеше кой знае колко. И никога за дълго.

Толкова по-добре. Тя не искаше да мисли.

Не искаше да си спомня.

Отиде в една от стаите. Имаше две легла, миришеше на лятна вила и на прах.

Вдигна покривалото на едното легло, взе възглавницата и одеялото и се пъхна с тях под кревата. Притисна гръб о стената, възможно най-надълбоко.

Опита се да се смали.

Да стане толкова малка външно, колкото бе и вътрешно.

Сънят.

Проклетият сън.

Вече не го навестяваше чак толкова често. Понякога дори си въобразяваше, че се е отървал от него. Че се е свършило. И после пак се връщаше.

Както сега. Току-що.

Сабине като вързопче чиста енергия върху раменете му. На път към водата. Към прохладата и игрите. Въздухът е влажен и задушаващ. Момиченцето с надуваемия делфин. Последните думи на Сабине:

„Татко, и аз искам такъв.“

И после морето. Плисъкът. Смехът.

Виковете откъм брега.

Тътенът.

Водната стена.

Нейната малка ръчичка в неговата голяма. Мисълта никога да не я пуска. Цялата му сила, цялото му същество. Съсредоточени. Целият му живот, съсредоточен в дясната ръка.

Себастиан отметна завивката и отиде в тоалетната. Вдигна капака под ослепителната светлина от луминесцентната лампа, която го накара да замижи, докато болезнено отваряше и затваряше схванатата дясна ръка.

Която внезапно се бе оказала празна.

Която изпусна дъщеря му.

Той пусна водата и се върна в стаята. Часовникът под телевизора показваше 4:40. Но вече беше изключено да заспи, тъй че се облече и излезе. Оставаха още няколко часа до изгрев-слънце. Беше тъмно и безлюдно. Себастиан пресече улицата и слезе до езерото, тръгна по брега и излезе на широко шосе. Е16/Е45. Продължи покрай езерото.

Сънят.

Този проклет сън.

Знаеше защо се върна. Макар да гледаше да стои далеч от снимките от местопрестъплението и почти да не слушаше доклада, нямаше как да си затвори очите — работеше по случай с убити деца.

Отново.

Точно като предния път.

Не биваше да се занимава с мъртви деца. Вече не издържаше.

След около половин час се обърна и се върна по същия път. Качи се в стаята, взе набързо душ и слезе в трапезарията. Избра си закуска от шведската маса и отиде във вътрешното помещение. Някой определено си падаше по тапети с цветя. Тези пък бяха черни на бял фон. Седна на една сгъваема маса до стената с място за двама души.

Докато си наливаше втората чаша кафе, Ваня дойде и се огледа за познато лице в трапезарията. Забеляза Себастиан и леко му се усмихна, преди да отиде да си вземе закуска. Стори му се уморена. Напоследък това сякаш бе обичайното й състояние. Уморена и нещастна. Нямаше как разривът с най-важния човек в живота й да не й се отрази.

Себастиан би трябвало да се радва — от деня, в който научи, че Ваня е негова дъщеря, той мечтаеше тя да се отчужди от Валдемар. Но той внимаваше, помнеше ясно думите й, че е избрала да му вярва. Нямала сили да е в конфликт с всичко и всички. Но това можеше да се промени за миг. Особено ако тя научеше какво е сторил.

— Добре ли спа? — попита я, когато седна срещу него.

— Горе-долу. Ти?

— Като пеленаче — излъга той.

Довършиха закуската си с непринуден разговор и на излизане срещнаха Били, който се връщаше от управлението, където беше подготвил „най-малката стая на света“, както я нарече. Предложи да ги закара с колата, ако почакат десет минути да хапне някой залък, но Ваня и Себастиан отказаха. Смятаха да походят.

Въобразяваше ли си Себастиан, или Били ги гледаше странно? От целия екип познаваше Били най-слабо. Да, той беше приел присъствието на Себастиан от самото начало — за разлика от Ваня и Урсула — но не се бяха сближили ни най-малко за времето, в което Себастиан работеше с „Риксмурд“.

Били преживяваше труден период. Уби двама души. Вярно, на служба… но все пак.

Две вътрешни разследвания. Оправдан и двата пъти.

На Себастиан не му се вярваше, че Били е толкова неповлиян от случилото се, колкото се преструва. Не беше точно тип мълчалив мачо. След второто убийство Себастиан му предложи да поговорят, но Били отказа.

Докато вървяха един до друг към „Берйебювеген“ 22, Себастиан попита Ваня дали е забелязала нещо странно у Били.

— Не, държи се както обикновено. Защо?

Себастиан не се задълбочи в темата.

Както винаги.

Точно от това се страхуваше.

Точно това му се струваше странно за човек, убил двама души.

Още в девет сутринта Урсула отиде в очна клиника „Санкт Ерик“, за да се види с протезист, препоръчан от нейния лекар, и да изпробва бъдещето си „помощно средство“. Дразнеше се, че ги наричат така — беше по-скоро козметично, отколкото помощно средство. Лекарят й обаче твърдеше, че протезата е за предпочитане пред това да й зашие окото. Според него „окулярната протеза“ — какво хубаво име — помагала и за по-бързото психично възстановяване на пациента. Имал положителен опит с пациенти, които също като нея били крайно отрицателно настроени към идеята. По нейно лично мнение той преувеличаваше негативизма й. Беше загубила окото си и не изпитваше нужда да скрие този факт от останалия свят. Освен това в последно време бе привикнала с мисълта, че дясното й око е с превръзка. Отначало главоболието беше ужасяващо, но тя не знаеше дали се дължи на раните или на това, че лявото й око поема цялата тежест само. Може би и двете. Сега главата я болеше само от време на време и тя можеше да чете без затруднения, поне в продължение на час и половина, преди да се умори. Но лекарят й държеше на своето и накрая Урсула се предаде и отиде да се види с протезиста, който се оказа млада жена на име Зейнеб, която в продължение на петнайсет минути спокойно измери обема, обиколката и дълбочината на очната й ябълка и после й препоръча протеза от плексиглас. Обясни, че е едновременно издръжлива и лесна за употреба. Урсула нямаше мнение по въпроса за материала, но сама се изненада, че вместо да благодари и да си отиде, остана и продължи да говори с жената. Нещо в непрестореното държане на Зейнеб й допадаше. От лекаря получаваше диагноза, точно клинично описание на ефектите от нараняването й. От Торкел — човек, който се опитва да бъде до нея, но така и не се престрашава да говори за скритото под бялата превръзка. От Зейнеб получи нещо друго — освобождаващо усещане за нормалност, едва ли не сякаш две приятелки обсъждат прически или обеци, а не зеещата дупка на лицето й.

Колкото повече разговаряха, толкова по-принудена се виждаше да признае, че лекарят й се оказа прав. Може би беше необходимо нещо повече, за да се възстанови, от това да покрие раната с превръзка и после да си каже, че животът продължава. Може би точно затова се наричаше помощно средство. Защото помагаше.

Наистина.

Урсула не знаеше дали е вярно. Знаеше обаче, че отсега няма търпение да се види със Зейнеб след две седмици, за да пробва новото си око.

Когато се прибра у дома, беше весела и имаше много неизползвана енергия. Торкел бе звънял на мобилния, който беше забравила вкъщи. Не беше оставил съобщение. Но тя се досещаше какво иска.

Какво иска винаги.

Това обаче вече не я притесняваше. Сега по-скоро се радваше да си има някого, който не може да я изненада с каквото и да било.

Както правеше Себастиан Бергман.

Един път я посети в болницата. Един път. След като я простреляха в неговия дом, а стрелецът беше бившето му гадже. Един-единствен път.

Макар обикновено да гледаше да избягва неприятното и болезненото, също като него остана изненада. Учудена. Но сега трябваше да признае, че изненада и учуди и самата себе си. За малко да допусне същата грешка като едно време. Да допусне да изпитва чувства към него.

Предишния път той спа със сестра й.

Този път тя едва не умря.

Трети път нямаше да има. Колкото и да се опитваше той. Тя щеше да се погрижи за това. Сама бе позволила да се стигне дотук. Тя отвори вратата и го пусна. Първо трябваше да признае това пред себе си. Нещо в него я привличаше неудържимо. Отношенията им бяха сложни, както всичко останало в живота й и те не бяха черно-бели. Себастиан притежаваше толкова много качества, които тя харесваше. Интелекта му, оригиналния начин, по който гледаше на света, умението му винаги да намира изход от трудностите. Но преди всичко те толкова си приличаха. И двамата еднакво самотни. И двамата вечно търсещи любовта, която в следващия момент правеха всичко възможно да унищожат.

Ако той бе сериозно пострадалият, може би и тя щеше да го посети само веднъж. Последващи посещения само биха увеличили теглото, а носенето на тегло на плещите не беше по вкуса нито на Себастиан, нито на Урсула.

Те продължаваха напред.

Урсула седна пред компютъра и влезе в системата. Беше се натрупал доста материал. По-голямата част явно е била събрана, преди „Риксмурд“ да поеме случая. Но тя разпозна стила на Били в подредбата на папките и файловете.

Спретнати и разбираеми.

Започна с предварителния доклад от местопрестъплението. Беше подписан от Ерик Флодин и честно казано, беше доста добър. Е, да, тя би предпочела да имаше още няколко общи снимки от къщата, фотографът явно се скъпеше и се беше съсредоточил върху близките кадри. Но, от друга страна, те бяха достатъчно, за да добие добра представа. Започна с първата жертва, Карин Карлстен.

Мама Карин с голямата дупка в гърдите.

39 снимки само с нея.

656 снимки общо, а към тях писмени доклади.

Денят щеше да бъде дълъг, помисли си тя.

Може и да не беше „най-малката стая на света“, но определено не беше голяма. Четиринайсет квадрата. Може би шестнайсет, предположи Торкел, когато влезе заедно с Малин Окерблад. След като шестимата се събраха около овалната маса в средата, чувството беше, че са с двама повече от препоръчителното. Торкел представи Малин на останалите и след това се протегна към една от чашите от „Статойл“, оставени на масата. Някой беше проявил съобразителност да донесе кафе, макар че машината в кухнята още не се предаваше. Той хвърли бърз поглед на купчината вестници, пръснати върху белия плот. Местните сутрешни и двата вечерни бяха поместили убийството на семейство Карлстен на първа страница.

— Малин получи всички материали, но ще ги минем набързо и устно — започна Торкел, след като се настани.

Той кимна към Били, който остави чашата си и се изправи. Зад гърба му, на едната от късите стени на стаята, се виждаха резултатите от сутрешната му работа. Линия с хронологията на събитията, снимки от местопрестъплението, записи от разпитите на съседите и карта.

— Съседското момиченце, Корнелия Туршон, дошло в къщата на семейство Карлстен ето тук — той посочи на картата с химикалката си, — в четвъртък в девет сутринта. Заварило вратата отворена и Карин Карлстен просната мъртва зад нея. То хукнало право към къщи, обадили се в полицията и колегите намерили цялото семейство застреляно в къщата.

— Според предварителния доклад са застреляни в сряда сутринта — додаде Ваня. — По всяка вероятност с пушка.

Ваня млъкна и Малин само кимна, все едно са потвърдили неща, които вече знае.

— Единственото техническо доказателство, което имаме дотук, е отпечатък от обувка — продължи Били. — Четирийсет и четвърти номер.

— И не е на бащата?

Това бяха първите думи на Малин след краткото представяне и Ваня се стъписа от дълбокия й глас. Ако говореха по телефон, би могла да я помисли за мъж. Изведнъж й хрумна, че Себастиан сигурно го намира за секси, и му хвърли един поглед, но той сякаш не бе забелязал. Седеше, облегнал глава на дланта си и имаше вид, че подремва.

— Не, неговият е бил почти четирийсет и седми — отговори Били и се върна на мястото си. — С това разполагаме засега.

Той леко вдигна рамене, като че ли за да се извини за липсата на материали по случая. Малин кимна и си отбеляза нещо на листа, който беше поставила пред себе си.

— От разговорите с онези съседи, които успяхме да открием дотук, не научихме нищо особено — пое Торкел топката. — Семейство Карлстен били като цяло харесвани, но някои намирали ангажираността им за опазването на околната среда за леко натрапчива.

— В какъв смисъл?

— Пъхали са си носа където не им е работа. Леко фанатични, това е. Пък и са минавали за външни лица, нищо че живеели тук от дванайсет години.

— Но не е имало директни заплахи?

— Доколкото ни е известно, не — продължи Били. — Освен Ян Седер де, но за него вече знаем.

— Смятам да го освободя веднага след тази среща. — Малин го каза като неутрална констатация, все едно споделя какво е яла на закуска, но тишината, настъпила незабавно в стаята, можеше да се изтълкува само по един начин — всички присъстващи бяха убедени, че не са чули правилно. Дори Себастиан се пробуди от транса и погледна невярващо прокурорката.

Торкел първи изказа общото съмнение:

— Ще го освободите?!

— Да.

— Бих предпочел да го задържим още малко — възрази Торкел и успя по специфичния си начин да прозвучи все едно едновременно смирено моли и дава заповед.

— Защо? — учуди се Малин и явно реши да игнорира заповедната част от тона. — Той има алиби.

— Има също и изчезнала пушка — изсъска Ваня и се престори, че не забелязва неодобрителния поглед на Торкел.

Той беше този, който говореше от името на екипа пред външни хора, тя го знаеше добре, но пускането на Седер беше такава идиотщина, че не можеше да се въздържи.

— Открадната е — рече Малин кратко и срещна спокойно погледа на Ваня.

— Той казва, че е открадната.

— С нищо не сте доказали противното.

Ваня се замисли трескаво какво може да се крие зад подобно необмислено решение. Като се изключи чистата некомпетентност — а Малин не правеше впечатление на некомпетентна — тя се сещаше само за още едно обяснение. Не беше нейна работа да пита и несъмнено щеше да прозвучи като обвинение, Торкел нямаше да одобри, но тя не можеше да си държи езика зад зъбите.

— Познавате ли го? Лично? — изтърси Ваня.

— Да не намеквате, че се държа непрофесионално, или смятате, че само защото се намираме извън Стокхолм, всеки познава всеки?

— Поне в Стокхолм щяхме да получим четирите си денонощия — отвърна Ваня предизвикателно.

— Не и тук. А за да отговоря на въпроса ви — не, не познавам Ян Седер лично, иначе не бих поела този случай.

Матин пак погледна документите си.

— Ян Седер носи обувки 41 номер. Отпечатъкът в къщата е 44, нали така казахте? — обърна се тя към Били.

— 43/44 — потвърди той тихо с ясното съзнание, че отговорът не работи в тяхна подкрепа.

Прокурорката кимна доволно и се завъртя към Ерик, който досега седеше в мълчание до Себастиан:

— Ерик, ти го познаваш малко по-добре. Има ли опасност да се укрие?

Всички насочиха вниманието си към Ерик. Сутринта беше помолил да присъства на срещата. Тогава се зарадва на утвърдителния отговор, на възможността да види отблизо как работи „Риксмурд“. Нямаше желание да се съюзява с никого, но в случая не беше възможно да угоди и на двете страни, затова се покашля леко и избра истината.

— Аз също не го познавам, но бих казал, че предвид ограничените му ресурси и всичко останало, рискът да се укрие е минимален.

Малин пак пусна самодоволната усмивка, която Ваня вече не можеше да търпи. Истината беше, че засега не намираше почти нищо за харесване у Малин Окерблад. Даже съвсем нищо.

— Би могъл да унищожи доказателства — обади се Били до нея.

— Дадох разрешение да се обискира домът му — отвърна Малин бързо. — Разполагахте с 24 часа. Ако там още има някакви доказателства, значи не сте си свършили работата.

Никой не отговори. „Каквото и да си приказваме — помисли си Торкел, — Малин Окерблад явно не държи да я харесват.“

— Тъй че, кажете ми, ако обичате, какви законови основания имаме да го задържим още.

Погледът на Малин се плъзна по лицата около масата. Никой не продума.

— Значи го пускаме.

Дебелата полицайка, която го беше отвела вчера, сега го закара до вкъщи. Не помнеше името й, но не му пукаше. Тя гледаше пътя и не бе изрекла и дума, след като, докато вървяха към колата зад полицейското управление, го попита дали иска да седи отпред, или отзад.

Е, освен:

— Лицето — беше казала и му беше подхвърлила някакъв вестник, докато чакаха портите да се отворят.

В първия момент не разбра за какво говори тя, но после видя как няколко души тичат към тях. Повечето носеха фотоапарати. Дълго преди да приближат колата, светкавиците засвяткаха. Той скри лицето си с вестника и чу разпокъсани въпроси, смесени с щракането на фотоапаратите, докато бавно минаваха покрай събралите се журналисти. След това излязоха на шосето и в колата настъпи пълна тишина.

Това го устройваше идеално. Баща му го беше възпитал да няма вяра на властите особено на полицията. Проклети бюрократи, които само усложняват живота на обикновените хора. Е, разбира се, случилото се беше ужасяващо.

Убийството.

Цялото семейство.

Две невинни момченца.

Но синът на Густав Седер за нищо на света нямаше да си говори с ченге. Женско, на всичкото отгоре. Ян я погледна крадешком. Униформа и оръжие. Крайно неженствена. Сигурно беше лесбийка. Точно като онези, за които телевизията и вестниците непрекъснато се мъчеха да го убедят, че могат да играят футбол. Лесбийки до една. В дома на Седер мъжете бяха мъже, а жените си знаеха мястото. Така беше естествено. Биология. Ако целта е била мъжете и жените да са равни, мъжете нямаше да бъдат толкова по-добри във всичко. Но в тази страна човек вече не можеше да го каже.

Той гледаше през прозореца. Отвъд нивите слънцето се отразяваше в тъмносините води на Велен, където той ловеше риба незаконно. Скоро щеше да си бъде у дома. След десетина минути. Мисълта му се зарея.

Всички, с които говори през последното денонощие, се заловиха за изчезналата пушка. Първите ченгета — дебелата и шефът й, или какъвто там беше — по-скоро го намериха за странно съвпадение, докато двамата от Стокхолм направо казаха, че не му вярват.

Явно не беше чак толкова добър лъжец, колкото си въобразяваше.

Още една причина да се радва на мълчанието.

Седер стоеше пред ниската къща и гледаше как полицейската кола се отдалечава. Кучето се разлая в момента, в който свиха в алеята, и той отиде до заграждението му. Като го видя, норвежкият елкхунд заскача по оградата. Гладен, разбира се. Седер вдигна капака на пясъчника, който беше откраднал от Туршбю преди няколко години, и извади кофата с кучешка храна.

След като нахрани и напои кучето, той влезе в къщата, свали тежките ботуши и окачи якето на куката до гащеризона. После отиде в кухнята. Реши да не прави нищо по въпроса с неизмитите съдове върху плота, а се насочи към хладилника за студена бира. Отвори го, отпи няколко глътки и остави бутилката на надрасканата кухненска маса до прозореца, скрит зад завеси, които висяха недокоснати, откакто майка му почина преди тринайсет години.

Той седна край масата и включи компютъра. Модерният тънък лаптоп не изглеждаше съвсем на място в малката кухня. Ламперията до средата на стените и оранжевият тапет над нея в съчетание с тъмнозелените шкафове напомняха за седемдесетте години.

Седер отвори имейла си. Беше получил отговор от russianbabes.ua. Пак надигна бутилката, отвори писмото и зачете. Имаше безброй фалшиви сайтове, които се мъчеха да те измамят, но този му го бяха препоръчали и беше сериозен. В него беше намерил Неша, а сега общуваше с Людмила от Киев. Започнаха да си пишат преди около два месеца и вече обсъждаха дали тя да дойде при него. Имала трима по-големи братя. Работела в завод за хартия, но се наложило да напусне, за да се грижи за болната си майка. Тя се споминала преди половин година и сега Людмила била безработна и нищо вече не я задържало в Украйна. Не се страхувала да замине. Въртяла домакинството много години, още преди майка й да се разболее, и се грижела за тримата си братя, докато те живеели с тях. Изглеждаше замесена от по-различно тесто от онази Неша, която намери къщата край Туршбю за твърде малка, твърде старомодна, твърде далеч от града; и непрекъснато искаше пари от него. Седер прочете мейла. Кратко описание какво е правила, откакто се чуха за последно, последвано от уверения колко много й е липсвал. Тя подчертаваше колко е щастлива и благодарна, че се е запознала с него и че се надява скоро да се видят.

Там беше проблемът.

Самолетът от Киев не беше безплатен. Точно затова Седер отлагаше. Сега обаче се отваряше възможност.

Пушката му не беше открадната.

Беше дадена назаем.

Още преди Коледа. Той не я ползваше. Ловуваше почти изцяло с щуцера.

Разбира се, възможно беше оръжието му по никакъв начин да не е свързано с убийството на семейство Карлстен, в района имаше безброй пушки. Можеше да е свързано с изневяра или пък с дългове, или наркотици, или каквото и да е, за което те убиват в днешно време, но ако приемеше, че някой от околността чисто и просто е решил да ги очисти, кандидатите не бяха кой знае колко.

И един от тях беше взел назаем пушката му преди Коледа.

Просто трябваше да провери. Внимателно да насочи разговора към убийството и да види как ще реагира. Да чуе дали би могло да се окаже изгодно за него да не си спомни на кого е заел пушката си. Дори да грешеше, може би щеше да изкара малко пари, като се погрижи да не се окаже въвлечен в разследване на убийство.

Нещо прекъсна размислите му. Кучето пак залая и секунди след това той чу как някаква кола приближава по алеята и паркира. Не я виждаше през кухненския прозорец. Не само защото не беше мит, откакто Неша живя тук преди година и половина, а и защото новодошлият беше паркирал зад ъгъла. Възможно ли беше полицайката да е забравила нещо и да се е върнала? Седер отиде до прозореца в дневната. За вълка говорим… Позна колата.

И мъжа, който приближаваше къщата му.

С неговата пушка на рамо.

— Пуснаха ли го?

Пия беше звъняла три пъти на Ерик, преди той да намери време да й се обади. Всички го разпитваха след решението на Окерблад. Очевидно и Пия беше разбрала, че Седер е освободен. Звучеше напрегната и раздразнена.

— Да — отвърна той и се прибра в кабинета, за да се скрие от погледите на Фредрика и на другите.

— Нали каза, че е той — продължи Пия едва ли не осъдително.

— Не, казах, че искам да говорим с него във връзка с убийството — обясни Ерик почти назидателно. — Но той има алиби и доказателствата не стигат… Засега — добави, за да я поуспокои.

Познаваше съпругата си добре и знаеше, че ще са необходими повече успокоителни думи, отколкото беше в състояние да изрече в момента, за да я укроти, когато изпадне в това състояние. Това беше нейна страна, която повечето й избиратели не бяха виждали никога. Погледната отвън — на дебати, агитации и срещи, тя винаги беше самото спокойствие, но външната стабилност криеше тежък характер и смесица от амбиция и неувереност, която само най-близките й познаваха.

И от която страдаха.

Сега пак се беше разтревожила, че Туршбю ще стане известен като мястото, където някакъв луд сее смърт и разруха, а не като модерната и напредничава община, за която тя работеше толкова здраво. След неколкоминутен монолог, през който той само ахкаше на правилните места, тя се умори и завърши разговора с изкопчване на обещание от него да й осигури обяд с ръководителя на „Риксмурд“, за да добие представа за способностите му.

След разговора той отиде право в стаята, където бяха настанили гостите, и се насочи към Торкел. Настроението вътре беше все така нервно и Ваня изглежда не се беше примирила със срамното решение на Окерблад. Макар Ерик да смяташе, че беше отишла твърде далеч с изказването на съмненията си срещу прокурорката, страстта й го беше впечатлила. От колегата Себастиан не беше във възторг и дотук не забелязваше нищо от прословутия му ум. Обиди и липса на интерес изглеждаха най-отличителните му черти.

Както и очакваше, Торкел прие колебливо предложението за обяд и се зачуди от къде на къде трябва да се среща с председателя на общинския съвет, но след като чу, че Пия е съпруга на Ерик, се съгласи.

Заедно тръгнаха пеш към недалечния „Нюа торйет“ 8.

Сградата на общината не беше особено впечатляваща, приличаше на две бучки захар от мръсночервени тухли, подредени нехармонично. Ерик го поведе навътре и жената на рецепцията ги покани с любезна усмивка.

Трапезарията се намираше на първия етаж на по-ниската бучка захар. Пия вече ги чакаше на най-вътрешната маса до стената. Като ги видя, се изправи.

— Добре дошъл в Туршбю. Сезонът тук е през цялата година — поздрави го тя с усмивка.

— Аха — успя само да отговори Торкел, доста учуден.

— Това е слоганът на нашата община. Казвам се Пия. Пия Флодин. Приятно ми е да се запознаем.

Ерик се подсмихна, като видя жена си. Нямаше следа от гнева отпреди половин час; сега, със светлия си костюм и фризирана коса, изглеждаше като олицетворение на самоувереността. Покани ги да си вземат храна от тезгяха за самообслужване — печена треска с картофено пюре.

— Искам да ви благодаря, че отделихте време — започна Пия, след като седнаха.

— Няма за какво. Разбрах от Ерик, че искате да ми зададете няколко въпроса — отговори Торкел любезно и отвори бутилката минерална вода.

— Малко ми е неудобно, че ви разкарах чак дотук, особено при положение че Ерик ми е съпруг, но щях да искам да ви видя, дори да не беше така.

— Само че тогава нямаше да се отзова толкова бързо — усмихна се Торкел многозначително.

— Не се съмнявам. Но спането в едно легло с местната полиция си има някои преимущества — отвърна тя бързо.

Торкел се засмя. Слава богу, изглежда си допаднаха, помисли си Ерик. Той нямаше никакво желание да посредничи между тях. И двамата бяха силни характери.

— Сигурно тези дни не се виждате много — продължи Торкел.

— Не, на Ерик му е много тежко. — Пия хваната ръката на мъжа си. — Току-що го повишиха, а това е най-големият му случай досега.

Ерик усети, че е време и той да се включи в разговора. Иначе щеше да създаде впечатление на дванайсетгодишен, чиито родители си приказват, без да му обръщат внимание.

— И най-ужасният — добави. — Но съм убеден, че ще го разрешим.

— И вие ли смятате така? — обърна се Пия към Торкел; беше искрено притеснена.

— Подобни случаи винаги отнемат повече време, отколкото ни се иска. Но да, аз също съм уверен, че ще открием виновника. Минали са само два дни от убийството.

Пия кимна, но не изглеждаше доволна.

— Знам, но колко време отнема обикновено подобно разследване и какъв е процентът на разрешените случаи?

— Моля? — погледна я Торкел и остави приборите.

— Трябва да направя изявление. Смятаме да организираме бдение и демонстрация срещу насилието. Освен това ще съобщим, че вие ни помагате, за да покажем, че работим изключително сериозно — обясни Пия и веднага доби по-делови тон. — И би било хубаво, ако мога да кажа на съгражданите ни какво да очакват.

— Нека очакват да направим всичко по силите си — отвърна Торкел. — Както винаги.

— Разбира се, но колко време отнема обикновено?

Торкел сви рамене и се върна към рибата.

— Невъзможно е да се каже.

— Опитайте се. Работих с все сили да върна Туршбю на картата, а сега когато вестниците най-сетне пишат нещо за нас, са само ужасии. Трябва някак да го неутрализираме. Това е пълна катастрофа за общината.

— Едно семейство беше убито — започна той бавно и отчетливо. — Ето това е истинската катастрофа, особено за близките им. А общината ви ще го преживее.

Студенината в гласа му не можеше да се сбърка. Ерик усети леден повей около масата.

— Да, това е ужасна трагедия, но все някой трябва да гледа цялостната картина и за жалост, този някой съм аз — държеше на своето Пия, без да отвръща поглед. — Мислете каквото искате, но това е истината.

Ерик усети, че този път жена му отиде твърде далеч, но все пак трябваше да се застъпи за нея.

— Пия работи до припадък, за да стане общината модерна и атрактивна. Просто се бои трудът й да не отиде по дяволите — обади се той.

Торкел погледна двойката от другата страна на масата. И двамата притискани от различни фактори. Той — понеже беше повишен току-що и не можеше да си позволи грешки в толкова нашумял случай. Тя — понеже трябваше да изглежда силна и делова, когато в действителност нямаше никакъв контрол над ситуацията. Тази година предстояха избори, всичко беше политика. Той почти ги съжаляваше.

— Известно време медиите ще се съсредоточат изцяло върху страхотиите — кимна той с малко по-мек глас. — Винаги е така. Никой от нас не може да промени този факт.

— Разбирам го — съгласи се Пия, също с по-спокоен тон. — Но точно затова беше такава глупост да пускате Седер. Не е ли той извършителят?

Торкел въздъхна дълбоко. Макар конфликтът засега да беше избегнат, Пия се оказваше събеседник, който той трябваше активно да избягва в бъдеще.

— Не знаем — каза уморено. — Прокурорът смята, че доказателствата не стигат, за да го задържим. Имам друго мнение по въпроса. Вие също. Но това е положението. Нашата работа е да намерим доказателствата, а засега не успяваме.

Торкел взе вилицата и отново започна да се храни.

— А кога ще успеете? — чу гласа й и реши да сложи край на този разговор един път завинаги.

— Не е редно да обсъждам течащо разследване с външно лице и ако не можете да предложите други теми за разговор, нека не говорим с пълна уста — заяви той и наведе глава към рибата почти демонстративно.

Пия млъкна.

Ерик усети угризения на съвестта, но трябваше да признае — това му хареса. Да, обичаше съпругата си, но рядко виждаше някой да й затвори устата. Последният път беше, когато не я номинираха за партиен лидер.

Преди три години.

Тъй че се случваше рядко.

От идването на „Риксмурд“ имаше не една полза.

Себастиан стоеше на вратата на малката им стаичка и наблюдаваше Ваня. Определено се нуждаеше от разведряване — седеше със сърдито изражение и припряно прелистваше записките от разпитите на Седер.

— Ела — пристъпи той към нея и сложи ръка на рамото й.

Ваня се дръпна раздразнено:

— Искам да ги проверя още един път.

— Нищо не си пропуснала — каза той, твърдо решен да не се предава. — Ела да се разходим.

Ваня вдигна поглед, в който се четеше всичко друго, но не и желание за разходки:

— Знам какво се опитваш да направиш. Но ще ми мине, ако просто ме оставят на мира за малко.

Себастиан й се усмихна. Харесваше му, когато се държеше като тийнейджърка. Това не се харесваше на всички от обкръжението й, но пък той беше неин баща.

А бащите досаждат.

— Хайде, ще излезем малко на чист въздух, ела.

Ваня въздъхна дълбоко, но за негова радост се изправи.

— Добре, но наблягам на „малко“.

Прекосиха полицейското управление. Беше доста различно от работното им място на Кунгсхолмен, където можеш да вървиш петнайсет минути, без дори да наближиш следващия етаж. А тук след минута и половина се озоваха на малкия паркинг.

— Къде отиде Торкел? — попита Себастиан.

Ваня изведнъж доби развеселено изражение:

— Да се запознае с жената на Ерик.

— Странна задача за шефа на „Риксмурд“.

Ваня поклати глава:

— Не му е само жена, а и председател на общинския съвет. И явно е решила, че заслужава лично отношение.

Себастиан се ухили и даже му стана жал за Торкел. Още на втория ден да му се налага да се разправя с местните политици — Себастиан не го пожелаваше на никого. И така политическите игри бяха достатъчно уморителни, когато пристигнеше „Риксмурд“, особено пък в толкова малки населени места. А председател на общинския съвет, женен за местния шеф на полицията, вече идваше в повече. Като цяло този род задачи ставаха все по-трудни с всяка изминала година. Понякога имаше чувство, че работата на „Риксмурд“ все повече се превръща в дундуркане на политици, властимащи и журналисти и все по-малко в разследване на престъпления. Ако продължаваха така, в скоро време нямаше да могат да свършват нищо.

— Какво мислиш за Седер? — прекъсна Ваня размислите му.

Себастиан се обърна към нея. Изглеждаше малко по-весела. Пак добре.

— Крие нещо, но не е застрелял семейството — заяви той твърдо.

Ваня изглежда беше съгласна с него.

— Не разбирам защо Окерблад го пусна. Какво толкова, ако беше полежал още малко?

Внезапно на Себастиан му хрумна идея:

— Вместо да се жалваме от малоумната прокурорка, може да направим нещо по въпроса.

— Какво? Пак да го разпитаме? Не можем да го задържим. Няма никаква нова информация.

— Той не е голям умник, та може да извърши някоя глупост в момента, в който се прибере вкъщи.

— Какво например?

— Не знам. Но сме единодушни, че крие нещо. Значи може би е предприел нещо. Нещо, което трябва да видим.

Ваня се усмихна широко. Явно разбираше какво намеква той и намираше известна доза хумор в предложението.

— Искаш да го шпионираме ли? — Тя сякаш едва се сдържаше да не избухне в смях. — Ти и аз?

Той закима ентусиазирано.

— Някога шпионирал ли си някого? — попита Ваня скептично.

— Ти си по-скоро от онези, които идват впоследствие и обират всички лаври.

Не беше далеч от истината.

Той я погледна искрено:

— За всичко си има първи път. Нали?

Взеха един от цивилните автомобили на полицията в Туршбю и поеха през градчето на запад, пресякоха Е16 и продължиха на северозапад. Не след дълго навлязоха сред гори и диви полета. Най-вече второто, така че изразът „дълбоките вермландски гори“ не се връзваше много-много. Поне не покрай шосето за Йостмарк. Прекосиха езерото Шилен и за ужас на Себастиан в Родом Ваня взе да гледа джипиеса повече, отколкото пътя.

Двайсет минути след това спряха зад някакъв порутен хамбар недалеч от тесния път, по който бяха свили, и спряха двигателя. Себастиан я изгледа учудено.

— Ако паркираме по-близо, може да ни види — обясни тя и посочи през прозореца.

Себастиан различи зад дърветата, на около 500 метра, малка къща.

Ваня разкопча предпазния колан и слезе от колата. Себастиан остана.

— Мислех, че ще шпионираме от колата — запротестира той.

— Стига си се оплаквал. Идеята беше твоя — тросна се Ваня, заобиколи колата и отвори неговата врата.

Той беше принуден да слезе и да се надява, че краката му няма да се намокрят. Не се беше подготвил за горски преход, а както винаги носеше тънки ниски обувки.

— Стига си се цупил. Нали искаше чист въздух — подкачи го тя и го поведе напред.

Вървяха през гъстата гора към къщата на Седер. Закачаха се в клони и храсти. Себастиан съжали още след няколко крачки. Не след дълго чуха кучешки лай.

— Има куче, разбира се. Няма как да се приближим повече, без да ни види. — Ваня приклекна зад голям, покрит с мъх, камък.

— Има ли значение? Искам да кажа… какво повече ще направи, освен да залае? То и сега лае.

— Ако някой дойде, ще залае по друг начин.

Себастиан реши да не спори, нищо не разбираше от кучета, знаеше само, че не ги харесва. Погледна към къщата, която се мяркаше зад дърветата. На нищо не приличаше. Безлична стара развалина. Прозорците бяха тъмни, вътре нямаше каквато и да било светлинка. На неокосената морава отпред беше паркиран зелен пикап. По-близо до тях, край една вада, се намираше заграждението на кучето. Висока телена ограда и зад нея — голям саморъчно правен дървен сандък с изрязан с трион вход. Кучето, което подтичваше навътре-навън, представляваше рошав сив звяр с дебел кожух и завита над гърба опашка. Нещо като шведски йемтхунд, предположи Ваня. То продължаваше да лае.

— Изглежда не си е у дома — отбеляза Ваня, след като огледа целия район с бинокъла, който беше взела.

— Колата е тук — посочи Себастиан колебливо.

— Вярно. Но може да е излязъл на разходка.

— Без кучето?

— Защо не?

„Ами как защо не?“ — помисли си Себастиан. Седер бе отсъствал повече от денонощие. Дали не би трябвало да поразходи кучето? Да го пусне да се раздвижи. Да потича. Но пък Седер явно не се отнасяше кой знае колко добре към жените си, тъй че от къде на къде да се държи по-различно с кучето? Като цяло не приличаше на човек, който обича разходките. Дали не бяха закъснели? Дали той вече не се беше отървал от всички доказателства? Нямаше какво друго да правят, освен да чакат. Себастиан също се облегна на големия камък и въздъхна тихо. Очевидно обаче не достатъчно тихо.

— Вече ти омръзна? Не са минали и пет минути.

— Да. Не разбирам как издържаш. Пълна скука е.

— Ами аз не шпионирам хората кой знае колко често. Разследвам убийства, както може би ти е известно. — Ваня отмести очи от къщата и го погледна с любопитство: — Как всъщност си започнал работа в полицията?

Себастиан й се усмихна и осъзна, че шпионирането има някои плюсове. Оставаше насаме с Ваня.

— Мога ли да бъда честен? — попита той шеговито и с наслада от възможността да води разговор, който може да засили връзката помежду им.

— Ако знаеш как.

Себастиан кимна весело, но вече беше решил да не казва истината. Тя беше неприлична и неморална, и от онзи род истории, които не разказваш на човек, който искаш да те хареса. Приведе се съзаклятнически към нея.

— Когато започнах да уча психология в университета, осъзнах, че трябва да си създам свой уникален профил, да стана експерт по нещо необичайно, за да изпъквам. Написах дипломна работа за скритите мотиви и фантазиите на класически серийни убийци — започна той и реши, че звучи съвсем правдоподобно. — Естествено, получи се извънредно добре и аз продължих с темата. Беше краят на седемдесетте години и цялата тази работа с профайлърите едва започваше в САЩ, а при нас изобщо не съществуваше. Тъй че аз бях първият тук.

Звучеше умерено, звучеше добре, но не беше вярно.

Да, беше написал дипломната работа, но не за да си създаде уникална специалност. Не, беше я написал, понеже винаги го привличаше тъмната страна на човешката психика, а серийните убийци го запленяваха открай време.

Продължи с украсената версия:

— Когато по-късно ми се отвори възможност да продължа обучението си във ФБР, ми се струваше твърде хубаво, за да е истина. Затова се възползвах от нея, без да се замисля, а после вече беше твърде късно, за да започна нещо друго. В крайна сметка това умеех най-добре.

И тази истина беше модифицирана.

Обучението във ФБР бе последният му изход. Оплакванията от сексуалните му посегателства бяха стигнали до ушите на най-висшето ръководство и той беше само на една стъпка от изритването. Пътуването до САЩ бе добра възможност да избегне уволнението. Както много други неща в живота му, осъзна сега той. Зад всичките му действия имаше скрити мотиви. Дори днес, когато клечеше зад камък и се мъчеше да накара Ваня да го хареса с измислени истории. Такъв беше той. Изкусен в изкривяването на истината за собствена облага.

— Е, поне един от двама ни се е възползвал от това обучение — промърмори Ваня с горчивина в гласа.

Себастиан осъзна, че твърде непредпазливо е поръсил сол в раната от отхвърлената й кандидатура. Опита се да намали щетите, доколко е възможно:

— И ти ще успееш. Въпрос на време е.

Тя не отговори, само се изправи и изтърси боровите иглички от якето си. Явно нямаше желание да продължи разговора.

— Писна ми. Да обиколим около къщата — посочи тя задната страна на самотната постройка.

Себастиан също се надигна, подразнен от нетактичността си — как можа да повдигне въпроса за проклетото обучение във ФБР, който още я измъчваше?!

Тръгнаха бавно в широк полукръг, като гледаха да се държат на разстояние от къщата. Дърветата, клоните, храстите и широката вада не им позволяваха нито да се движат по избрания път, нито да са невидими откъм къщата. След като изписаха полукръг, установиха, че къщата на Седер изглежда също толкова пуста и от новата им позиция. Почакаха десет минути. Чуваше се единствено лаят на кучето.

— Това куче денонощно ли се дере? Как го изтърпява, да му се не види?

Себастиан погледна към заграждението. Сега беше почти изцяло скрито зад къщата, но му се стори, че вижда нещо в клетката.

Нещо, което не бе забелязал преди.

Нещо голямо.

— Да идем още малко нагоре, за да виждаме по-добре — прошепна той решително.

Ваня погледна първо него, после оградата. Сега и тя го забеляза. Нещо сиво, облегнато на стената на сандъка, в който живееше кучето. Дали беше чувал? Не беше сигурна.

Себастиан се изправи и забърза нагоре, за да огледа по-добре. Вече не му пукаше дали някой ще го забележи откъм къщата; трябваше да разбере какво е това. Ваня се затича подире му. Настигна го точно когато приближиха достатъчно, за да го видят.

Определено там седеше нещо.

Нещо, което не биваше да бъде там.

Човек.

Ерик пристигна пръв. Докато чакаха, Себастиан и Ваня решиха да пуснат кучето. Не докоснаха стопанина му, облегнал гръб на малката порутена кучешка колиба. Държеше в ръце пушка-помпа. Изглеждаше точно като онази „Бенели Супернова“, 12-ти калибър от снимките в материалите по разследването. Прикладът беше подпрян между краката му, дулото сочеше към мястото, където доскоро се е намирала главата. Сега имаше само остатъци от нея. Дясната буза, долната челюст и големи части от врата липсваха изцяло. Ударната сила беше унищожила всичко по пътя си, а концентрираните наранявания сочеха, че разстоянието между дулото и тялото е било минимално. Вероятно е била притисната под долната челюст при изстрела.

Въпреки това бяха съвсем сигурни, че това е Ян Седер. Макар по-голямата част от лицето да липсваше, и носът, и лявото око бяха непокътнати. Челото също като цяло беше здраво и червеният му перчем изглеждаше като клоунска перука, поставена върху миш-маш от кръв, мозък, зъби и кости. Изглеждаше ужасяващо.

Ерик отиде при трупа. Бяха го подготвили за сцената, но той все пак пребледня.

— Седер ли е? — попита, макар да знаеше отговора.

Често се случваше, когато човек се изправеше пред подобен ужас. Оставаше му само очевидното.

— Да, заварихме го така — отговори Себастиан. — Кучето лаеше като лудо.

Ерик пак погледна трупа. Опита се да изглежда спокоен и делови, но не се получи кой знае колко.

— По дяволите — успя да продума само и видя с периферното зрение как Торкел пристига и паркира колата си до неговата.

— Как смятате? Самоубийство? — продължи Ерик и се завъртя към Себастиан, който го изгледа скептично:

— Не съм нито съдебен лекар, нито техническо лице. Искате да гадая ли?

— Изглежда прекалено идеално — намеси се Ваня, която идваше към тях.

Беше отишла да търси въже и бе завързала кучето за едно дърво недалеч. То продължаваше да лае. Ерик я погледна неразбиращо:

— Какво искате да кажете?

Тя посочи оръжието в бледите мъртвешки ръце на Седер:

— Обзалагам се, че това е пушката, убила Карлстен.

Ерик клекна и се вгледа в оръжието.

— Възможно е. Същият тип и модел.

— Точно това ме притеснява — кимна Ваня. — Защо му е да използва оръжието на убийството, за да се самоубие?

— Може би за да признае вината си?

Себастиан смяташе да остави Ваня да се занимава с това, а той да отстъпи крачка назад. Сега бяха екип, а в екипа понякога се налага да свириш втора цигулка. Само че нещо у Ерик Флодин го предизвикваше и той не можеше да си мълчи.

— Значи, след като си е направил труда да си осигури алиби и е отричал цяло денонощие, прекарано в разпити, той се е прибрал вкъщи, взел е оръжието, което е скрил толкова добре, че никой от нас не го намери, и се е застрелял. Правдоподобно ли ви звучи?

Ерик не отговори веднага. Точно сега не му беше до спорове със Себастиан. Но след като видя скептичната и презрителна физиономия на колегата си, той също не се сдържа.

— Не можем да знаем как е размишлявал — отвърна почти яростно. — Не е изключено, нали така?

— Сигурно животът ти е прекрасен. — Себастиан вече дори не се опитваше да скрие сарказма си. — Толкова пълен с възможности.

— Не е изключено — отново се намеси Ваня; за никого нямаше да е от полза двамата да се скарат. — Но не е много вероятно. Ако имахме доказателства срещу него — да, можеше. Ако го бяхме притиснали и беше само въпрос на време да го хванем. Но сега? Не разполагахме с нищо. Съжалявам, Ерик, но наистина не се връзва.

Ерик кимна мълчаливо и се обърна към Торкел, който тъкмо се бе присъединил към тях. Торкел се вцепени, като видя Седер и реагира точно както очакваше Себастиан.

Поклати глава. Помоли ги да отцепят района.

Извади мобилния си да извика Били.

Не започна веднага да си вади заключения.

Били досега не се беше замислял колко важна е за него и за „Риксмурд“ Урсула. Но с четирима убити в една къща и нов труп в кучешко заграждение, липсата й се усещаше чисто физически в цялото тяло. Не просто защото бяха с един човек по-малко, Фабиан се беше оказал доста компетентен; не, липсваха им нейните инстинкти. В избора по кои следи да тръгнеш и с кои да почакаш — там вакуумът, останал след нея, беше най-страшен. Били беше старателен и организиран, но Урсула интуитивно знаеше кое е важно. Без нея той сякаш единствено събираше и подреждаше информация. Урсула им беше необходима, за да съедини точките. Повече от всеки друг умееше да прозре през купищата снимки, страници, улики и доклади и да избере посоката. А сега той като че ли изтребваше вода от потъваща лодка, без надежда да намери къде е пробойната. Камо ли да я запуши.

Чувството беше ужасно.

А вече беше изправен пред нов труп. Мъчеше се да изглежда спокоен и методичен, уж това си е все същият Били, но вътре в него се виеше съскаща черна змия от страх и тревога.

Униформените полицаи, които Ерик повика, се заеха да отцепват района. Фабиан сам се беше обадил в Карлстад да им изпратят съдебен лекар. До идването му трябваше да местят тялото възможно най-малко. Жизненоважно беше да не сбъркат никъде. Не успееха ли да определят причината за смъртта, последиците щяха да бъдат огромни.

Или беше самоубийство и случаят в Туршбю щеше да приключи рязко и неочаквано.

Или беше ново убийство и случаят щеше да отиде на съвсем ново ниво.

Значи убиецът бе ударил отново и бе показал плашеща безпощадност и хладнокръвие.

Или пък двата случая изобщо не бяха свързани, а Седер е бил убит по съвсем други причини и убиецът просто се е възползвал от подозренията срещу Седер, за да затрудни разследването.

Алтернативите бяха многобройни.

Твърде многобройни.

По дяволите, как му липсваше Урсула и нейната проницателност.

Той реши да започне с оръжието. Заръча на Фабиан да потърси следи по земята във и около заграждението на кучето. Преди всичко друго провери дали вратичката може да се отвори и залости и отвътре. Себастиан беше споменал, че била затворена и залостена, когато с Ваня намерили трупа. Най-лесният начин да се определи дали на мястото е имало и друг човек беше да се провери дали вратата се затваря отвътре. Били лесно установи, че е напълно възможно и следователно Седер може да е влязъл там съвсем сам.

Но това нищо не доказваше.

След това той се съсредоточи върху оръжието в ръцете на мъртвия. Направи множество снимки, даже твърде много, все едно допълнителните фотографии щяха да го успокоят, и чак след това се осмели да пробва да издърпа пушката от ръцете на Седер. Не беше трудно. Трупът още не се беше вкочанил и ръцете дори бяха сравнително топли, което сочеше, че Седер е умрял скоро. Преди час, максимум два. Знаеха точно кога се е прибрал у дома, затова Били можеше да прецени, че Седер не е имал време да свърши кой знае какво, преди той или някой друг да притисне дулото под брадичката му.

Били внимателно се отдалечи с пушката в ръка и я остави върху дебел найлон в багажника на вана. Провери я за отпечатъци. Откри пет непокътнати — един на гарда, два на приклада и още два на цевта. Обезопаси ги с фолио, за да не се размажат. Предположи, че са на Седер, при положение че отпечатъците на приклада бяха точно където бе сложена лявата му ръка. За жалост на спусъка откри само частичен отпечатък, твърде малък и размазан, за да свърши каквато и да било работа.

Върна се към оръжието. Вдигна го, внимателно дръпна затвора, остави празната гилза да падне върху найлона отдолу и внимателно я вдигна с пинсета. Беше матовочерна със златист метал около върха; същия тип муниции бяха намерили в къщата на Карлстен. Сага 12/70 44 g. Били усети как вътрешностите му замръзват.

— Торкел, ела! — викна той на Торкел, който стоеше встрани и разговаряше с Ваня и Себастиан.

И тримата забързаха към него.

— Какво откри? — попита Торкел още преди да е стигнал до него.

Били вдигна патрона с плисетата.

— Същите муниции като в къщата — каза убедено.

— Значи е същото оръжие? — попита Ваня почти развълнувано.

Били поклати глава.

— Не мога да кажа. От лабораторията ще ни помогнат. — Показа им металната част на гилзата. — Когато ударникът удари капсула, металът леко се вдлъбва ето тук. Вдлъбнатината е уникална за всяка пушка. Имаме две гилзи. Една от тук. Една от къщата.

Торкел погледна Били окуражително.

— Добре, ще помоля Ерик да изпрати някой от хората си до Линшьопинг. Трябва възможно най-скоро да узнаем дали е същата пушка — каза Торкел и отиде при Ерик, който разговаряше с Фредрика.

Ваня остана при Били и го погледна в очите.

— Добра работа — рече му.

Били потърси признаци на ирония, но не намери такива, изглежда, тя наистина го мислеше. Той се усмихна леко, но смяташе, че дотук е открил само очевидните неща. Тези, които всеки може да намери. Далеч не можеше да се мери с Урсула.

— Отпечатъци от пръсти? — продължи Ваня.

— Трябва да проверя още един път на спокойствие в компютъра, но интуицията подсказва, че са само на Седер.

Ваня се обърна към Себастиан:

— Ти как мислиш? Седер се е прибрал и после? Свързал се е с убиеца?

— Били! — чуха внезапно гласа на Фабиан, преди Себастиан да успее да отговори. — Ела тук!

Гласът му беше напрегнат и остър. Беше открил нещо. Били внимателно остави пушката и се присъедини към Ваня и Себастиан, които вече бяха тръгнали към кучешкото заграждение, където Фабиан беше клекнал до портичката.

— Той е бил тук.

Тримата стигнаха до Фабиан и видяха, че е застанал до ясен отпечатък от обувка на земята.

— Кой?

— Онзи с обувки 44-ти номер.

Урсула започна да усеща главоболие. От няколко часа се взираше в компютъра напук на съвета на лекарите. Но въпреки засилващата се болка искаше да продължи. Действаше й невероятно освобождаващо да се съсредоточи върху нещо различно от собствените си страдания, макар и материалите от Били да бяха всичко друго, но не и разтоварващи. Престъплението беше ужасяващо. Цяло семейство — унищожено. От човек, способен да натисне спусъка и да види как едно дете бива раздробено на парчета. Това беше първото й впечатление от убиеца.

Хладнокръвието.

Нищо в снимките не говореше за гняв или за какъвто и да било мотив. Никакви унищожени вещи, никакви претърсени шкафове, никакви разпилени предмети. Нищо, сторено на труповете след стрелбата.

Само леденостудена методичност.

Другото, което й направи впечатление, бе колко бързо трябва да се е случило всичко. Майката е умряла мигновено, момченцето в кухнята дори не е успяло да стане от стола, бащата не е слязъл по стълбите. Единственият, успял да реагира изобщо, явно е било по-малкото момче, Фред, което е избягало от дневната, през кухнята, до гардероба на горния етаж, за да се скрие.

Нещо в това притесняваше Урсула.

Времето, което за другите членове на семейството е минало толкова светкавично, сякаш за Фред е течало другояче.

Тя стана и отиде в кухнята. Взе два панадола и си наля чаша студена вода. Глътна таблетките. Пое дълбоко въздух.

Какво не се връзваше?

Пак седна пред компютъра.

Полицейският доклад заключаваше, че бащата се е забавил, защото е помагал на Фред да се скрие. За това е използвал последните си секунди живот. След това е срещнал убиеца на път към стълбището. Беше напълно възможно обяснение.

Само че нещо продължаваше да не се връзва.

Извършителят почуква на вратата. Мама Карин отваря. Умира. Осемгодишният в кухнята. Умира. В този момент убиецът вижда по-малкото момче да тича през кухнята. Защо не го застрелва още там? Трябва да е притичало точно покрай него. Дали е презареждал?

Урсула беше проверила — заредената „Бенели Супернова“ побира четири патрона плюс един в камерата. Човек, който показва такова хладнокръвие, би трябвало да е напълно подготвен и да носи заредено оръжие. Всичко друго би било странно. Значи вероятно са му оставали поне още два патрона. Не е стрелял и пропуснал, техническият оглед на местопрестъплението беше го определил със стопроцентова сигурност. В къщата не е имало изстрели, неулучили целта.

Бил е студен, съсредоточен.

Искал е да бъде сигурен.

Искал е да ги застреля отблизо. Било е важно за него, чувстваше Урсула.

И изведнъж вижда момченцето в кухнята. Вижда го как бяга към горния етаж. То може би вика татко си.

Оставя го да избяга. Знае, че така или иначе ще го приклещи горе.

Тя отвори снимките с кървавите отпечатъци по пода. Водеха към стълбите, избледняваха и изчезваха преди първото стъпало. Момчето е бягало за живота си.

Боже, как само трябва да е бягало.

Тя пак погледна отпечатъците. Малки кървави стъпки.

И тогава го видя. Онова, което търсеше.

Което не се връзваше.

Момчето изобщо не е тичало.

Фабиан направи гипсова отливка на отпечатъка от обувка.

Всички се събраха при вана за бърза рекапитулация. Ерик стоеше до Фредрика с пребледняло лице.

Същите ботуши.

Протърканата част в левия край на вълнообразните грайфери съвпадаше напълно.

Нямаше никакво съмнение. Никаква случайност.

Две местопрестъпления.

Едни и същи ботуши.

Един и същи убиец.

За секунда всички замълчаха, докато осъзнаят сериозността на откритието, че убиецът е ударил отново.

— Били, научи марката и модела и след това ще потърсим помощ, за да открием откъде са купени — наруши Торкел мълчанието.

Ваня погледна към кучешката колибка, където Седер все така седеше облегнат на грубата стена, и обобщи, най-вече сама за себе си:

— Седер вероятно е застрелян с пушката, която ни каза, че са му откраднали, едва час след като го освободихме.

— Кой знаеше, че го освобождаваме? — обади се Били остро.

— Твърде много хора за съжаление — въздъхна Торкел. — Сума ти журналисти го видяха в колата, а прокурорката го съобщи в интервю по радиото половин час по-късно.

Ваня поклати плава почти отчаяно.

— Тъпанарка.

— Е, обикновено съобщаваме, когато освобождаваме някого — възрази Торкел в опит да спаси остатъците от честта на Малин Окерблад.

Твърде късно беше за това, както разчете в погледа на Ваня.

— Толкова много хора са знаели за освобождаването му, но малцина може да са извършили това. — Себастиан дълго мълча, но сега пристъпи в средата на групата.

В такива моменти бе в стихията си. Когато разследването ненадейно направеше рязък завой и от твърде малко данни, с които да работят, изведнъж се оказваха с твърде много. В известна степен това се отнасяше за всички в екипа. Не отиваш да работиш в „Риксмурд“, ако не обичаш предизвикателствата и не се справяш най-добре, когато си под напрежение. Но несъмнено Себастиан бе този, който най-силно обичаше моментите, когато земята се разтваряше под краката им.

— Откъде знаеш? — попита Ерик с нескрит скептицизъм.

Той поне очевидно не виждаше чара на подобни мигове. Себастиан се вторачи в него. Ако искаше да се цупи, негова си работа. Но поне щеше да го изслуша.

— Пушката. Сочи, че Седер е знаел у кого е. А убиецът е знаел, че Седер знае, но не е посмял да му се довери, че ще си мълчи.

С удоволствие забеляза, че всички се съгласиха с него и се замислиха по въпроса. Дори Ерик кимна. Или най-после се беше вслушал в думите му, или просто му беше писнало да опонира. На Себастиан не му пукаше кое от двете.

— Да кажем, че я е дал назаем — продължи той почти с наслада. — Пушката е била хубава. Не би я дал на когото и да е. Затова е трябвало да прилича на самоубийство. За да не търсим сред познатите му.

Себастиан се обърна към Ерик:

— Кръгът на познатите му едва ли е огромен. Притиснете ги. Притиснете приятелчетата му.

Торкел кимна, впечатлен.

— Добре, Себастиан. Ще започнем с това. — Той също се завъртя към Ерик: — Ще ни помогнеш, нали? Знаеш с кого е общувал.

Торкел отдавна не беше гледал Себастиан с уважение. Сега обаче очевидно оцени идеята му. Себастиан изпита известна гордост. Не само заради погледа на Торкел, но и заради одобрителното изражение на Ваня.

Защо по-често не беше такъв, запита се изведнъж.

Съсредоточен, енергичен, не вечно отегчен.

Ваня го харесваше такъв. А точно това той искаше по-силно от всичко — нейното одобрение и обич.

Защо по-често не беше такъв?

Дори го беше попитала защо е започнал работа в полицията. Нищо друго. Нищо за всичките му жени. Нищо за Урсула, нито за Елинор. Не. Когато й се отвори възможност за откровен разговор, това беше първият й въпрос, единственият й въпрос: защо работи в полицията?

Защото това наистина беше важно за нея. Тя беше полицайка. Професията определяше личността й до голяма степен. Може би изцяло. Особено сега, когато вече дори не беше нечия дъщеря.

Той трябваше да си го припомни. Обеща си го. Щеше да й покаже защо е избрал да работи в полицията. Оттук нататък щеше да бъде наистина добър.

Телефонът на Торкел иззвъня. Оказа се Урсула.

Ако се съди по изражението на Торкел, ставаше нещо важно.

Не само Себастиан бе добър в работата си.

Урсула също.

Много добра.

Били паркира вана пред бялата двуетажна къща и всички слязоха. Цареше пълна тишина и спокойствие, с изключение на синьо-бялата полицейска лента на верандата, която се развяваше от бурния вятър. Себастиан погледна постройката колебливо. Труповете не бяха вътре, знаеше го, но въпреки това му прилошаваше при мисълта да влезе в къща, където са загинали деца.

— Идваш ли? — попита Ваня откъм пътната врата.

Торкел и Били вече се бяха скрили вътре. Себастиан кимна и дълбоко пое въздух. В крайна сметка бе виждал какво ли не и ако искаше да изпълни новото си обещание и да помогне с разследването повече, отколкото в предишното, трябваше да стисне зъби и да даде всичко от себе си.

А това включваше посещение на местопрестъплението, независимо дали иска, или не.

Той вдигна лентата и мина под нея, изкачи седемте стъпала до Ваня и се спря. На метър-два зад вратата на пода в антрето се виждаха големи петна засъхнала кръв. Себастиан отвори папката, която носеше, и прелисти до снимките, направени от техническите лица. Карин Карлстен, просната по гръб. Прогорената дупка в белия пуловер.

— Какво мислиш? — попита Ваня и се наведе към него, за да погледне снимката.

Себастиан вдигна очи, огледа пътната врата, обърна се към верандата, пак се завъртя.

— Планирано е — промълви. — Не е внезапен импулс, нито е извършено в състояние на амок.

— Откъде знаеш?

— Не знам, просто много неща сочат за това.

Той пак се завъртя и посочи двора, където бяха паркирали вана.

— Ако се е намирал някъде другаде, когато се е вбесил на семейството, е трябвало да отиде до вкъщи, да вземе пушката, да паркира, да се втурне насам, да бутне вратата и направо да нахлуе. А това тук — той посочи с ръка, — това сочи, че е почукал, изчакал, приготвил се е и е притиснал пушката в гърдите й, когато е отворила.

Прескочиха внимателно кръвта и влязоха в къщата.

— Дали е убивал и преди? — попита Ваня, когато приближиха кухнята. — Има ли смисъл да проверяваме стари неразрешени убийства?

— Може би. Във всеки случай няма да му е проблем да го направи отново — отвърна Себастиан.

Подминаха Торкел и Били, които се бяха спрели в кухнята. Себастиан хвърли бърз поглед на петното кръв край масата, където следите от детски крака още бяха ясни.

— Не и след това.

— Ян Седер е доказателство за това.

— Да, май да…

Торкел видя Себастиан и Ваня да продължават към стълбището, извади телефона си и набра номера на Урсула. Тя вдигна още след първия сигнал.

— В къщата сме. Къде е това, което си видяла?

— В кухнята ли сте?

— Да.

У дома, в апартамента си, Урсула се облегна назад на стола и затвори очи. Макар да стоя далеч от компютъра, докато чакаше Торкел да отиде на местопрестъплението, главоболието й се беше усилило.

— Следите и кръвта още ли са там, или на някое местно дарование му е хрумнало да почисти?

Торкел се усмихна. Каквото и да ставаше, тази жена не губеше пълната си липса на доверие към всички полицаи, които не работят в „Риксмурд“.

— Още са тук.

— Измерете ги. По дължина.

— Защо?

— Искам да проверя нещо — отвърна Урсула и Торкел усети от тона й, че няма смисъл да я моли да разясни.

Обърна се към Били:

— Моля те, измери следите.

Били понечи да попита защо, но си замълча, излезе от кухнята и изтича до вана. Торкел изчака да се отдалечи, преди да продължи разговора си с Урсула.

— Как се чувстваш? — попита я със значително по-нежен глас. — Струваш ми се уморена.

— Страшно ме цепи главата.

— Ще работиш само ако имаш сили.

— Достатъчно си почивах.

Тя пак се наведе към компютъра, отвори документ, в който беше маркирала няколко точки.

— Липсваш ми — промълви Торкел още по-тихо.

— Благодаря ти, много мило — отговори тя и увеличи текста на екрана.

Знаеше, че е прозвучало грубо, но в момента нямаше сили едновременно да радва Торкел и да се съсредоточава върху работата, а между двете работата определено беше по-важното.

— В антрето е имало обувки и ботуши, трийсет и втори номер. Така пише в материалите, които получих.

— Щом го пише, значи сигурно е вярно. Искаш ли да проверя? — Торкел хвърли поглед към поставката за обувки в антрето. — Всичко е оставено както си беше.

— Не, няма нужда — отвърна тя и той чу щракане по клавиатура в слушалката. — Около двайсет сантиметра и половина.

— Кое?

— Ако носиш трийсет и втори номер, ходилото ти е около двайсет сантиметра и половина — обясни Урсула и отново затвори очи от внезапна болка в главата; панадолът изобщо не беше помогнал. — Колко големи са следите?

— Още не знаем — отговори Торкел и в същия момент Били се върна в кухнята с метър в ръка.

Торкел кимна към следите в засъхналата кръв и Били коленичи до тях.

— Смятаме, че момчето от гардероба е притичало през кухнята след втория изстрел и е минало през кръвта на брат си — започна Урсула, стана и отиде в банята. — Само че първо, следите са от ходене, не от тичане и второ, момчето от гардероба има твърде малко засъхнала кръв по ходилата, за да е нагазило в локвата в кухнята.

Тя отвори шкафа в банята и извади кутийката „Ардинекс“, взе една таблетка и я пъхна в устата си. Свали телефона от ухото си, наведе се към крана и пи вода. С тласък на врата глътна таблетката, сложи слушалката на ухото си и излезе от банята.

— Дори да е обърсал повечето по пода или по някакъв килим по пътя към спалнята, ходилата щяха да изглеждат другояче.

Тя пак седна през компютъра и отвори снимките на шестгодишното дете, което се беше опитало да се скрие. Изпитваше физическа болка всеки път, като ги поглеждаше.

— А тук имаме само отделни петна кръв, вероятно негова собствена.

Били се изправи и Торкел го изгледа въпросително.

— Около двайсет и три сантиметра.

— Отпечатъците са по двайсет и три сантиметра — предаде Торкел на Урсула.

Тя не отговори. Чуваше се само щракането по клавиатурата.

— Номер 35/36.

Торкел внезапно осъзна какво му казва Урсула, какво е открила и доказала с тяхна помощ.

Отпечатъците в кръвта не принадлежаха на момченцето в гардероба.

В къщата е имало още някого.

— Кой може да направи такова нещо?

Ваня и Себастиан стояха един до друг и оглеждаха гардероба. Себастиан държеше отворената папка, но никой от двама им не поглеждаше снимките. Следите в гардероба го правеха ненужно. Непоносимо.

— Да убие дете, имаш предвид? — изясни си Себастиан.

— Да.

— Повече хора, отколкото си мислиш.

Ваня го изгледа въпросително.

— За да го направиш, трябва да дехуманизираш жертвата, вече да не е… човек за теб. — Себастиан млъкна.

Навън се чуваха птичи песни и чуруликане.

Пролетни звуци.

Пълни с живот.

— А стигнеш ли дотам, възрастта на жертвата не играе никаква роля — продължи Себастиан и затвори папката.

Обърнаха се и напуснаха спалнята. Излязоха в тесния коридор. Ваня пак хвърли бърз поглед към кръвта по вратата на банята.

— Всичко това казва ли ти нещо за личността на извършителя? — Тя направи жест, който обхвана цялата къща.

Преди Себастиан да отговори, викът на Торкел от долния етаж прекъсна разговора им.

Искаше да слязат при него.

Веднага.

Каза им, че са сгрешили. Не малкото братче е притичало през кръвта.

Бил е някой друг.

Размерът на отпечатъците говореше за дете или дребна жена. Най-вероятно дете, тъй като никой не се беше обаждал в полицията. Въпросът беше кое.

— Говорих с Ерик — подвикна Били още преди да е влязъл при тях в кухнята. — От сряда насам няма обявени за издирване деца. Нито пък жени.

Торкел се обърна към Ваня:

— Питай съседите дали знаят кой може да е бил тук.

Ваня кимна и излезе.

— Претърси къщата още веднъж — нареди Торкел на Били. — Виж дали можеш да намериш следи от пети човек.

Били се завъртя и се върна на горния етаж. Себастиан остана на място. Взираше се в отпечатъците в кръвта, после погледна към дневната. Какво всъщност се е случило тук? Застрелват майката. Застрелват големия син, а после? Дали в дневната са гледали телевизия двама, а не един? Малкото братче и още някой? Братчето хуква. Покрай убиеца. Нагоре по стълбите. Убиецът знае, че семейството се състои от двама възрастни и две момченца, току-що е застрелял едното и е видял другото, затова дори не поглежда към дневната, където се крие трето дете.

Възможно е.

Дори вероятно.

Ами после?

— Ела с мен — прекъсна размислите му Торкел.

Тръгнаха след кървавите отпечатъци до мястото точно преди стълбището, където изчезваха.

— Явно не се е качил горе — промълви Торкел замислено.

Вдясно, точно до стълбите, имаше малък кабинет. По-нататък — две врати. Едната водеше към баня с вана, двойна мивка и тоалетна.

Другата — към комбинация от перално помещение и килер. Стаята беше дълга и тясна, а препълнените полици с какво ли не — от градински инструменти до хокейна екипировка — на стената срещу пералнята и центрофугата създаваха усещане, че е още по-тясно. След няколко метра стаята правеше деветдесетградусов завой и завършваше с друга врата. Торкел я бутна. Заключена. Хвана топката и я завъртя. Пред тях се разкри моравата. Той огледа вратата. Стар модел, не ти трябва ключ, за да заключиш. Достатъчно е да я затвориш на излизане. Нямало е причина полицаите, дошли на адреса, да й обърнат специално внимание.

Торкел и Себастиан излязоха под слънцето зад къщата.

— Ставаш свидетел на четворно убийство — проговори Торкел. — Избягваш оттук. — Той се завъртя и огледа околността. — Накъде поемаш след това?

Себастиан усети, че въпросът е риторичен, но реши да отговори:

— Всеки действа по различен начин.

Направи няколко крачки през моравата, завъртя се към гората. Не се виждаха никакви постройки, които да предложат укритие.

— Някои биха избягали веднага — продължи той и пак погледна Торкел. — Възможно най-далеч, без да се замислят. Други биха се държали учудващо здравомислещо.

— В смисъл?

Себастиан извърна поглед към заключената задна врата, представи си как се отваря и навън изскача дете или жена. Студът навярно го е сковал веднага.

— В девет сутринта е било доста мразовито. Другите бяха по пижами, а за него — или нея — знаем, че е бил на бос крак.

Торкел се вторачи в Себастиан:

— Пак се е прибрал вътре?

— Не, вратата се е заключила.

Тръгнаха към предния вход на къщата. На ъгъла Торкел пак се спря. Тревата под улука беше изгнила и бе заместена от влажна гола земя.

Отпечатък от бос крак. Заради рядката кал беше размазан, но Торкел прецени, че е горе-долу същия размер като онези в кръвта в кухнята.

Лицето се е върнало. Към входа.

Торкел почти се затича нагоре по стъпалата до верандата. В антрето се спря и изчака Себастиан. Протегна ръка към него. Себастиан носеше само папката, затова предположи, че това иска Торкел и му я подаде.

Торкел я отвори.

— Не са намерени обувки номер 35/36. — Той затвори папката и се обърна към Себастиан. — Смяташ ли, че лицето, което е избягало, се е върнало, за да вземе обувки и връхна дреха?

— Така изглежда.

— Горе в банята имаше пет четки за зъби. Намерих и това.

Торкел и Себастиан се завъртяха. Били стоеше до кухненската врата и държеше в ръката с ръкавицата червен куфар.

— Беше в стаята на момчетата.

Торкел отиде при него.

— Провери ли какво има вътре? — попита.

Били кимна.

— Най-вече дрехи. Номер 146. Момичешки дрехи.

Тя пристигна.

Зад ниска ограда се откриваше планината и пътят към забравата. Каменистият пролом щеше да я погълне. Да я скрие външно, точно както беше скрита вътрешно.

Тя клечеше зад храстите толкова близо до входа, колкото можеше да се приближи без риск да бъде открита и забелязана в откритото поле пред пещерата.

Не се виждаше жив човек.

Не се чуваха нито автомобили, нито гласове.

Тя се изправи и пресече възможно най-бързо покритата с чакъл полянка до оградата. С тел за грубата мрежа бе закрепена релефна жълта метална табела с картинка на полицай с вдигната длан и отдолу текст „Влизането забранено. Родителите носят отговорност за децата си“. Оградата беше висока не повече от метър и тук-таме коловете бяха полегнали към земята.

Щеше да я прескочи без затруднение.

Преди да пристъпи в мрака, се поколеба. Щеше да огладнее.

Не беше яла от сутринта, когато излапа втория сандвич, като само махна червения лук. Пи единствено йогурт. Но сигурно нещата щяха да се наредят. Помнеше, че водата тече под земята, филтрира се и капе по стените на пещерите. Формира подземни езера.

И въпросът с храната щеше да се уреди някак. Носеше консервите от къщата. Нямаше да чака дълго. Беше толкова близо. Само още няколко метра и щеше да изчезне завинаги. Да стане недостъпна.

И външно, и вътрешно.

Момичето забърза напред, прескочи оградата и влезе решително в старата пещера.

И потъна в мрака.

— Никол Карлстен.

Били закрепи снимка на таблото в кабинета им, докато Ваня преглеждаше книжата пред себе си. Тъмнокосо десетгодишно момиче им се усмихваше от типична училищна снимка.

— Десетгодишна, живее в Стокхолм. Братовчедка на момчетата.

— И сме сигурни, че е тя? — обади се Ерик от мястото си до вратата.

— Не, не сме сигурни — отговори Ваня. — Семейство Туршон казаха, че от време на време идвала през ваканциите, но не знаеха дали е била тук точно тази седмица.

— Ами родителите й къде са? — Себастиан се изправи и отиде при таблото.

— Потърсихме майка й още в началото, за да съобщим за смъртта на сестра й, но не я открихме. Говорих с шефа й в СИДА, Агенцията за международно развитие. В момента се прибира от Мали.

— Кога ще дойде? — попита Торкел.

— Явно покритието на мобилните телефони, както и редовността на полетите от Мали са малко нестабилни — отвърна Ваня. — Никой не знае със сигурност.

— Искам я тук, веднага щом кацне — нареди Торкел и също се изправи.

Понечи да закрачи напред-назад, както му беше навик, но стаята не беше достатъчно просторна, затова застана до прозореца със скръстени ръце.

— Съседите изобщо не споменаха за дете, което често идва на гости, а ако майката е в Африка, това обяснява защо никой не го търси — обобщи той. — Затова засега приемаме, че е тя.

Всички кимнаха в знак на съгласие.

— Знаем ли нещо повече за момичето? — обърна се Торкел към Ваня, която отново насочи вниманието си към книжата пред себе си.

— Десетгодишна, както казах, родителите са разведени, живее с майката, бащата е в Бразилия, доколкото разбирам, не поддържат никакъв контакт.

Дали Себастиан си въобразяваше, или в гласа й се долавяше горчивина?

— Според учителката е интелигентна и зряла за възрастта си. — Ваня събра листовете и сви рамене. — На десет години е, няма кой знае каква информация.

— Сигурни ли сме, че е избягала?

Всички, дори Себастиан, се обърнаха към Били.

— Може да е отвлечена — поясни той. — Убиецът може да е взел якето и обувките й от антрето, за да не я търсим.

— Не — възрази Себастиан. — Ако я беше видял, щеше да я убие.

— И ти го знаеш, така ли? — ядоса се Били.

Не беше новост за него Себастиан да го поправя и поставя думите му под въпрос, но все пак намери нещо особено дразнещо в надутия му тон.

— Да.

— И откъде си толкова сигурен?

— Работата ми е да бъда сигурен в тези неща. А аз съм добър в работата си.

Очите им се срещнаха. Били си замълча. Нямаше надежда да победи в подобен спор. Каквото и да мислеха за Себастиан останалите в екипа, никой не поставяше под въпрос уменията му.

— Значи изчезнала. Не отвлечена — прекъсна ги Торкел и с това потвърди мислите на Били.

Себастиан отново насочи вниманието си към снимката на таблото.

Тъмна коса, прибрана на конска опашка с изключение на две къдрици, пуснати свободно около лицето й. Червен пуловер върху бяла риза. Усмивка, която разкриваше зъбите и стигаше до големите кафяви очи.

Сабине също имаше тъмна коса и кафяви очи.

— Себастиан…

Той се сепна и се върна в настоящето. Торкел и останалите го гледаха, сякаш очакваха отговор на някакъв въпрос. Какъв — той нямаше представа.

— Какво има?

— Момичето. Никол. Какво мислиш за нея?

Себастиан помисли малко, преди да отговори.

— Скрила се е в дневната. Изчакала е убиеца. Върнала се е да си вземе дрехите, за да не измръзне. — Той направи кратка пауза и пак се вгледа в усмихнатото момиче на снимката. — Не тича сляпо напред-назад. Крие се.

— Къде?

— Поне е ясно, че не иска да отиде в полицията. За две денонощия лесно можеше да се добере дотук. Явно планът й е друг.

Той пак се завъртя към снимката, прокара пръсти по нея, все едно по този начин щеше да научи какво се върти в главата й.

— Не е сигурно, че ние бихме го намерили за разумно, но за нея изборът е очевиден. Действа логично, но по своя собствена логика.

— Много ни помогна — обади се Били тихо, но не достатъчно, че Себастиан и всички останали да не го чуят.

Ерик гледаше четиримата от „Риксмурд“ с нарастваща тревога. Отношенията в екипа не изглеждаха особено гладки.

— Какво искате да направим ние? — обърна се той към Торкел, който дълбоко си пое въздух.

Да, какво искаше да направят те?

Малко момиче. Вероятно травмирано. Липсващо от над две денонощия. Очевидното решение беше да съберат възможно най-много хора, които да помогнат в търсенето, но в това се криеше риск да разкрият пред убиеца, че има свидетел. На теория това би изложило детето на още по-голяма опасност.

Алтернативата беше да го държат в тайна възможно най-дълго, да не искат помощ за издирването и с това да рискуват да не го намерят.

Той усети, че всички чакат отговора му.

Алтернативата всъщност не беше алтернатива.

— Включваме всичко налично.

Торкел прецени, че са се събрали около осемдесет души. Повечето бяха спешно мобилизирани от Националната гвардия и допълнителни подкрепления от полицията, но имаше и немалко доброволци, а говорителката на „Изчезнали хора“ обеща да удвои броя им до сутринта, ако все още е необходимо. В полицейското управление се събра твърде много народ на твърде малко място, затова се преместиха на открито. Пред сградата се получи нещо средно между оперативка и пресконференция — около Ерик Флодин и голямата му карта се събраха онези, които щяха да участват активно в търсенето на момичето, а репортерите се наредиха в кръг около тях.

Били обикаляше и фотографираше всички събрани, тъй като Себастиан им напомни, че не е необичайно убиецът да се върне на местопрестъплението или да се опита да се включи в разследването.

Торкел търсеше Себастиан, но от него нямаше следа. Сигурно се беше скрил вътре… Той самият също се държеше настрана. Ерик познаваше района, познаваше хората, по-добре той да ръководи търсенето, макар чисто формално да не участваше в разследването.

Торкел плъзна поглед по лицата на събралите се хора и разпозна едно от тях. Пия Флодин. Изглеждаше потисната. След пет убийства за два дни й липсваше само изчезнало дете. Той леко се изненада, че е дошла; очакваше да повика пиарите на общината, за да овладее щетите върху репутацията. Не, всъщност не… всички камери бяха тук, а изборите щяха да бъдат тази година.

Торкел продължи да оглежда множеството и забеляза как Аксел Вебер се отделя от тълпата журналисти и идва към него.

Миналата година Вебер разкри история за двамата търсещи убежище афганистанци, изчезнали безследно, и я свърза с убитото семейство в планината и „Муст“ — Военно разузнаване и национална сигурност. Нямаше обаче кой знае какъв ефект. Достатъчно хора се бяха постарали да потулят всичко. И бяха успели.

Вебер застана до Торкел с бележник в ръка.

— Смятате ли, че е видяла убиеца?

— Слушайте Ерик и ще научите каквото ви трябва.

— Ако напиша, че е видяла убиеца, ще ме опровергаете ли?

Торкел се обърна към журналиста:

— Не знаем какво е видяла. Искаме само да я намерим.

— Значи без опровержение?

Торкел не отговори, а отново насочи вниманието си към Ерик, който вече приключваше. Не разполагаха с кой знае колко часове дневна светлина. На всички беше раздадена снимка на Никол. Посочиха им къщата, от която е изчезнала. Вероятно преди над 50 часа. Бяха изчислили средна скорост, като отчетоха и възможността да обикаля в кръг. По този начин набелязаха няколко района, където беше най-вероятно да се намира, и сега ги разпределиха на групи. На всяка група поставиха водач — Ваня, Торкел, Били, един офицер от Националната гвардия и представителят на „Изчезнали хора“. Всеки от тях отговаряше за района и докладването.

Информираха ги за телефонни номера, раздадоха им радиостанции, пакети с храна и термоси.

Накрая Ерик съобщи, че той ще остане на място, за да работи като свързващо звено между групите и да отговаря за цялото търсене. Всички щяха да докладват на него.

Колите потеглиха и дворът на управлението бързо опустя.

Ерик видя как последният автомобил свива наляво по „Берйебювеген“ и тръгна към входа. Пия го настигна.

— Говори ли с Франк?

Ерик се спря.

— Не.

— Може би трябва.

Той се замисли. Определено предложението на Пия не беше за отхвърляне. Франк Хеден беше местният пазач на дивеча. Никой не познаваше горите около Туршбю по-добре от него и кучетата му, но миналата година навърши шейсет, а няколко месеца след това го диагностицираха с рак на костите. На Ерик му беше неудобно да го моли за помощ.

— Ако искаше да участва, щеше сам да дойде… — започна той, но не довърши.

— Ако искаш да ти помогне, предай му много поздрави от мен и той веднага ще дойде — прекъсна го Пия и го хвана за ръка.

Вероятно беше вярно.

Франк Хеден бе работил в местното звено на социалдемократите дълги години. Той беше председател на общинския съвет по времето, когато Пия влезе в политиката и по пътя й нагоре по стълбицата се превърна в нещо като неин ментор. Бяха близки.

Ерик се поколеба и после кимна. Струваше си да пробва.

— Чудесно. — Пия го целуна по устата и го изпрати до колата.

Той й помаха, докато потегляше, и тя му отвърна с усмивка, която изчезна в мига, в който Ерик се скри от погледа й.

Трябваше да намерят момичето.

Трябваше да сложат край на това.

В обедната почивка написа „Туршбю“ в „Гугъл“ и след сайта на общината и „Уикипедия“ първите три страници се занимаваха изцяло с убийството. Определено не беше добре за общината, а онова, което не беше добре за общината, не беше добре и за нея.

А тя искаше да й е добре.

Себастиан седеше във временната им щабквартира. Няколко минути бе постоял на двора да слуша, но бързо му доскуча и се прибра, след като решително — и не особено любезно — отклони предложението да помогне в търсенето.

Себастиан Бергман не обикаляше по горите с викове. Точно за този род дейности разполагаха с пенсионирани военни, отегчени от училището гимназисти, безработни и домакини. Не с един от водещите криминални психолози в Европа.

Твърде малък стимул.

Твърде много природа.

Той вдигна поглед към отсрещната стена.

Никол…

Кой е сторил това?

Вероятно мъж — жените масови убийци се срещат изключително рядко. Но кой отива в нечия къща с пушка, решен да убие четирима души, двама от които деца?

Някой, който мрази. Който иска отмъщение или не вижда друго решение на проблемите си. Във всеки случай имаше някакъв личен мотив, в това бе убеден. Затова и предложението на Торкел към съседите за всеки случай да заминат за известно време беше пълна идиотщина. Тук не ставаше дума за ненормалник, който безредно обикаля от къща на къща. Беше целенасочено и планирано. Според убиеца семейство Карлстен са заслужавали да умрат.

Никол…

Дали Карлстен са направили нещо на убиеца, нещо лично? Вероятно. Или поне той така го е приел. Но защо е трябвало цялото семейство да бъде наказано? Защо децата? Било е важно за него всички да умрат. Потърсил е момчето в гардероба…

Себастиан погледна линията с хронологията на събитията. СЕДЕР ЗАПЛАШВА КАРЛСТЕН ПРЕД БАСЕЙНА. Ян Седер е бил друго. Бил е заплаха. Наложило се е да го елиминира, за да не го постави в опасност. Семейството е било главната цел.

КАРЛСТЕН СА ЗАСТРЕЛЯНИ.

Никол…

Защо сега? Защо ги е застрелял сега? Дали нещо се е случило, или се е променило наскоро, или убиецът е трябвало да събере кураж? Сам да се убеди. Да ги превърне в символи, а не в хора, за да има сили да го стори? Това отнема време…

СЪСЕДСКОТО МОМИЧЕ ГИ НАМИРА. СНИМКИ НА ГИЛЗА. ГИПСОВА ОТЛИВКА ОТ БОТУШИТЕ.

Никол…

Вратата е била отворена, когато съседското момиченце е дошло. Не бил направен какъвто и да било опит да се скрият труповете. Какво показваше това? Че не е имало никакво значение дали някой ще ги открие. Защо? Убиецът не е избягал. Останал е в района или поне не се е отдалечил много. Убил е Ян Седер в рамките на два часа след официалното му освобождаване от полицията…

СЕДЕР УБИТ В КУЧЕШКОТО ЗАГРАЖДЕНИЕ.

Никол…

Себастиан прекъсна размислите си. Погледът му непрекъснато биваше привлечен натам. Към усмихнатото момиченце на училищната снимка с тъмната коса и кафявите очи.

Сабине щеше да е няколко години по-голяма.

Никога не си я беше представял така.

Пораснала.

Никога не се бе замислял как ще я заведе на първия учебен ден, не си се беше представял като горд татко на училищни пиески или спортни състезания. Нито веднъж не му бе хрумвало какви радости, трудности и открития ги чакат след границата от четири годинки. Никога не се беше чудил какво ще е да бъде баща на тийнейджърка, какво ще е да я гледа как все повече приближава самостоятелния живот в света на възрастните.

Затова ли не можеше да откъсне очи от снимката? Наистина ли виждаше Сабине в нея? Глупаво от негова страна. От онзи ден насам беше виждал безброй тъмнокоси момичета с кафяви очи, без да реагира по този начин.

Никол…

Сабине така и не порасна. Беше и си остана любопитното четиригодишно дете, което той обичаше повече, отколкото можеше да си представи за възможно, което стоеше в центъра на съществуването му. Което искаше всичко, умееше всичко, изпробваше всичко и затова на бърза ръка научи как да се измъква от кошарата.

Имаха си правило. Сабине щеше да заспива в собственото си легло. Пък после, ако станеше или се озовеше в тяхното през нощта, все тая. Есента на 2004 година, последната есен, тя идваше почти всяка нощ. Обикновено той се събуждаше от шляпането на краката й по паркета в коридора, а ако не тогава, то задължително при вика й: „Искам да спя тук“, точно преди да метне възглавницата между него и Лили и да скочи след нея. Той я завиваше с одеялото си и я прегръщаше. Често тя хващаше пръстите му с лявата си ръка и ги стисваше. Лапваше десния си палец. След минута заспиваше…

Себастиан подскочи при изскърцването на вратата. Фредрика отвори и влезе в стаята.

— Остана кафе. Искаш ли?

Той се поизправи на стола; здравата се беше отнесъл. Имаше чувството, че тъкмо се е събудил от сън. Колко дълго е стоял така? Обърна се към Фредрика и видя как изражението й преминава от учтиво въпросително в нещо друго. Смущение? Неудобство? Съчувствие?

Тя остави на масата термоса, който беше донесла заедно с две бяло-зелени чаши.

— Ужасно е — кимна към таблото.

Себастиан я гледа неразбиращо няколко секунди, докато най-сетне схвана. Лицето му беше мокро. Наистина ли се беше разплакал? Бързо избърса лицето си с длан. Явно. Затова и Фредрика бе реагирала така. Не беше очаквала да завари криминалния психолог на Националния отдел за разследване на убийства потънал в сълзи. Но ето го тук — чувствителен мъж, който в своята самота плачеше за жертвите и безсмисленото насилие. Тя обаче се преструваше, че в това няма нищо странно. Подкрепяше го.

Може би си падаше по чувствителни мъже.

Може би си имаше такъв у дома.

— Много хора се събраха за търсенето. — Себастиан се покашля и каза: — Хубаво е да видиш такова нещо насред целия ужас. — Той вдигна очи и срещна нейните; тя кимна. — Мъжът ти също ли се включи? — попита я с възможно най-невинен глас, все едно просто си бъбрят.

— Не съм омъжена.

Себастиан кимна и й се усмихна лекичко. Не възнамеряваше да я пита за приятел. Първо, защото щеше да стане съвсем очевидно какво й намеква, второ, защото беше почти сигурен в отговора. Повечето хора биха продължили информацията за семейното си положение с нещо от рода на „но приятелят ми участва в търсенето“ или пък „приятелят ми не можа да се присъедини“, ако имаха такъв.

— Искаш ли кафе? — попита пак тя и кимна към термоса на масата. — Още е топло.

Себастиан се поизправи още малко на стола. Определено трябваше да се поразсее. Поредна самотна нощ в стаята с цветята не беше привлекателна идея. Пусна една усмивка, която от опит знаеше, че очарова жените.

— Само ако ми правиш компания…

„Много е остарял“ — помисли си Ерик, когато Франк отвори вратата и го покани в къщата. Беше отслабнал, панталоните едва се крепяха на кръста му с колан, който ги беше нагънал целите, а ризата висеше свободно около тялото. Брадясалите му бузи бяха хлътнали и Ерик не помнеше някога да го е виждал с толкова големи торбички под очите. Единственото непроменено беше късата стоманеносива коса, която стърчеше право нагоре и винаги напомняше на Ерик за един комиксов герой, за когото четеше като малък — Майк Номад. Ерик си събу обувките и отиде с възрастния мъж в кухнята. Въобразяваше ли си, или Франк беше започнал да куца? От няколко години страдаше от рак на простата, но миналия октомври почувства болка в кръста и най-накрая склони да отиде на лекар. Метастази в гръбнака. Лъчетерапията за кратко спря разпространението, но нямаше как да се оперира и никой не знаеше още колко време ще се задържи на крака.

Ерик отклони предложението за кафе и седна край малката квадратна масичка до стената. Кухнята беше пропита с непозната и не особено приятна миризма. Готвено и… болест, помисли си Ерик, докато гледаше Франк, който поставяше филтър в кафеварката и сипваше кафе.

— Как е при теб? — попита и тайничко се помоли да не получи в отговор целия му здравен картон.

— Каквото такова. Знаеш, карам ден за ден.

Ерик замълча. Какво да отговори? Франк включи машината и прибра кутията с кафето в шкафа.

— Пия праща много поздрави — каза Ерик, за да наруши мълчанието.

— Предай й и от мен, надявам се да се отбие някой път.

— Да, разбира се, просто сега е много заета…

Франк кимна, но Ерик усети, че е разочарован, задето не се виждат по-често.

Разочарован и самотен.

Изненада се, че му е жал за Франк. Двамата с Пия няколко пъти бяха говорили за това. Ракът, естествено, никога не беше добре дошъл, но за Франк беше истинска катастрофа.

И така беше достатъчно измъчен. Съпругата му Айна загина в автомобилна катастрофа преди малко повече от осем години. Имаха само едно дете, Хампус, който беше на двайсет и осем години и още живееше с баща си. Никога нямаше да се захване с нищо и със сигурност нямаше да заживее в собствен дом. Беше тежко болен, Ерик знаеше за церебрална парализа, епилепсия и частична парализа, но май имаше и още нещо, което не си спомняше. Общината се грижеше Франк да получава помощ от асистент осемдесет и пет часа седмично, но през останалото време трябваше да се грижи сам за Хампус. Какво щеше да стане с него, ако или когато Франк умреше — не искаше и да си помисля.

Нито пък Франк.

— Е, с какво мога да ти помогна? — Той седна срещу Ерик и сключи ръце върху масата.

— Чу ли за изчезналото момиче?

— Което видяло убийството на Карлстен? — заклати той глава. — Ужасна история. Ужасна.

— Ти познаваше ли ги? — попита Ерик.

— Чувал съм ги, не съм ги виждал лично, но живееха само на четири-пет километра оттук.

Той пак поклати глава.

— Трябва да намерим това момиче — продължи Ерик и се приведе напред, за да придаде тежест на думите си.

— Да, разбирам.

— Сетих се за… по-точно Пия се сети за теб — поправи се Ерик. — Познаваш горите наоколо, а тя смята, че и кучетата могат да помогнат.

По погледа на Франк разбра колко скептично е настроен.

— Липсва от доста време, нали? — попита той и поглади брадата си.

— Повече от две денонощия, петдесет, може би петдесет и пет часа — потвърди Ерик. — Но разполагаме с нейни дрехи, ако това ще помогне.

— Две денонощия, това е твърде отдавна за кучетата.

Сега беше ред на Ерик да кимне. Франк се изправи и отиде при кафеварката, където последните капки кафява течност цопнаха на дъното на каната.

— Много бих искал да помогна, знаеш го, но асистентът си тръгва след два часа, а не мога да оставя Хампус сам.

— Разбира се.

Ерик пак млъкна. Нямаше как да спори — нуждите на сина му бяха по-важни. И изведнъж му хрумна. Все пак беше женен за председателката на общинския съвет, а асистентът представляваше общинска помощ. Той се приготви за последен опит.

— Ако смяташ, че кучетата могат да направят нещо, ще се погрижа някой да дойде и да поседи при момчето ти.

Франк наля кафето мълчаливо и върна каната на място; изключи кафеварката и въздъхна.

— Стига да имаш сили, разбира се — додаде Ерик.

— Имам сили. — Франк се обърна и се облегна на плота, отпи от кафето замислено. — Що за човек ще бъда, ако дори не опитам?

— Благодаря ти.

— Дай ми четвърт час да се приготвя.

Франк взе чашата си и излезе от стаята; Ерик го чу да се качва на горния етаж и доволно се облегна. Вярно, идеята да потърсят Франк бе на Пия, но той успя да го убеди. Като използва ума си. Ех, де да можеше довечера да се прибере у дома и да й каже, че Франк и кучетата му са открили момиченцето.

Как би реагирала тя? С радост и може би известна благодарност. Две настроения, които тя иначе рядко показваше в последно време.

Работеше прекалено много.

Туршбю не беше най-голямата община в страната, всъщност последния път, когато Пия провери, беше на сто осемдесет и пето място, но и така имаше много работа. Твърде много. Последните месеци бяха необичайно тежки. Така започваше изборната година с цялото планиране и позициониране, които тя предполагаше. Към това се прибавиха и скандалът в „Горден“, един от общинските старчески домове, през февруари, статията на „ВФ“ за липсата на дневници на служебните автомобили, „ФилбоКорп“ и вечните протести, дебатите за таксите, необичайно агресивната опозиция, която вече беше излязла да критикува бюджета за следващата година, макар че щяха да го гласуват чак през юни, и накрая — няколко случая на туберкулоза в една от детските градини. А сега пък пет убийства и изчезнало момиченце.

Ерик просто не знаеше как издържа тя.

Всеки ден. Денонощно.

Винаги е била политик. Може би повече, отколкото съпруга и майка, особено в последно време, ако трябваше да бъде честен. А дори да получеше каквото искаше, нещата едва ли щяха да се оправят. Миналия месец вермландската структура на партията взе решение да предложи нейното име за вакантен пост в ръководството на партията. Това би я поставило на самия връх. След това щеше да отделя още повече време на политиката. Денонощието имаше само двайсет и четири часа и ако възнамеряваше да удължи работния си ден, тя щеше да отнеме часове от други занимания.

От него и от семейството.

Беше дребнаво от негова страна да го мисли, знаеше го, но не можеше да се примири. В момента той работеше в Карлстад. Дългото пътуване с колата намаляваше и така малобройните им часове заедно. Същевременно тя наистина влагаше цялото си сърце в работата. Мечтаеше и напълно сериозно вярваше, че би могла да промени положението. Да направи Туршбю по-добър за всички. Отдадеността и страстта й далеч надминаваха това, което Ерик виждаше у колегите й. Може би точно затова пътят към Стокхолм беше отворен пред нея. Тя винаги поставяше на първо място доброто на партията и на общината.

Може би и това беше причината той така да се надява Франк и кучетата му да открият момиченцето днес. За да може той отново да стане най-важен за нея.

Ако ще и само за една вечер.

Беше студено.

Много по-студено, отколкото бе очаквала.

Застоялият въздух в пещерата едва ли беше много над нулата. Тя се сви в нишата, която беше намерила, отпусна глава на коленете си и хвана глезените си с две ръце. Така беше малко по-топло, но не можеше да компенсира студа, който прииждаше към нея от влажните скали. Зъбите й затракаха. Няколко пъти си пое дълбоко въздух и се опита да се отпусне, доколкото е възможно. Така беше малко по-добре…

Поколеба се дали да не си свали якето и да легне върху него, но се отказа. Облечено може би щеше да я топли малко повече.

Затвори очи.

Нямаше никаква разлика. Мракът беше толкова плътен, че нямаше значение дали са отворени, или затворени.

Но все пак ги затвори.

Чуваше единствено собственото си дишане. Тишината бе толкова дълбока, че започваше да си мисли, че е оглушала. На това място нямаше дори да забележи, ако е оглушала и ослепяла. Това я устройваше. Тъмнината и тишината.

Никой нямаше да я намери.

Никой не е намерил онези момчета, които умрели тук.

Тя обаче нямаше намерение да умира тук.

Тогава защо дойде? За да не я намери никой. Завинаги ли щеше да остане тук? Как щеше да се справи? Момчетата бяха умрели. Дали и тя не беше дошла тук, за да умре?

С раздразнение отхвърли въпросите. Дойде, за да не я намери никой. Не искаше да я намерят. Чисто и просто не искаше. Поне не още. Може би по-късно. Не беше мислила за след това. Да избяга на сигурно място. Това беше всичко. После щеше да й се наложи да мисли за след това.

Сигурно щеше да се опита да намери мама. Тя щеше да знае как да постъпи.

Само че нямаше телефон. Когато се върна, не се сети за него. Зареждаше се до леглото й, докато с Фред гледаха телевизия, когато на вратата се позвъни, когато изстрелът…

Не!

Нямаше да мисли. За онова. За онова навън. Вътре го нямаше. Вътре все така беше тихо и спокойно. Там трябваше да отиде тя. Цялата. Да се затвори изцяло. Вече пристигна и можеше да се съсредоточи върху това. Скоро щеше да й се наложи да мисли как да действа оттук нататък. Но още не.

Може би никога.

Може би всичко, от което се нуждаеше, се намираше вътре. Стига само цялата да отидеше там. Може би никога нямаше да се наложи да напусне спокойствието на мястото, което не беше място.

Тишината. Забравата.

Не усети кога е заспала.

Себастиан излезе от тоалетната и тръгна към леко клаустрофобичната стая, която им бяха отделили. Надзърташе през вратите, покрай които минаваше, и през втората отдясно срещна погледа на Фредрика зад бюрото. Кимване и лека усмивка, и толкова. Макар той да усещаше, че тя би приела покана за вечеря и това вероятно би довело до секс или у тях, или в стаята му със сините цветя, той така и не й предложи. Беше изгубил интерес.

Беше твърде мълчалива. Докато пиеха кафе, му даде твърде малко, на което да се облегне. Беше му невъзможно да прецени дали е на прав път, принуди го да гадае и поради това да се поколебае, да отстъпи, да се поправи твърде много пъти. Съблазняването не се превърна в онзи танц за двама, който му беше необходим, за да запази интерес, а в солово изпълнение. Затова се отказа и реши сериозно да се постарае с онова, за което всъщност бе тук. Профил на извършителя.

Час по-късно Ерик дойде при него и му предаде всичко, което знаеха за познатите на Седер. Не бяха много. Приятелите му във Филипстад нямаха представа на кого може да е дал пушката си. Те самите не били ловци и не си говорели за лов, поне така казаха. Съседите описаха Седер като единак. Не общували кой знае колко с него. Поздравявали се, като се срещнели, което ставало много рядко. Ерик отиде до картата и посочи къщата на съседите. Беше на близо километър от неговата.

Себастиан кимаше. Докато четеше подробните данни за Седер, се замисли. Не беше съвсем сигурно, че Седер е излъгал, за да предпази някого, когото познава добре. Възможно беше за него да е по-важно да не помогне на полицията, отколкото да се освободи.

Колкото повече Себастиан научаваше за Седер, толкова повече се изясняваше картината на мразещ властите, класически кверулант.

Ерик каза, че още един път са претърсили жилището на Седер. Заключението на Фабиан: нищо не сочело убиецът изобщо да е влизал вътре. Най-вероятно Седер го посрещнал пред къщата. Нищо не давало и яснота къде се е намирала пушката.

Щяха да вземат извадка от мобилния оператор, но в телефона на Седер липсваха разговори след пускането му от ареста. Разбира се, можеше да е изтрил даден разговор, но така или иначе в понеделник щяха да разберат. Единственият, с когото се беше свързвал чрез компютъра, беше някаква жена в Украйна. Тъй че дори да е имал планове да изнудва някого, изглеждаше, че не е имал време да ги приведе в действие, преди да умре.

Себастиан благодари, но препоръча на Ерик да отложи всичко това за връщането на Торкел и останалите. Видя как Ерик помръкна.

— Не можеш ли ти да им го предадеш? — попита, без да скрие раздразнението си.

— Нали знаеш онези хора, които записват съобщения и ги предават на други хора — отвърна Себастиан и се поизправи на стола; беше му забавно да дразни Ерик, като виждаше очевидното му неодобрение. — Викат им секретари, а аз не съм такъв.

Ерик излезе от стаята и Себастиан се върна към работата си.

Беше се смрачило преди час, когато чу другите да се връщат в полицейското управление. Себастиан се изправи и излезе в коридора. Ваня вървеше най-отпред, плътно следвана от Ерик, Торкел и накрая Били. Нямаше нужда да пита. Потиснатите им и уморени лица казваха всичко.

Не я бяха открили.

Той не искаше да става масов убиец, но сега беше точно това, поне според „Уикипедия“.

„Човек, който умишлено умъртвява повече от трима души по едно и също време.“

„Направих каквото се налагаше“ — помисли си той, докато седеше пред компютъра.

Щеше да пише в интернет, ако я бяха намерили, нали?

Сърфира дълго. Провери сайтовете на всички вестници. Местни, национални, дори норвежки.

Нищо.

Последната новина в „Експресен“ беше на повече от три часа:

ПАДАНЕТО НА МРАКА ПРЕКЪСНА ИЗДИРВАНЕТО

Текстът отдолу не съдържаше нищо ново. Резюме на всички други статии от деня.

Убийството. Момичето. Изчезването.

Полицията не опровергаваше информацията, че момичето е видяло убиеца.

Вечерните вестници особено си падаха по такива истории. Първо — избито цяло семейство. После — заподозрян, когото полицията пуска и след това намира убит. И черешката на тортата — невинно дете, станало свидетел на ужаса и изчезнало безследно.

Бягащо.

Сам-само в необятните гори на Вермланд.

Той даже прочете статия в „Афтонбладет“, в която разговаряха с „експерт“ за огромните опасности, които го дебнат в дивото:

• Измръзване

• Жажда

• Счупени кости или падане

• Шок, който може да доведе до нелогично поведение

И последното, от което той се разсмя на глас:

• Вълци

Предположи, че журналистите са готови на всичко, за да повишат напрежението.

Направо не можеше да си представи заглавията, ако я намереха.

Никол Карлстен.

Как е могъл да не я види?

По дяволите. Извърши го. Изобщо не му хрумна, че Карлстен може да имат гости. Нямаше смисъл да се вайка. Станалото — станало.

Той затвори лаптопа, облегна се назад и се замисли.

Повтори си наум списъка на „експерта“.

Замръзването беше малко вероятно, все пак наближаваше средата на април. Умирането от жажда също не звучеше особено реалистично. На всяка крачка имаше езера и потоци. Нараняването в гората, разбира се, беше възможно и той нямаше представа как може да се отрази шокът на едно дете. Какво означаваше „нелогично поведение“? Да нагази във водата и да се удави? Да изскочи пред някой ТИР? При всички случаи не можеше да разчита на това. Звучеше твърде хубаво, за да е истина.

Значи оставаха вълците. Нито един човек, с изключение на онази гледачка в зоологическата градина в Кулморден, не е бил убит от вълк в Швеция от началото на деветнайсети век насам и той не очакваше тя да стане първата.

Значи по всяка вероятност щеше да оцелее.

Значи щяха да я намерят. Рано или късно.

Това, че той не я беше видял, не означаваше, че тя не го е видяла.

Трябва да направиш каквото се налага, дори невинаги да ти харесва.

Майка му го казваше. Често. Когато ставаше сутрин в пет часа, за да отиде на едно от трите места, където работеше; след като се преместиха при сестра й, когато баща му ги изхвърли; когато продължи да работи въпреки рака; когато уби кучето му, понеже леля му се страхуваше от него; всеки път, когато животът поставеше препятствие пред нея. Трябва да направиш каквото се налага.

Животът е несправедлив.

Друга от мъдростите на майка му, поради която тя никога дори не се опитваше да промени положението.

Той се наведе и изгаси настолната лампа с дърпане на верижката, която висеше под абажура. След това пак се облегна назад в тъмното. Погледна през прозореца: нощното небе бе обсипано със звезди. Нощта щеше да е студена.

Може би все пак тя щеше да измръзне до смърт?

Погледът му се зарея в далечината. Мислите също.

Момичето. Ако го е видяло, защо не е отишло в полицията? Беше десетгодишно. В днешно време не учеха ли децата още от детската градина да звънят на 112 и да бягат при чичко полицай? Къде тогава беше то? Съзнателно ли се криеше? Не беше издало и звук в къщата. Никакъв признак на живот, докато той систематично избиваше всичко живо наоколо. Шок или разумно поведение?

Била братовчедка на момчетата. Оказваше се, че често им гостувала, но едва ли познаваше добре околността. Тогава ако не отидеше в полицията, къде можеше да се дене?

Той чувстваше, че отговорът на въпроса е на една ръка разстояние. Липсващото парченце от пъзела беше пред очите му, а той не го виждаше.

Но съществуваше. Отговорът.

Щеше да се сети, убеден беше. Просто не биваше да мисли за него. Така действаше умът му. Пропъждаше проблемите, мариноваше ги в подсъзнанието, без да им обръща кой знае колко внимание. Оставяше мозъка да работи на спокойствие. Щеше да се сети, а след това — знаеше го — нямаше друг избор освен да действа отново.

Мислеше… грешка — надяваше се Седер да е последният. Никоя Карлстен нямаше нищо общо с тази работа.

Но трябва да правиш каквото се налага.

А се налагаше тя да умре.

Животът е несправедлив.

Били бутна лаптопа настрана.

Тази вечер нямаше какво повече да свърши. Беше получил и категоризирал информацията от Фабиан, ъпдейтна базата данни и принтира всичко, което смяташе да окачи на стената утре сутрин. Поговори малко по Скайп с Мю. Тя го разпита за разследването, той й разказа за деня си.

— Ужасно! — въздъхна тя, като чу за изчезналото момиченце.

Били можеше само да се съгласи. Тя поиска да знае кога смята, че ще се прибере у дома, той й каза истината — че няма представа. Повториха си, че се обичат и си липсват, и се разбраха да се чуят утре.

Утре. Още един ден в гората, помисли си Били. Да организира и да участва в търсене не беше любимото му занимание. Може би трябваше да помоли Торкел да го пусне утре. Ако наистина дойдеха двойно повече хора от „Изчезнали хора“, щяха да се справят и без него. Себастиан се измъкна, нали така?

Били погледна часовника. Рано беше да си ляга, а телевизията не го привличаше. Не можеше да си намери място. Беше нервен. Дали да се преоблече и да излезе да потича десетина километра? Да си прочисти мислите. Реши обаче, че чистият въздух и движението в гората за днес са му били предостатъчни. Едва ли само на него му беше скучно.

Тя изглеждаше почти изненадана да го види, когато отвори вратата.

Той носеше бутилка вино, която с известно убеждаване бе получил от ресторанта на приземния етаж.

— Нетипично — отбеляза тя, след като отпи първата глътка от студената напитка.

— Кое?

— Да дойдеш. С вино.

— Беше ми скучно — сви рамене Били. — А и двамата с теб отдавна не сме… висели заедно.

Ваня се усмихна. Не познаваше друг на възрастта на Били, който да използва толкова много изрази, които човек обикновено свързва с младежите. Разликата между двама им беше само три години, но в много отношения той сякаш бе много по-млад от нея. Имаше профили в Инстаграм, Туитър, всички места, в които тя самата не беше активна. Не че беше враждебно настроена към тях. Просто не виждаше смисъл. Поне за нея. Кого щеше да следва и кой щеше да следва нея? Ако социалните мрежи служеха за нещо, то беше да разкриват липсата на приятели и познати.

— Е, как върви с Мю? — попита тя и пак надигна чашата. Все пак беше петък вечер.

— Добре. Готви се за сватбата.

Ваня кимна; приятно беше да седят така, нямаше да развали всичко с въпроси дали не прибързват, нито с критики към него и каквото и да било, което би могло да се изтълкува като упрек.

— Кога ще ни запознаеш? — попита.

— Виждала си я.

— Казах й „здрасти“ във фоайето на полицейското управление, това не се брои.

— Ами, може да дойдеш у нас на вечеря.

Ваня кимна. След като през близо десетте месеца, в които бяха заедно, не я бяха поканили, едва ли щяха да го сторят сега. Но тя не го каза. Пресуши чашата и погледна Били, докато той й наливаше още.

— Изглеждаш уморен.

— Урсула ми липсва — призна той. — Имам чувство, че не се справям с всичко.

Ваня се запита дали онази тяхна караница още не измъчва Били. Когато тя заяви, че е много по-добра полицайка от него. Не, не би трябвало. Бяха се изяснили. Сдобриха се. Но така и не се върнаха към предишните си отношения. И двамата го знаеха. Нямаше причина да си го припомнят.

— Справяш се великолепно — сложи тя ръка на рамото му. — Урсула липсва на всички ни, но не защото ти не успяваш да я заместиш.

— Благодаря ти — усмихна се той леко.

Йенифер също му липсваше. Но не го каза.

Йенифер работи с „Риксмурд“ при предишния им случай, когато всички очакваха Ваня да замине за САЩ. Само че не стана така и в групата не остана място за Йенифер. Били продължи да общува с нея. Беше симпатична. Добре се разбираха. Тя мечтаеше за напрежение и адреналин в полицейската работа. Службата в Сигтуна, където я пратиха, не й ги предлагаше кой знае колко, затова двамата от време на време се срещаха на стрелбището. Тя обичаше оръжията и беше — Били трябваше да го признае — много по-добър стрелец от него. Това, което той притежаваше, а на нея й липсваше, беше опит в стрелбата по живи същества.

Хора.

Едвард Хинде и Чарлс Седерквист. Той застреля и уби и двамата.

На Били му се искаше преживяното да го е накарало да намрази стрелбата, но уви. И двата пъти дни наред след това чувстваше нещо странно. Положителна емоция. И това го плашеше. А когато заедно с Йенифер стреляше в приземието на полицейското управление на Кунгсхолмен, понякога си представяше как стреля по жив човек вместо по силует на лист хартия. И това вдигаше адреналина му, ускоряваше пулса и му носеше… да, наслада, това беше думата.

Не можеше да го каже.

На никого.

На Йенифер, с която иначе споделяше какво ли не. Дори не и на Мю, макар че скоро щеше да стане негова съпруга и работеше в сферата на личностното развитие, но знаеше извънредно малко за тъмната му страна. И в никакъв случай на Ваня. Може би преди година-две, когато бяха най-близки, когато бяха като брат и сестра, но не и сега, вече не. Нещо се пречупи между тях в онзи ден и колкото и да си повтаряха, че са го преодолели, пропастта оставаше. Йенифер я замени като душеприказчик.

— Какво става с баща ти? — попита той и почувства, че наистина иска да знае.

— Има нов бъбрек и изглежда го приема добре, но аз не се виждам с тях — отвърна Ваня искрено и осъзна колко малко са говорили през последните месеци.

— Но пък със Себастиан пак сте си дружки.

— Чак пък дружки…

— Добре, но май вече не го подозираш, че ти е съсипал живота.

— Не.

Били се взря в нея. Кратки отговори. Дали се дължеше на нежелание да обсъжда въпроса? Ако е така, можеше просто да го помоли да сменят темата.

— В болницата изглеждаше съвсем сигурна.

— Помня, но защо му е да го прави?

„Защото иска да си близо до него“ — помисли си Били, но премълча.

— В много отношения е пълен задник — продължи Ваня. — Но избрах да му вярвам.

— Добре. Само се надявам да не те разочарова отново.

— Аз също.

Замълчаха. Тя беше сигурна, че той мисли същото като нея. Та това беше Себастиан Бергман. Винаги съществуваше риск да я разочарова отново. Били допи виното и остави чашата на нощното шкафче.

— Може ли да ползвам тоалетната?

— Разбира се.

Били се изправи и отиде в банята. Луминесцентната лампа светна и разкри баня, идентична с онази в неговата стая. Той вдигна капака и си свали ципа. Докато пикаеше, погледът му падна на малката стъклена поличка под огледалото. В една от чашите беше оставена синя четка за зъби. Четката на Ваня.

Имаше чувство, че идеята да я вземе се роди в този миг, че е чиста случайност, но дали наистина беше така? Дали не беше дошъл точно затова? Тя щеше да се чуди къде е изчезнала, разбира се, нямаше да може да си обясни къде е отишла, но изобщо нямаше да й хрумне, че може той да я е взел. От къде на къде?

Били пусна водата, изми си ръцете и след още секунда колебание взе четката за зъби, уви я в тоалетна хартия, пъхна я в джоба си и се върна при Ваня.

Остана при нея още около половин час. После се прибра в стаята си, сложи откраднатата четка в плик и я прибра в чантата си. Ами сега? Беше късно, но още не му се лягаше. Трябваше да поспи, но знаеше, че няма да може да се отпусне. Реши да излезе да се поразходи, взе си якето, изгаси лампата и затвори вратата след себе си.

Този път не го събуди кошмарът.

Събуди го ръката с венчална халка, която ненадейно тупна на лицето му. Трябваха му няколко секунди да схване какво става, чия е ръката и как се е озовала в леглото му, но сега си спомни.

Това май не беше хубаво.

Даже без „май“.

Това не беше хубаво.

Трябваше да сложи край, преди да са стигнали твърде далеч, но вече беше късно. Притежателката на ръката се завъртя насън и другата й ръка падна върху гърдите му. Беше се натъкнал на нея на паркинга след вечерната оперативка. Покани я на вечеря по навик, а не защото очакваше да приеме. А вместо това се оказаха в някакъв китайски ресторант. За своя радост Себастиан установи, че тя е и словоохотлива, и интелигентна. След това, когато поръчките на другите клиенти за бира взеха да надвишават тези за храна, в заведението стана твърде шумно и те решиха да си тръгнат. Тя знаела подходящо място. Озоваха се в „Бьорнидет“. Тя продължи да пие вино, той продължи да я сваля. Часове по-късно тя осъзна, че е недопустимо да шофира. Не беше ли неговият хотел наблизо? Да. Съвсем наблизо.

Сексът се оказа необичайно хубав. Страстен и изобретателен. Може би защото отдавна не го беше правил, може би защото двамата си пасваха. Заспаха някъде към два часа.

А сега той се събуди.

Задоволството беше отминало, близостта беше задушаваща.

Трябваше да я разкара. Не биваше да ги виждат заедно.

Това не беше хубаво, но може би нямаше да се окаже чак толкова катастрофално, колкото му се стори, когато се събуди. Беше спал с майки на заподозрени, а няколко пъти и със самите заподозрени, тъй че дори това да не беше най-умното му деяние, може би все пак чукането с прокурорката по случая беше стъпка в правилната посока.

Съмняваше се обаче, че Торкел би се съгласил с него.

Тя нямаше представа колко е часът.

Буди се няколко пъти, но пак успяваше да заспи, предполагаше, че още е нощ. А и да не беше, какво от това? Какво щеше да прави навън? Къде щеше да отиде? Сега трябваше да стои тук.

Студът вече не беше толкова страшен. Чувстваше се по-добре. Под закрилата на мрака беше успяла да потъне в себе си още малко. Беше се смалила външно и пораснала вътрешно. Искаше й се изобщо да забрави, че съществува нещо извън нея. Все така лежеше с колене под брадичката. Не знаеше откога. Но накрая все пак се принуди да се погрижи за външната си обвивка.

Изправи се на крака, притисна гръб към грубата стена и се пъхна през тясната пукнатина.

Подпря ръка на неравната скала, повървя няколко метра надясно в тъмното и клекна да пикае. За първи път от дълги часове. Не пиеше достатъчно вода. Пещерата беше суха и студена. По стените не се стичаше вода, както се бе надявала, нямаше подземни езера. Поне не ги беше открила досега. Липсваха дори локви.

Дали да излезе на открито? Да намери нещо за пиене. И още храна, а може би и фенерче. Или кибрит…

Не, не искаше да излиза. Излезеше ли, значи щеше да бъде навън. Да върви, да бъде нащрек, да се приближи до хора. Не беше изключено да я търсят. Искаше да остане тук. Искаше да остане вътре.

Върна се обратно покрай стената, докато стигна до нишата и пак се пъхна вътре. Извади от джобовете си нещата, които беше взела от къщата. Коктейлните плодчета бяха в захарен сироп, помнеше, че така пишеше на етикета. Не знаеше точно какво значи това, но като разклащаше консервата, чуваше плискане. Метална консерва. Трябваше й камък, за да я отвори. Затърси опипом, но не намери нищо. Дали пак да излезе от нишата, за да потърси? Не, реши, че не си струва.

Не беше нито особено гладна, нито жадна. Само трябваше да се върне там — вътре в себе си.

Легна, сви колене към брадичката и след по-малко от минута потъна в сън.

Той се надигна от леглото няколко минути, преди слънцето да се покаже иззад дърветата долу при езерото. Не му трябваше будилник, винаги се будеше на зазоряване.

„Мързеливците са слуги на дявола“ — казваше майка му. Изобщо не беше религиозна, повтаряше го само защото обикновено сутрините бяха единственото им време заедно. След това тя отиваше на работа, а когато се прибираше, той вече спеше. Майка му умря преди много години, но той все така ставаше рано сутрин.

Обу си панталоните, закопча ризата и разтърка бузите си. От три дни не се беше бръснал. Крайно време беше.

Пред огледалото в банята си сложи пяна и извади старовремски бръснач, докато мислеше за задачата за деня.

Какво знаеше за семейство Карлстен?

С изключение на фанатичната им любов към екологията/опазването на околната среда/биоземеделието и цялостното им отричане на всичко, от което лъха на модернизация и напредък. Какво са казали на малката си гостенка? Къде са ходили? Къде би се скрило десетгодишно момиче, което не познава околността и не иска да отиде в полицията?

Полицията щеше да поднови издирването веднага щом просветлееше. Дали да се включи и той? Не, рискът беше твърде голям. Ами ако той се озовеше точно в групата, която намереше момичето, а то го познаеше, посочеше го пред всички? Трябваше да ги изпревари, да го намери преди другите, иначе всичко щеше да е напразно. Какви бяха шансовете му за успех? Малки. Но трябваше да пробва. Не само за собствената си безопасност. Твърде много беше заложено на карта. Провалеше ли се, значи петима души бяха загубили живота си ей така. За нищо.

Той се наплиска със студена вода и внимателно се избърса с хавлия.

Какво знаеше за семейство Карлстен?

Обичаха да излизат сред природата. Естествено. Според Карин на Туршбю му липсвала детска градина от типа, в които извеждаха децата на открито часове наред, независимо от времето, затова правеше опити да въведе промени в градината, в която ходеше Фред. Без успех. Но семейството прекарваше много време навън. Постоянно. Вероятно е било същото, когато и братовчедката е идвала на гости. Значи може да са водели момичето навсякъде. Къде ли не. А той трябваше да го намери бързо.

Да го намери…

Нещо му проблесна. Замисли се… Да намери… Срещна собствения си поглед в огледалото. Близо беше. Концентрация. Парченцето от пъзела, което му се губеше, вече беше на една ръка разстояние.

Беше сбъркал. Вестниците и изказванията на полицаите го бяха объркали.

Те търсеха. Момичето се беше изгубило. Те издирваха, понеже то беше изчезнало.

Изобщо не беше така. То не се беше изгубило, не беше изчезнало.

То се криеше, не искаше да бъде намерено.

Имаше разлика. Ако искаше да се скрие, имаше безброй възможности — всичко от това да залегне зад голям камък до това да се вмъкне в някоя хижа, която още е затворена за зимата. Но така винаги оставаше рискът да го намерят, да го открият, а то не го искаше.

Къде никога няма да те намерят?

Той знаеше.

Въпросът беше дали момичето знаеше.

Прекарвало е доста време с братовчедите си, които живееха тук от няколко години. Разбира се, те биха му разказали. Като страшна история вечер на тъмно. Момчетата, които умряха. То сигурно би искало да отиде дотам и да види със собствените си очи. Да чуе предупреждението, докато стои отвън: „Влезеш ли тук, никога няма да те открият“.

Имаше много неизвестни, нищо не беше сигурно, но сърцето го водеше натам. Той се доверяваше на инстинктите си. Определено си струваше да провери. По-добре, отколкото да си седи вкъщи и да чете в интернет как са го намерили. Да чака полицията да позвъни на вратата.

Не беше твърде далеч, то разполагаше с три денонощия да стигне дотам. На него щеше да му отнеме четвърт час. Реши да прескочи закуската и да тръгне веднага.

Към Мечата пещера.

На сутринта пред полицейското управление се събраха близо сто и шейсет души, за да продължат издирването. Разпределиха нови райони на вчерашните отговорници. Торкел не освободи Били от участието; определи му нова група и район. По-далечен и по-обширен от вчерашния. Никол бе избягала от къщата преди около седемдесет часа. Можеше да се е отдалечила значително. Тъй като се бяха събрали двойно повече хора, Ерик добави още два района, които да претърсят, по-труднодостъпни и затова по-малко вероятни, но все още съвсем възможни. Пак раздадоха телефони, радиостанции, пакети с храна и термоси. Колите потеглиха и дворът опустя впечатляващо бързо.

Но не съвсем.

Остана една възрастна жена, подпряна на бастун. Много възрастна, забеляза Ерик, когато тя тръгна към него с малки, но бързи крачки. Поне на осемдесет. Беше с грижливо увит около врата шал, шапка на главата и дебело палто, вероятно вълнено.

Слънцето още не топлеше много, но и това щеше да стане скоро — на небето нямаше и едно облаче. Ерик предположи, че старата госпожа никога не се поти.

— Запречихте вратата с целия този народ отпред — подвикна тя на Ерик. — Може ли такова нещо?

— Едно момиченце изчезна и трябва…

— Да, да, да — прекъсна го старицата и махна нетърпеливо с ръката, която не държеше бастуна. — Искам да съобщя за престъпление. — Обърна тя сбръчканото си лице към Ерик. — Убийство.

Петнайсет минути по-късно Ерик изпрати възрастната жена, която се казваше Ингеборг Франсен и чийто съпруг бил президент на местния Ротари клуб. Докато той я насочваше към вратата, тя повтори, че мъжът й имал „връзки“ и затова щял да научи, ако не вземат случая сериозно. Ерик я увери, че вече са го взели, но премълча, че дори сериозно взетите случаи може да не получат приоритет. Жертвата се казвала Гнистен и била дванайсетгодишна, нечистокръвна, но сред предците й имало свещена бирманска котка. Когато Ингеборг излязла сутринта да вземе вестника, свраките били развълнувани, а Гнистен лежала мъртва до кофата за боклук зад къщата. Със счупен врат. Езикът й бил провесен от устата по начин, който убедил Ингеборг, че някой е удушил малкото й слънчице. Ерик реши да не споделя с нея теорията си, че котката вероятно е била прегазена от кола, шофьорът е слязъл, видял е, че няма с какво да помогне на Гнистен, и я е хвърлил в двора. Безсърдечно, неморално, но не и невъзможно, нито пък незаконно. Докато почти я буташе през прага, той все пак повтори обещанието си да дадат всичко от себе си.

Боже господи, петнайсет минути за една умряла котка, мислеше си той, докато се прибираше във вътрешността на управлението. А дори вече не работеше в Туршбю.

Тъкмо вадеше картата си за достъп, когато чу Денис да го вика от рецепцията. Денис беше единственият останал тук, освен Ерик и онзи Себастиан Бергман, всички други участваха в търсенето. Ерик се обърна и видя, че Денис му маха да се върне.

— Дали можеш да се заемеш?

Ерик хвърли бърз поглед на мъжа, застанал пред гишето.

— Взлом — поясни Денис, когато Ерик дойде при него.

— А ти не можеш ли? — попита Ерик и се усмихна на мъжа; усмивка, която силно контрастираше на едва сдържаната ярост в гласа му.

— Сам съм и телефоните звънят, и…

Все едно се бяха наговорили с някого — в същия момент телефонът иззвъня. Ерик въздъхна и се обърна към чакащия човек:

— Насам.

Покани го да тръгне с него, а Денис вдигна телефона. Докато Ерик и мъжът се отдалечаваха, вратата на полицейското управление се отвори отново. Денис вдигна очи все така със слушалката до ухото. Журналистите бяха получили строго нареждане да стоят навън, освен това повечето се бяха записали доброволци в търсенето на малката. Ако я намереха лично, можеха да напишат разказ от първо лице, вероятно за първа страница, особено пък ако успееха да вземат и интервю. Ако пък не я намереха, щяха да напишат сърцераздирателна статия от първо лице за отчаяното издирване и саможертвата, която бяха направили, за да се покажат добри граждани. И в двата случая печелеха.

Не, в управлението не влезе журналист. Беше около двайсет и пет годишен мъж. Ако се съди по облеклото, работеше в „Статойл“. Момчето се огледа из пустото помещение и се насочи към Денис, който му кимна, докато записваше някакъв телефонен номер и приключваше разговора с обещание да се обади пак. След това затвори и се обърна към новодошлия:

— С какво мога да ви помогна?

Себастиан стоеше до бялата дъска и записваше главните точки в психологическия профил на извършителя:

• МЪЖ

• НАД ТРИЙСЕТГОДИШЕН

• ПОЗНАВА РАЙОНА/ЖИВЕЕ НАБЛИЗО

• ИНТЕЛИГЕНТЕН/СОЦИАЛНО НОРМАЛЕН, МОЖЕ БИ ОБВЪРЗАН

• ГОТОВ ПЛАН/НЕ ОМРАЗА ИЛИ ЯРОСТ

• МОТИВ/СМЯТА, ЧЕ НЕ Е ИМАЛ ИЗБОР/ОТЪРВАВАЛ СЕ Е ОТ ПРЕЧКА/ЗАПЛАХА

На това място той почти чу въпроса на Били. Това значи ли, че може да го е получил за задача от някой друг?

Отговорът беше „не“ по няколко причини.

В най-необичайния случай, в който е ангажиран наемен убиец, неизменно става дума за организирана престъпност. Абсолютно нищо не сочеше, че семейството е замесено в подобно нещо. Професионален убиец не би използвал взета назаем пушка, а и би се постарал повече да прикрие следите. Може би дори би подпалил къщата. Освен това нямаше да остане в района и да убие Седер, който — в това бяха убедени — знаеше кой е стрелецът. Ако Били зададеше въпроса, Себастиан разполагаше с толкова много начини да му смачка фасона, че направо се надяваше да го направи.

На рамката на вратата се почука и един униформен полицай, когото Себастиан беше виждал из управлението, но нямаше представа как се казва, подаде глава в стаята.

— Можете ли да запишете показанията на едно момче?

— Не ми се ще. Ерик не е ли тук някъде?

— Зает е, а това е важно. Става дума за малката. Казва, че я е видял.

— Видял е Никол?

— Да го доведа ли? — попита полицаят.

— О, да, нека възможно най-много хора разгледат снимките на избитото семейство.

Младото полицайче веднага разбра грешката си и побърза да си тръгне.

— Ще го поканя в кухнята — смотолеви.

Себастиан въздъхна. По дяволите, тук беше пълна лудница. Въпросът беше дали в скоро време нямаше да предпочита да обикаля по горите да търси. Но можеше и да е по-зле. Можеше Малин Окерблад да е тук. Сутринта тя замина за Карлстад и щеше да се върне едва утре вечер, стига да не възникнеше нещо извънредно. Той се въздържа да я буди посред нощ, но в момента, в който часът стана пет и половина, я разтърси безцеремонно и й каза, че е време да си тръгва. Тя попита защо и този път той избра истината:

— Не искам Торкел и другите да те виждат. Той няма да остане очарован.

И я подправи с лъжа:

— А се надявам да повторим някой път…

Тя кимна и му даде да разбере, че също очаква повторението с нетърпение. Себастиан се усмихна пресилено.

Надяваше се тя да не го разкрие, като се върне; да не му се лепне и да се държи любвеобилно. Временното примирие с Торкел беше твърде крехко.

Той излезе от стаята, зави надясно по коридора и слезе няколко стъпала до кухничката. Там го чакаше млад мъж в бежово-сини дрехи. Върху тъмната коса беше кацнала шапка с козирка. Остро, слабо лице. Гъсти кафяви вежди. Белези от тежко акне по лицето.

— Слушам. — Себастиан седна срещу него, без да се представи.

— Сутринта видях във вестника, че търсите тази. — Той посочи снимката на Никол на първа страница във вестника, поставен между тях.

— Да — потвърди Себастиан и зачака продължението.

— Видях я. Вчера.

— Да, да, разбрах, единственото, което искаме да знаем, е къде си я видял.

— В работата. На бензиностанцията — отвърна момчето и показа фирменото лого на ризата си. — Влезе и си помислих, че е с някой, който зарежда бензин, или нещо такова, но тя се въртеше около хладилника и изглежда беше сама.

— Добре, много интересно, но къде? — попита Себастиан още по-припряно.

— Не съм сигурен, но мисля, че открадна нещо за ядене — продължи момчето, сякаш е репетирало историята и няма намерение да се отклонява от сценария.

— Възможно е — кимна Себастиан. — Къде? — попита отново с надеждата, че третият път е на късмет.

Себастиан се прибра в работното помещение и бързо намери бензиностанцията на картата. Отбеляза мястото с габърче и записа часа и датата с флумастер. Чу стъпки на коридора и видя някакъв мъж, следван от Ерик.

— Ерик! — провикна се Себастиан.

— Идвам, само да изпратя човека — отговори той и кимна към мъжа пред себе си.

Себастиан седна и пак се вгледа в картата, все едно тя щеше да проговори и да му каже къде е отишла Никол, след като е задигнала храна от бензиностанцията. Явно е поела на северозапад от къщата на Карлстен. Дали е продължила в същата посока? Ако да, какво разстояние може да е изминала? Дали бяха изпратили група в онзи район?

— Какво има? — показа глава Ерик през вратата и Себастиан усети неприязънта в гласа му.

— Вчера е била тук. — Себастиан се изправи и посочи. — Откраднала храна от бензиностанция.

— Току-що ми докладваха за влизане с взлом в лятна вила на километър-два оттам. — Той застана до Себастиан и му показа точното място. — Счупен прозорец, нищо откраднато, освен малко храна. И изглежда, че някой е спал под едно от леглата.

— Под леглото?

— Да, били оставени възглавница, завивка и одеяло.

Себастиан се замисли.

Уплашено малко момиченце.

Бои се от всичко, но има нужда от сън, има нужда от храна.

Можеше и да е някой друг, но вилата се намираше в същата посока и всички ценности, ненужни на бягащо дете, бяха непокътнати.

— Ако е тя, значи продължава на северозапад. Какво има в онази посока?

— Норвегия.

— Можем да изключим теорията, че е решила да емигрира — скастри го Себастиан. — Какво има на път за Норвегия, ето тук горе? — посочи той картата.

Ерик се вгледа в нея, като клатеше унило глава.

— Нищо. Или… да, Мечата пещера, но не е много вероятно тя да знае за нея. А и да знаеше, никога не би отишла.

— Защо?

— През осемдесетте години там изчезнаха две момчета. Така и не ги откриха. — Ерик се обърна към Себастиан: — Всички тукашни деца знаят, че отидеш ли там, никога повече няма да те намерят.

Всичко си дойде на мястото.

— Точно това иска тя — промълви Себастиан инстинктивно. — Там е.

Видя скептичното изражение на Ерик и изпревари възраженията му:

— Да, сигурен съм. Обади се на останалите и отиваме.

Тя се събуди внезапно.

От някакъв звук. Така й се стори.

Навън изглежда бе настъпил денят. В нишата, където лежеше, проникваше малко светлинка, но не достатъчно, че тя да я събудила. Значи не беше отишла достатъчно навътре в пещерата, че светлината да не я достига. Трябваше да се премести. По-нататък. В мрака. В забравата.

Беше студено. От устата й излизаше бяла пара. Но и това не я бе събудило. Цяла нощ бе мръзнала. Не, сигурна беше, че е нещо друго. Звук.

Затаи дъх и наклони глава, за да чува по-добре. Червата й къркореха и леко й прилошаваше от глад. Но бързо потисна това чувство, когато го чу отново. Стърженето. Крак върху рехавия чакъл при входа на пещерата.

Той се спря.

Звукът от чакъла, който се сриваше под тежестта му, сякаш отекваше още по-силно от студените стени на пещерата. Ако тя беше тук, сигурно го е чула.

Иначе беше взел мерки, за да приближи възможно най-незабелязано. Паркира колата на един горски път на близо километър от входа на пещерата и тръгна пеш през гората, за да не го види никой, който евентуално минава по пътя. Предвид това бе избрал „Serbu Super-Shorty“, само 42 см дълга, лесно можеше да я скрие под якето. И след всички това акустиката бе на път да го предаде.

Той стоеше неподвижно, докато вадеше челника от джоба на якето и го поставяше на главата си. Яркият лъч от малкото четириъгълно фенерче освети най-близката стена и пътеката навътре.

Планът беше да се промъкне незабелязано. Надяваше се тя да е оставила следи или да се раздвижи, като го види, и той да я чуе. Да я улови. А сега вероятно тя щеше да чуе него. Беше загубил елементът на изненадата. Най-добре да остави всякаква предпазливост.

— Никол! — извика и направи няколко крачки напред, докато вадеше оръжието изпод якето си. — Знаем, че си тук. От полицията сме.

— Тук съм, за да ти помогна.

Никол пропълзя по-навътре в тясната ниша и се притисна до стената. Хвана глезените си, облегна чело на коленете си и отново стана възможно най-малка. Не мислеше за това, но дишането й беше повърхностно и учестено. Стъпките навън ставаха все по-ясни, приближаваха.

— Никол! Не се бой, можеш да излезеш. Полицията е.

Никол вдигна очи, без да пуска краката си. През тесния процеп видя как по стените танцува светлина. Ако той я насочеше навътре, нямаше шанс да не я види.

— Никол!

Може би ако тя застанеше точно до тесния вход. Вдясно от него стърчеше стена, широка към петнайсет сантиметра. Успееше ли да се притисне към нея, имаше шанс той да не я забележи, дори да осветеше нишата.

Тя внимателно изпъна крака и прехвърли тежестта, за да може да изпълзи дотам. Сега най-после забеляза, че на практика е изпаднала в хипервентилация и се застави да диша по-спокойно. Заопипва с длани земята пред себе си, подпря се на коляно. Не беше далеч. Три оттласквания и щеше да стигне. Продължи напред. Още малко, да се извърти, да притисне гръб в стената. Щеше да успее. Почти стигна…

Почувства го, преди да го чуе. Една от консервените кутии изпадна от джоба на якето и се търкулна по пода.

Той тъкмо беше поел дъх, за да извика отново, когато чу металическия звук, последван от кратко изтрополяване, сякаш нещо се търкаляше по камъни. Ослуша се. Разбира се, пещерите променяха и засилваха шумовете, но му се стори, че звукът е дошъл отблизо. Съвсем отблизо. Предпазливо пристъпи напред и стисна оръжието малко по-силно.

Тя беше тук.

Оказа се прав.

Оставаше само да я намери.

Тя беше уплашено малко момиченце, а той разполагаше с всичкото време на света. Цялата история можеше да завърши по един-единствен начин. За миг изпита нещо подобно на мъка от онова, което трябваше да извърши, но беше длъжен. Нямаше път назад. Трябва да правиш каквото се налага, дори невинаги да ти харесва.

Освети с челника първо вдясно, после вляво. По-навътре пътят се разделяше и се превръщаше в лабиринт от проходи и шахти, но тук беше само един. Тя нямаше къде да отиде.

Той се спря. Какво беше това? Сянка? Но от какво? Нищо не стърчеше, за да блокира светлината. Не, не сянка. Процеп. Малък, но със сигурност достатъчно голям, за да се промуши десетгодишно момиченце. Той насочи светлината натам и извървя целенасочено последните метри.

Беше стигнала. Беше намерила мястото. Не вярваше да я види, дори да надникне през процепа. Чуваше го навън. По-близо. Твърде близо. От време на време светлината от фенера му падаше върху стената вдясно от нея. Тя затаи дъх. Може би той изобщо нямаше да забележи входа. Изведнъж светлината престана да се мести насам-натам и се спря на едно място. Върху процепа. В скривалището й.

Но дори и така той може би нямаше да я види. Тя се притисна още по-плътно до стената. Остри камъни се забиваха в гърба й през якето. И тогава я видя. Консервата, която беше изпуснала. Лежеше на няколко метра навътре, до стената. Ако я осветеше, той нямаше как да не я забележи. И ако я беше чул, щеше да разбере, че тя е там. Трябваше да я махне. Но как? Чуваше стъпките му да приближават, а лъчът светлина не се отместваше и за миг.

Тъкмо щеше да се хвърли и да се опита да стигне консервата, когато ги чу.

Той също ги чу. Звуците. Нямаше съмнение. Двигатели, автомобилни гуми върху чакъл, отварящи се и затварящи се врати, приближаващи стъпки, гласове… Невъзможно да определи колко, но повече от един. Полицията или доброволците, предположи той. Защо не? Щом той можеше да се сети, можеха и те. Ами ако тя наистина беше в нишата? Имаше ли време да я убие? Щяха да чуят изстрела, но той можеше да се скрие в лабиринта, да изчезне. Но за колко време? И как щеше да излезе? Изобщо не познаваше мястото. Щяха да докарат кучета. Свършено беше. Той пропиля шанса си. С рязко движение изгаси фенера на челото си и с бързи и възможно най-безшумни стъпки потъна в лабиринта.

Пристъпиха в пещерата и Ерик запали силния фенер.

— Колко е дълбока? — попита Себастиан, след като навлязоха в застоялия леден въздух.

— Никой не знае. Никой не е изследвал всички пътеки.

Лоша новина. Ако Никол е дошла тук, за да изчезне от лицето на земята, съществуваше възможност да е продължила да върви, докъдето е могла. А тогава не беше изключено тя да се превърне в третото дете, изгубено тук за вечни времена. Но доколкото знаеха, тя не носеше фенер със себе си. Може пък гъстият мрак да я е заблудил и да мисли, че е по-надълбоко, отколкото е в действителност. Да се чувства в безопасност, макар всъщност да не е много навътре в недрата на планината.

Чуха пристигането на още един автомобил и минута след това Били дотича при тях заедно с още четирима души, които Себастиан не познаваше.

— Защо смятате, че е тук? — попита Били и освети с фенера си вътрешността на пещерата пред Себастиан и Ерик.

— Просто знаем — сопна се Себастиан и колкото и да е странно, Били сякаш се задоволи с този отговор.

— И какво ще правим?

— Тук пътеката е сравнително широка — взе думата Ерик и пое напред. — След трийсет метра се разделя на няколко по-малки, които на свой ред също се делят по-нататък. Трябва да измислим начин да покрием възможно най-голяма площ.

— Добре, ще повикам още хора и ще докараме въжета и прожектори, и така нататък — кимна Били и се обърна.

— Засега чакайте тук — нареди Ерик на четиримата, дошли с Били. — Като дойдат другите, им обяснете. Ние със Себастиан ще продължим до мястото, където пътеката се раздвоява.

Четиримата кимнаха и Ерик и Себастиан поеха напред. Таванът беше висок. Четири-пет метра, предположи Себастиан. Никакви сталактити и други красоти, които човек обикновено свързва с пещерите. Само сиво-кафяви студени груби стени.

— Никол! Казвам се Ерик и съм полицай. Тук сме, за да ти помогнем.

— Няма да отговори — обади се Себастиан сухо. — Не иска никой да я намира.

— Никол! — извика Ерик отново, сякаш не е чул или просто е решил да го игнорира.

Продължиха навътре. Фенерът на Ерик светеше.

— Там! — възкликна Себастиан внезапно и посочи наляво.

Ерик насочи лъча.

— Какво е това? — попита той и освети нещо, което приличаше на сянка върху стената.

— Процеп.

Отидоха там. Тесен, не повече от трийсет сантиметра в най-тънката част, прецени Себастиан, като се наведе. Достатъчно за десетгодишно дете. Ерик застана до него и освети вътрешността. Отваряше се малка ниша. Тясна, всичко на всичко няколко квадратни метра. Ерик освети неравните стени. Нещо лежеше на земята до едната стена.

Консерва с домати.

— Тихо. — Себастиан се изви и долепи ухо до цепнатината.

Ерик приведе глава и двамата застанаха абсолютно неподвижно. За дълго. Себастиан тъкмо понечваше да се размърда, когато го чу. Тихо издишване. Съвсем повърхностно.

Той се обърна към Ерик и взе фенера, без да продума. Притисна се вдясно възможно най-навътре, пъхна ръка и насочи лъча наляво.

Обувка, глезен и част от крак.

— Тук е — прошепна и извади ръката си. — Искам да излезеш. Вземи всички останали и чакайте пред пещерата.

Ерик погледна Себастиан в очите и ясно видя, че сега не е моментът да спори и да задава въпроси.

— Ще повикам линейка — кимна и пое назад към изхода.

Себастиан изчака стъпките му да заглъхнат и се свлече на студения под. Поне да му е малко по-удобно.

Вероятно щеше да седи тук дълго.

— Никол, името ми е Себастиан и работя в полицията — започна той, обърнал лице към тесния процеп.

Никакъв отговор. Не беше и очаквал. Най-вероятно щеше да му се наложи да изнася монолог.

— Търсихме те. Знаем какво е станало с братовчедите ти и родителите им — продължи той.

Никакъв звук. Никакво движение.

— Разбирам защо не искаш да излезеш. Разбирам защо стоиш тук, но криенето с нищо няма да ти помогне.

Той се изви върху твърдия леден под. Вече не се чувстваше добре; какво щеше да прави, ако това се проточеше дълго, както се боеше? Пропъди тези мисли.

— Майка ти, Мария, пътува насам, но ще мине малко време, докато пристигне. Можем да я чакаме тук, ако искаш, но някъде другаде ще ни бъде по-топло и удобно. Сигурно си и гладна. Може да отидем някъде, където да хапнеш. Стига да искаш.

Никакъв признак изобщо да го е чула.

— Знам, че си преживяла нещо ужасно, но няма от какво да се страхуваш. Всички ние сме тук, за да те защитим.

Тишина. Мълчание.

Да, щеше да отнеме време.

Били стоеше пред входа на пещерата, чешеше двете рани на опакото на ръката си и разглеждаше околността зад ограничителната лента при полегналата ограда. Беше се събрал сума ти народ. Две линейки, край които пушеха парамедиците, застанали в готовност до носилката. Няколко журналисти, естествено. Два тв екипа — Торкел разговаряше с единия — а на малката височинка вляво от пещерата се бяха покатерили няколко фотографи, за да наблюдават сцената отвисоко. По-нататък се бяха събрали всички любопитни. Били познаваше повечето лица от инструкциите преди издирването, но някои бяха нови. Почти седемдесет души бяха дотичали, за да зърнат момиченцето, докато го извеждат.

Той въздъхна дълбоко. Въздухът беше свеж и леко мразовит, макар че слънцето грееше от почти напълно безоблачно небе. Миришеше на гора, влага, и кал. За миг уханието го върна в горите зад квартала, в който израсна, където в продължение на няколко години посвещаваше почти цялото си свободно време на каране на ролери с Рей и Петер.

Ваня си проправи път през тълпата, кимна на един от униформените при синьо-бялата ограничителна лента и се наведе под нея, когато той я повдигна.

— Говорих със СИДА — подвикна тя и дойде при Били. — Майката каца на „Ландветер“ в 16:25 следобед.

— Знае ли за станалото?

— Да, съобщили й…

— Ще я посрещне ли някой, или аз да отида?

— Торкел ще се погрижи — отвърна Ваня и кимна към пещерата. — Как върви там?

Били сви рамене:

— Не знам.

— Той откога е вътре?

Били погледна часовника.

— Към четирийсет и пет минути.

— За какво говорят толкова дълго?

В момента мълчаха.

Себастиан беше приказвал за какво ли не. Опита се да си припомни всичко, което беше чел за момичето. Помъчи се да го накара да се чувства в безопасност, като му покаже, че го познава. Да изгради доверие.

Очевидно не се беше получило.

Себастиан изпъна крака, раздвижи рамене, поизправи гръб. Ставаше твърде неудобно. Искаше да се приключва вече. Не само за да се изправи и да се махне от този мрак и студ, а и защото от него се очакваше сега да е в стихията си. Никой не оспори заповедта му всички да напуснат пещерата. Травмирано момиченце от едната страна на каменната стена, образован и опитен психолог от другата. От него се очакваше да си свърши работата. А засега не беше постигнал нищо. Не бе осъществил връзка. Факти, предложения и обещания не стигаха. Беше длъжен да даде повече от себе си, за да заслужи доверие.

Пое дълбоко дъх и поснижи глас, за да звучи — поне така се надяваше — по-искрено и интимно.

— Понякога, когато се случи нещо лошо, когато ти е мъчно, че си изгубил някого, хората ти казват, че знаят как се чувстваш. Само че обикновено нямат представа. Понеже те никога не са губили нищо ценно.

Той се обърна и съсредоточи поглед върху тесния процеп. Представи си как момиченцето от снимката на стената в полицейското управление седи вътре и го слуша.

— Аз обаче мисля, че наистина разбирам как се чувстваш. Знам какво е някой, когото обичаш, изведнъж вече да го няма.

Той замълча. Дали това беше правилният път? И дали той искаше да поеме по него? Повтори си няколко пъти, че неговите желания не са от значение. Тук важен беше дългът.

— Загубих съпругата и дъщеря си при цунамито — продължи той. — Знаеш ли какво е това? Огромна вълна, която удари Тайланд в деня след Коледа през 2004 година.

Той пак млъкна. Толкова рядко си позволяваше да се връща към тези спомени в будно състояние. Имаше си причина за това. Той все още можеше да се обърне. Да изпробва нещо друго. Да поеме по по-лек път. Но не, все така вперил невиждащ поглед в мрака, той се върна там.

В онзи ден.

Катастрофата.

— С дъщеря ми бяхме на плажа. Сабине. Така се казваше. Жена ми, майката на Сабине, беше отишла да потича. Ние се къпехме в морето и играехме, и изведнъж вълната дойде. Няколко метра висока. Хванах Сабине точно преди вълната да ни удари. Тя ме стискаше за дясната ръка. Повтарях си, че не бива да я изпускам. Никога. Но внезапно тя изчезна. Не успях да я задържа. Сънувам го почти всяка нощ. Стискам дясната си ръка толкова силно, че чак боли.

Както правеше и в момента, забеляза изведнъж. Задиша дълбоко, разпери пръсти с усилие.

— Беше на четири години. Сабине. Така и не я открих. Не открих и жена си. Просто ми бяха отнети. Както твоите братовчеди и Карин, и Емил. Всичко си беше както обикновено, а в следващия миг сякаш целият свят се разпадна. Така болеше, че си мислех, че докато съм жив няма да изпитам друго освен болка.

Той пак замълча. Не можеше да каже на десетгодишно дете, че така и стана. Че болката не го напусна, превърна се в неизменна част от живота му и всички грешни решения, всички забежки с жени, всички успешни опити да се изолира от обкръжението си се кореняха в това. Че тя заедно с чувството на вина бавно го тровеше. Вместо да го каже, той се извъртя, за да може да пъхне дясната си ръка през тесния процеп.

— Изпуснах дъщеря си, но… тук няма приливна вълна, Никол. Няма природно бедствие. Има просто… един лош човек, а поне от лошите хора мога да те защитя. Ако хванеш ръката ми, ще те задържа. Няма да те изпусна, докато ти не пожелаеш. Докато не се почувстваш отново цяла. Докато не спре да боли. Мога да го направя. Обещавам. Мога да ти помогна. Моля те, позволи ми да ти помогна…

Сам чу, че гласът му трепери, и млъкна. За втори път тази седмица усети по бузите му да се стичат сълзи. Протегна ръка възможно най-навътре. Вече не ставаше дума да извади малко момиченце от ниша в пещера. Ставаше дума за възможност за изкупление.

Отначало не усети движение, но после я почувства:

Студена малка ръчичка.

Отнесе на ръце Никол до линейката. Тежеше повече, отколкото бе очаквал, а пътеката беше неравна и покрита с ронливи камъни. На няколко пъти се спъна и за малко да загуби равновесие. Никол го стискаше конвулсивно през врата. Не издаваше и звук, но той усещаше топлия й дъх върху гърлото си. И сякаш нейният дъх върху неговото гърло му даваше кислород.

Той щеше да я спаси.

Този път нямаше да я изпусне.

Линейката бавно приближаваше, двамата парамедици ги забелязаха и се втурнаха към тях.

— Как е тя? — попита първият, който стигна до него, мускулест мъж на около трийсет и пет години с безброй татуировки.

— Добре, струва ми се, но е в шок — отговори Себастиан и усети как хватката на малката около врата му се затегна, когато парамедикът пипна челото й. Тя се отдръпна и зарови лице в гърдите на Себастиан.

— Да ви помогна ли? — продължи парамедикът предпазливо.

Себастиан поклати глава, събра сили и продължи напред.

— Не, ще се справя. Държа я здраво.

Каза го най-вече за да успокои детето в прегръдките си и усети как напрегнатото телце се поотпусна, не много, но достатъчно, за да го увери, че му вярва. Прекрасно чувство, което му вля нови сили. Забърза крачка.

— Ще приготвя носилката. — Мъжът се затича към линейката.

Себастиан кимна, но не вярваше Никол да го пусне, дори да приготвят не носилка, а легло с балдахин.

— Никол, вече си в безопасност. Всички тук искат да ти помогнат — прошепна той.

Не получи отговор, но почувства как тя се отпусна още малко и дишането й стана по-спокойно. Думите бяха ненужни, тялото й отговаряше вместо нея.

Тя го чуваше.

Това му стигаше.

Стигнаха линейката и парамедиците докараха носилката. Зяпачите бяха започнали да се събират около колата. Камери и телефони бяха вдигнати и готови за действие. Няколко полицаи и пет-шест цивилно облечени, вероятно от „Изчезнали хора“, застанаха в малък защѝтен кръг около линейката. Той се подразни. Занемялата неподвижна група, която ги чакаше. Всъщност не им пукаше дали момичето е живо, или мъртво. Просто бяха любопитни. Бяха публика. А той и Никол бяха представлението, което чакаха.

— Махайте се! — кресна им, докато приближаваше.

Те явно го чуха и отстъпиха няколко крачки. Усети как хватката й пак се затегна, докато приближаваха. Сякаш усещаше, че скоро ще се опитат да я накарат да го пусне. Носилката приближаваше. Парамедиците държаха бледооранжево одеяло.

— Никол, сега трябва да те сложа да легнеш. Трябва да те прегледат, да видят дали си добре — обясни той с възможно най-спокоен глас; опита се да я погали по косата. — А после ще видиш майка си, нали ще е хубаво?

Тя реагира незабавно.

Проблясък на надежда в очите. Страхът, който я изпълваше, за миг изчезна. Той я притисна към себе си и се взря в очите й с цялата си нежност. Повтори думите, които бяха оказали такъв ефект:

— Ще те заведа при майка ти. Обещавам. Ще те заведа при мама.

Той знаеше, че повтарянето успокоява. Особено казано нежно. Травмата представляваше стена, любовта — път през нея, повтарянето — чукът, който разбиваше стената.

Болницата на Туршбю се оказа учудващо модерна, а главната лекарка Хансон и екипът й от четирима души, които ги посрещнаха на входа, правеха впечатление на опитни професионалисти и се погрижиха Никол и Себастиан бързо да бъдат отведени в един от кабинетите. Хансон беше около петдесет и пет годишна, с очила и къса накъдрена коса. Говореше меко, но Никол не отговаряше, само при всеки следващ въпрос се притискаше по-силно в гърдите на Себастиан.

Главната лекарка се предаде и се обърна към Себастиан:

— През цялото време ли беше толкова некомуникативна? — попита тя сериозно.

— Да, и ме стиска така, откакто излязохме от пещерата — отвърна Себастиан.

Лекарката кимна спокойно и погали Никол по челото.

— Никол, тук си в безопасност. Просто искаме да проверим дали си добре — пробва тя с майчински глас.

Погалването по челото и меките думи изглежда помогнаха. Себастиан пак усети как мускулите на Никол се поотпускат.

Хансон се приближи до Себастиан.

— Искам да й дам нещо за успокоение. Ще ми помогнете ли? — прошепна в ухото му.

— Разбира се. — Той погледна надолу към малкото момиченце; потърси погледа му. — Лекарката иска да ти даде лекарство. Позволяваш ли?

Никол го погледна въпросително. В очите й имаше доверие, което го трогна. Усмихна й се леко:

— Можеш да ми вярваш, Никол. Няма да позволя нищо да ти се случи.

Хансон протегна пипета към устата й. Никол не отвърна лице, не отблъсна пластмасовата пипета. Лекарката изпразни съдържанието в устата й и я потупа по главата за последен път.

— Капките ще подействат след малко. Дали през това време можете да ми помогнете да й направим някои изследвания? — попита тя.

Себастиан кимна, но не изпускаше Никол от поглед.

— Разбира се. Знаете ли какво става с майката? Идва ли насам?

— Не зная.

— Мога да ви дам номера на отговорните за разследването. Те би трябвало да знаят.

— Дайте го на сестрата. — Хансон посочи дребничка млада жена в зелени дрехи и с вързана черна коса.

Сестра Самира явно идваше от Близкия изток, но говореше на силен вермландски диалект. Себастиан й продиктува номера на Торкел и тя излезе от стаята, за да се обади.

През това време друга медицинска сестра докара масичка на колелца, за да вземе кръв. Себастиан погали Никол по косата и я помоли да изпъне ръка.

Минаха петнайсет минути, докато успокоителното започна да действа. През това време успяха да направят необходимите изследвания и да измерят пулса и кръвното налягане. По време на прегледа Никол постепенно отпускаше хватката си около него, а накрая го пусна напълно. Сякаш цялото безпокойство я напусна и бе заменено от така необходимия сън. Сега пък той не искаше да я пуска. Макар да знаеше, че се налага и че го чака много работа.

Самира се върна. Беше открила Торкел. Той свикал пресконференция и после щял да дойде в болницата, но Ваня вече била на път. Себастиан реши да положи спящата Никол в леглото. Беше много сладка, особено сега, без стиснатата челюст и уплашените очи, които следяха всяко движение. Сега беше спящо момиченце. Единствено ожулванията и мръсното лице, ръце и дрехи говореха за дните в бягство. Себастиан нежно я нагласи в леглото, взе един тампон от масичката до нея и го напои в спирт. Зае се да мие лицето й. Белият тампон бързо стана сив. Той го хвърли и взе нов. И той посивя.

Дори не забеляза, че Ваня стои на прага.

— Как е тя? — попита Ваня, когато той най-после я усети.

Почувства, че го е наблюдавала дълго.

— Леко е обезводнена, но всички стойности са в норма. Спи.

— Добре. Имаш ли няколко минути?

Себастиан се изправи. Преди да излезе, зави Никол с оранжево болнично одеяло. Истината беше, че не му се искаше да я оставя. Последният час беше толкова наситен с емоции, че той нямаше желание да се връща в действителността. Към разследването на убийството. Към екипа, който действаше на сляпо.

Той излезе при Ваня в дългия пуст коридор. Би могъл да е болничен коридор където и да е в Швеция. Зелен балатум на пода, който отразяваше луминесцентните лампи на тавана. Себастиан се почуди дали някой е провел проучване как трябва да изглеждат болничните коридори, за да искат пациентите да се махнат оттам възможно най-бързо. Не помнеше някъде другаде да е виждал толкова неприятен нюанс на светлозеленото като този на стените тук.

Някъде отдалеч се чуваха оживени гласове. Вероятно клюкарстваха за новата пациентка. За полицията. За убийството. За което бяха чели и слушали. Така ставаше. Случките ставаха реални и важни едва когато вестниците и телевизиите проявяха интерес към тях. А сега при тях имаше нещо не просто интересно. Имаше оцеляла. Момичето от „Къщата на ужасите“, както поетично се изрази „Експресен“.

— Каза ли нещо? — попита Ваня.

— Нищо, за съжаление.

Ваня някак докара едновременно изненадано и ядосано изражение на лицето си.

— Нищо? Все нещо трябва да е казала.

— Нито дума. Много е травмирана.

Ваня го изгледа скептично.

— Значи искаш да кажеш, че не знаем нищо ново, макар че намерихме вероятен очевидец?

— Да, за жалост. Но свършихме добра работа. Открихме Никел. Това е най-важното.

Ваня не отговори, но погледът й разкри, че ни най-малко не е съгласна. Тя искаше да залови убиеца. Разбира се, радваше се, че са открили Никол. Но за нея момичето имаше друга функция. Беше улика. Път към извършителя. Много по-важно беше с какво може да допринесе за разследването, отколкото как се чувства. Себастиан я разбираше. Преди и той разсъждаваше по същия начин.

— Има пресконференция в общината — каза тя. — Искаш ли да участваш?

Той поклати глава. Беше на крак от пет сутринта. Седя в пещера. Носи момиченцето на ръце до линейката. Но едва сега наистина почувства изтощението. Въздъхна тежко.

— Какъв е смисълът?

— Вече има големи статии в интернет, че сме я намерили — отвърна Ваня. — Ако не кажем нищо, ще започнат спекулации.

— И какво от това? Така или иначе ще има спекулации.

— Решението е на Торкел и аз смятам, че е прав.

Себастиан нямаше желание да се кара с нея за нещо, за което и двамата знаеха, че е необходимо зло. Това беше положението.

— Все нещо трябва да е видяла — поклати глава Ваня и се вгледа в Никол. — Накарай я да проговори. Това ти е работата.

С тези думи тя се скри зад ъгъла. Той й остави последната дума.

Вече му беше все едно.

Торкел пристъпи напред и застана зад дървената катедра. Върху загладения й ръб бяха закрепени няколко микрофона. Поставени така, че логото да се вижда ясно от камерите. СВТ, ТВ4, СР, ТТ, НРК.

Отначало Торкел възнамеряваше да свика пресконференцията в полицейското управление, но се отказа, по простата причина че липсваше достатъчно голямо помещение. На Ерик му хрумна да помоли Пия и сега Торкел застана на подиума в Общината, където обикновено се обсъждаха политически въпроси, а не полицейски. А и едва ли щеше да се стигне до каквито и да било обсъждания. Повечето присъстващи вече знаеха основното. Правеха целия този цирк по-скоро по навик. Нещо като изложба за масите. „За да се покаже отвореността на полицията към медиите“, както красиво се бяха изразили в докладната записка от ръководството, в която също така подканяха висшите кадри да се регистрират в Туитър.

Торкел почака глъчката от събраните журналисти да заглъхне и след това набързо разказа какво са открили дотук.

Момичето било роднина на семейство Карлстен. По всяка вероятно се е намирало в къщата, когато избили семейството, а след това успяло да се скрие. Открили го — както вече всички знаеха — в Мечата пещера на десетина километра от града. В момента момичето се намирало в болницата и доколкото знаели, все още било леко обезводнено и премръзнало, но иначе нямало физически наранявания. Що се отнася до убийството на семейство Карлстен, разследването продължавало, но за момента нямало заподозрени. Преди да получи резултатите от техническия оглед, той предпочитал да не се произнася по въпроса дали Ян Седер е застрелян със същото оръжие, но не бивало да се изключва връзка между убийствата на Седер и на семейство Карлстен.

Торкел замълча и си пое дълбоко въздух. Сега идваше онази част, която мразеше най-много при взаимоотношенията си с пресата.

— Някакви въпроси? — плъзна той поглед през залата и всички вдигнаха ръка.

Торкел посочи червенокоса жена на първия ред, която не познаваше.

— Известен ли ви е мотивът за убийството на семейството? — попита тя на звънлив норвежки.

— Не, но мотив има, не са били избрани произволно.

— Откъде знаете? — настоя червенокосата.

— Не искам да коментирам този въпрос — отвърна Торкел и незабавно последва въпрос защо не иска да коментира въпроса за мотива.

Ваня стоеше облегната на стената в дъното на залата. Торкел я беше поканил не само да помага, а и да води пресконференцията, но тя отказа. И се радваше, че й се е разминало, като гледаше колко спокойно отговаря Торкел, въпрос след въпрос. Хубаво беше да работи отново, помисли си тя. Хубаво беше да не й остава време за болести и лъжи, да се съсредоточи върху нещо друго, но усещаше, че й липсва необходимото търпение да дава пресконференции. Напоследък твърде лесно се ядосваше и разфучаваше.

Сякаш в доказателство на тази теза, настроението й изведнъж спадна до нулата, когато тежката врата на залата се отвори и тя хвърли един поглед на закъснялата гостенка. Малин Окерблад. Тя се спря точно пред вратата, която се хлопна зад нея, и се огледа, забеляза Ваня и се насочи към нея.

— Открили сте я. Малката — рече тихо с дълбокия си глас и застана до Ваня до стената.

— Очевидно — промърмори Ваня, без да отмества поглед от шефа си на подиума.

— Способна ли е да идентифицира убиеца?

— Още не, не сме я разпитвали. — Тя по-скоро усети, отколкото видя как Малин кимва. — Не очаквах да дойдете днес — продължи Ваня и от тона й стана пределно ясно, че не е държала да я вижда толкова скоро. Или изобщо.

— Себастиан тук ли е? — попита Малин тихо, все едно не е чула, и още веднъж огледа залата.

Ваня се обърна към нея, взря се в лицето й. Малин Окерблад сигурно си мислеше, че е задала въпроса с небрежен, чисто професионален тон, но в гласа й имаше нещо друго, нещо повече, а Ваня умееше да долавя тези нюанси.

Себастиан.

Малко име, намек за нетърпеливо очакване, лека, вероятно несъзнателна, усмивчица.

Спал е с нея.

На Ваня не й пукаше с колко и с кои жени се чука Себастиан. Очевидно той имаше проблем, беше маниак, личеше си. Но Малин Окерблад?! Некомпетентната жена, пуснала единствения човек, който можеше да придвижи разследването им напред.

Отишъл и е легнал с нея?!

Ваня би го приела за най-страшното наказание, но очевидно Малин Окерблад не мислеше така. С изненада установи, че се чувства предадена. Със Себастиан се разбираха добре напоследък. Струваше й се, че той наистина се старае да си върне доверието й. А след това отива и се изчуква с общия им враг. Колкото и да е странно, тя имаше чувство, че е избрал прокурорката пред нея.

— Тук ли е? — повтори Малин, понеже Ваня не отговори. — Не го виждам.

— В болницата е.

— Аха.

— Проверяваме познатите на Ян Седер — продължи Ваня бързо и тихо, преди Малин да е решила да си тръгне. — Помните ли го? Онзи, когото вие пуснахте, а после го застреляха.

Малин не отговори, но погледът й беше достатъчно красноречив.

— Както и да е, те са малко на брой и доста жалки — продължи Ваня. — Местната полиция не им цепи басма. Но онези без алиби чисто и просто не изглеждат в състояние да извършат такова нещо.

— Така ли? — Малин изглеждаше искрено учудена. — Защо ми казвате това? Искам информация, когато работата ви даде резултат, не когато сте стигнали задънена улица.

— Седер знаеше у кого е пушката, а вие го пуснахте. За мен е загадка как може още да ръководите случая.

— Не ми харесва тонът ви.

— Не ми харесвате вие.

Очите им се срещнаха. Някак далечно Ваня чуваше как въпросите продължават да се сипят:

— Казахте, че момичето е роднина на семейството. Каква роднина?

— Да не навлизаме в такива подробности.

— Не е ли братовчедка на момчетата?

— Следващият въпрос.

— Видяла ли е убиеца?

— Не знаем, затова колкото по-малко се спекулира, толкова по-добре.

Малин си пое дъх, сякаш се готвеше да каже нещо, но явно се разколеба. Закопча си якето и се приготви да си върви. Ваня я спря:

— А, и още нещо…

Малин се спря и хвърли на Ваня поглед, който ясно показваше нежеланието й да чуе каквото и да било повече от нейната уста.

— Той е сексманиак. Себастиан. Достатъчно му е жената да диша, друго не му трябва. Просто за да знаете с какво сте се захванали.

Малин не отговори, обърна се и излезе. Ваня не можа да скрие доволната си усмивчица, когато отново насочи вниманието си към подиума. Торкел тъкмо събираше книжата си и се готвеше да си тръгне. Една жена, която Ваня не бе забелязала досега, зае мястото му.

— Здравейте, ще ви помоля да останете за момент… Казвам се Пия Флодин и за тези, които не знаят, аз съм председател на общинския съветник тук в Туршбю и само искам да използвам възможността преди всичко да благодаря на Торкел Хьогберг и екипът му, че дойдоха…

Ваня напусна мястото си до стената и посрещна Торкел на вратата.

— Това прокурорката ли беше? — попита той тихо.

— Да.

— Какво искаше?

— Себастиан. Очевидно.

Торкел я погледна въпросително, но изражението му подсказваше, че я е разбрал правилно.

— Защо?

— Откъде да знам? Господин Хьогберг.

— Млъквай — ухили се Торкел и бутна вратата.

Мислите летяха бързо, както се плъзгаха дърветата покрай прозореца.

Полицейската кола се движеше с висока скорост. Сините светлини хвърляха болнави оттенъци върху автомобилите, които й правеха път. Полицайката на волана мълчеше. Мария Карлстен седеше на задната седалка, където миришеше на кожа и дезинфектант, но не помнеше ясно как се озова тук.

Намерили са Никол.

Жива.

Само това знаеше засега.

Би трябвало да е щастлива. Не на себе си от щастие. Обаче беше невъзможно. Абсолютно невъзможно.

Последното денонощие се оказа най-ужасното в живота на Мария. Беше обляна в ледена пот, грохнала и със замъглен поглед. Не помнеше откога не е мигвала, но въпреки това й беше трудно да седи мирно. Втрисаше я. Паниката, която я обхвана, след като й се обадиха по телефона в Бамако, още не отпускаше хватката си. Гърчеше се и се извиваше в нея като змия, от което й се повдигаше. Тя смъкна прозореца, за да подиша свеж въздух. Чу се свистене от течението, малкият процеп между стъклото и рамката беше твърде тесен. Тя свали стъклото още малко и свистенето престана. Облегна глава на стъклото и свежият въздух лъхна лицето й. Беше приятно, макар че в колата бързо стана студено. Тя затвори очи и се опита да забрави ужаса.

Вече знаеше, че Никол е жива.

Би трябвало да изпитва облекчение, разбираше го, но чувството за вина не й го позволяваше. Зад живата Никол стоеше мъртвото семейство. Малката й сестра. Емил и момчетата. Не можеше да си представи как би могла да съвмести радостта с мъката.

Беше нечовешко. Пак й се догади. Усещаше лош вкус в пресъхналата си уста. Затърси опипом шишето с вода, което полицайката й беше донесла. Отпи от хладката течност, изплакна си устата и преглътна. Пак погледна навън, към стволовете на дърветата. Почувства вятъра в лицето си. Мръзнеше, но предпочиташе така. Струваше й се някак… по-редно.

Пътуваше към нечовешко място.

Място, което съдържаше най-голямата мъка и най-голямата радост.

Голямата двуетажна сграда с табела „Болница Туршбю“ над входа внезапно изникна пред очите на Мария. В един миг й се струваше, че полицейската кола ще продължи напред до безкрай. Че до края на света ще пътува към дъщеря си, но никога няма да стигне.

А в следващия изведнъж се озова там.

Само на няколко метра от онази, за която копнееше.

Какво щеше да стане сега? Дали щеше да си възвърне контрола, или събитията щяха все така да се развиват, без тя да може да им повлияе?

Все едно. Вече нямаше търпение. Сама се изненада, като отвори вратата, още преди колата да е спряла. Смяташе да изтича вътре. Да намери дъщеря си и никога повече да не я оставя. Полицайката на предната седалка се наведе към нея и за първи път през цялото пътуване проговори:

— Почакайте. Помолиха да почакате тук. Ще минете през задния вход.

Мария се ядоса. Гневът от всичко случило се внезапно изригна. Най-сетне, помисли си тя. Крайно време беше. Той й даде енергия, която дори не подозираше, че притежава.

— Нямам намерение да чакам! — каза решително и отвори вратата широко.

Щеше да намери детето си.

Хукна към големите стъклени врати на болницата. Те щяха да се отворят пред нея и Никол щеше да чака зад тях. Чу как полицайката вика подире й:

— Чакайте! Мария! Почакайте!

Мария хвърли бърз поглед през рамо, за да види дали полицайката е слязла от колата и се опитва да я спре, но тя стоеше на място и само викаше. Не очакваше да стане толкова лесно. Ускори крачка. Входът беше пред нея. Приятно й беше да усеща кислорода в дробовете и силата в мускулите. Даже вече не й се гадеше. Червеникавокафявата двуетажна сграда приближаваше. Видя хора зад лъскавите стъклени врати. Движеха се бавно.

Тя се движеше бързо.

Нищо не можеше да я спре.

— Мария Карлстен?! — извика някой.

Тя не обърна внимание на вика, нададен от някакъв мъж, който се изправи от пейка на броени метри от входа. Беше облечен в зелен и твърде голям анорак и кафяви панталони. Мария видя, че се готви да й препречи пътя. Да я спре. Тя забърза още повече. Нямаше намерение да спира.

— Нямам време — рече рязко.

Мъжът направи две крачки към нея. Беше едър, леко пълен, но тя възнамеряваше да мине покрай него. Да го изблъска, ако се налага.

— Аз открих Никол. — Гласът му беше спокоен и внимателен и тя веднага му повярва. — Трябва да говоря с вас.

Мария усети, че загубва посоката. Силите я напуснаха за секунди. Спря. Обърна се към мъжа, който стоеше спокойно и самоуверено и явно я чакаше.

— Казвам се Себастиан Бергман — подаде й той ръка. — Работя като психолог в Националния отдел за разследване на убийства. Дъщеря ви е добре. Честна дума.

— Трябва да я видя — каза тя умолително и продължи: — Само това искам.

— Ще я видите. Но първо трябва да говоря с вас.

Той се огледа, хвана я под ръка и я отдръпна от остъклените врати.

— Елате, няма да минаваме оттук. Вътре е пълно с журналисти.

Мария го последва смирено. Вече нямаше сили да протестира. Видя как жената при полицейската кола кимна на мъжа, който пое отговорността за нея, след което спокойно се настани зад волана. Двамата свиха зад ъгъла и се насочиха към входа за линейките. Отвън, до няколко зелени пейки, беше паркирана, доста небрежно, линейка. Един от парамедиците пушеше отпред. Това беше нещо, което Мария никога не беше разбирала. Как е възможно болничен персонал, хората, които най-добре познават вредите от тютюнопушенето, да посягат към цигарите? Себастиан спря при най-близката пейка и пак се обърна към нея:

— Ето какво е положението. Лекарите прегледаха Никол и смятат, че физически е съвсем добре. Обезводнена е и изтощена, но иначе й няма нищо сериозно.

Тя усети по тона му, че иска да й каже нещо друго. Нещо, което премълчаваше, това поне беше ясно.

— Защо тогава искахте да говорите с мен? Щом всичко е наред? — попита тя и видя по лицето му, че е права.

Себастиан въздъхна твърде дълбоко, преди да продължи:

— Защото тя не говори. Никол не е проронила и дума, откакто я намерих.

От тези думи я прониза болка. Бяха толкова тежки, нищо че бяха малко и всъщност не казваха кой знае какво. Тя бутна ръката му от рамото си. Едновременно разбираше и не схващаше какво й е казал.

— Как така? Изобщо ли не говори? — заекна тя.

Себастиан поклати глава.

— Нито дума. А лекарите не откриват никакъв медицински проблем.

Мария усети как страхът и гаденето се връщат с пълна сила.

— Мария, чуйте ме. Не е необичайно човек, преживял травма, да се затвори в себе си. Особено пък дете. Това е психологическа реакция. Силен механизъм да избягаш и да се защитиш от тежки преживявания. А Никол е преживяла нещо ужасно.

— Видяла ли е как ги убиват? Сестра ми и… всички?

Себастиан се боеше, че тази информация ще й дойде в повече, но все някога трябваше — и щеше — да го научи.

— Да.

Той се взря в лицето й. Отначало му се стори, че тя иска да каже нещо, но след това сведе глава. Замълча. А после заплака. Тихо, но с хълцане. Себастиан я хвана за ръката. Затърси очите й под дългата тъмна коса. Намери ги — зачервени и уморени. Класическа картина на човек, който всеки момент ще се предаде.

— Никол ще се оправи. Само й трябва време да се възстанови. Тишина и спокойствие. И подкрепа от майка й.

Мария кимна бавно. Искаше й се това да е вярно, но изпитваше огромна вина.

— Аз съм виновна. Оставих я. Не бях при нея, когато се е случило.

Себастиан стисна ръката й.

— Сега сте тук. Това е важното. Най-страшното мина. Нищо не сте могли да направите. Ако бяхте там, и вие щяхте да умрете. Нали го разбирате?

Мария обмисли думите му. Изглежда оказаха ефект. Тя се обърна към него малко по-обнадеждена.

— Но колко време може да отнеме? — промълви след малко. — Докато проговори?

Себастиан се опита да отговори оптимистично, но всъщност нямаше представа.

— Може да минат няколко часа. Няколко дни. Няколко седмици.

Себастиан почувства, че не може да излъже. За момента и той знаеше твърде малко.

— Може би дори по-дълго, ако нямаме късмет — продължи. — Но не е много вероятно. Това, което трябва да установим сега, е дали нейният мутизъм, както се нарича, е елективен или пълен.

— Не разбирам — промърмори Мария.

— Възможно е да проговори пред човек, с когото се чувства в безопасност. Това се нарича елективен мутизъм. Много по-обичаен е от пълния. Разбирате ли?

В очите на Мария проблесна надежда.

— Тоест може би ще говори с мен? Но само с мен?

Себастиан кимна окуражително.

— Много е вероятно.

Новината сякаш вля на жената нова силна, почти нервна енергия.

— Кога мога да я видя?

— Скоро — увери я Себастиан, но после се поколеба, не беше сигурен дали да сподели с нея подозренията си.

Отново реши, че тя трябва да знае. Нямаше друг начин.

— Работим по теорията, че Никол е видяла не само покойниците, но и убиеца.

Мария само кимна бавно. Все едно квотата й за шокиращи удари е изпълнена и нищо вече не може да я изненада.

— Тъй че ако ви каже нещо, трябва да ми го предадете веднага — продължи Себастиан спокойно.

Тя пак кимна и го погледна в очите:

— А сега искам да видя дъщеря си.

— Добре — съгласи се той и се изправи.

Вървяха бавно по болничния коридор. Минаваха покрай стаи с еднакви врати. Чуваше се само шумоленето на дрехите им. В края на коридора Себастиан забави крачка и сви зад ъгъла. Пред най-близката стая на един стол, който изглеждаше донесен от чакалнята, седеше униформен полицай. Себастиан разпозна полицая от управлението на Туршбю. Казваше се Денис, доколкото си спомняше. Той се изправи в момента, в който ги видя.

— Това майката ли е? — попита с твърде силен глас.

Себастиан го изгледа сърдито.

— Да. Ще има свободен достъп до стаята. Освен това излезе заповед да се пази анонимността й, така че оттук нататък няма нужда да крещиш така, като я видиш.

Денис засрамено сведе очи и се извини тихо. Направи им път и ги пусна в стаята.

Влязоха.

Вътре имаше четири легла, но само това до прозореца беше заето. Момиченцето изглеждаше заспало, лежеше свито на топка под жълтото одеяло с логото на общината, с което го беше завил Себастиан, и от главата му се виждаха единствено кичури тъмна коса. Позата на Никол показваше тревожност и беззащитност, сякаш дори насън се опитваше да стане възможно най-малка и невидима. Мария тръгна колебливо към фигурката под одеялото. Себастиан видя, че й е трудно да реши как да действа, част от нея искаше единствено да хукне и да прегърне дъщеря си, но уязвимостта у спящото дете я спираше. Обърна се към Себастиан:

— Сигурен ли сте, че е добре? — попита притеснено. — Никога не спи в такава поза.

Себастиан само кимна. Какво друго да каже? Тя сама трябваше да установи ефектите от преживяното върху момичето.

Мария се приближи до леглото и приклекна възможно най-внимателно до малката фигурка. Леко дръпна одеялото, само няколко сантиметра, за да види лицето на Никол. Наведе се и с нежно движение отметна косата, която го закриваше. Доближи я колкото смееше, без да я буди.

— Толкова се страхувах, че повече няма да те видя, миличка. Толкова се страхувах — прошепна.

Вече беше на милиметри от челото на детето. Едва плъзна върха на пръстите си по бузите и устата му. Изглежда се успокояваше, като чувстваше кожата му върху своята.

— А ето те тук. Ето те тук — продължи тя, сякаш всяко повторение правеше Никол по-жива, по-реална.

Безшумно се наведе и я целуна внимателно по челото. Дълго. Все едно искаше устните й никога повече да не се отделят от дъщеря й. Тялото на Мария внезапно се разтърси, дишането й се учести и Себастиан чу подсмърчане, когато цялото напрежение и ужас я напуснаха. Тя осъзна истината — дъщеря й бе жива. Буквално можеше да я докосне.

Себастиан усети, че би трябвало да се отдръпне, да напусне интимната сцена, която се разиграваше пред очите му. Не само беше уважително; беше и единственото нормално поведение. След всичко станало Мария имаше нужда да остане насаме с дъщеря си. Но вместо това той пристъпи към тях. Срещата го разчувства и той не можеше просто да си отиде. Самият той бе мечтал да преживее точно това. Да, между друг родител и друга дъщеря. Но в болничната стая в Северен Вермланд най-сетне го видя с очите си — събирането след дългата раздяла. Изведнъж изпита завист.

Никой не му се притече на помощ, никой не спаси Сабине.

Никой не го въведе в болнична стая при нея.

Никой.

Той се опита да пропъди неприятните емоции. Искаше да запази този миг чист. Беше твърде красив, за да се връща към болезнената действителност. Пред очите си виждаше надежда. Надежда — точно от това се нуждаеше и той. Мъката вече му беше твърде добра позната.

А при леглото срещата продължаваше. Мария легна колкото можеше по-близо до Никол, като внимаваше да не я събуди.

Себастиан усети, че може би все пак трябва да започне да се държи като нормалните хора и да остави Мария на спокойствие в този миг. Оставаше му се, чувстваше се като пътник без билет на пътешествие, за което е мечтал години наред; същевременно се чувстваше и като нахален паразит. Трябваше да постъпи както е редно, затова заотстъпва към вратата. Натисна бравата и в същия момент Никол се събуди.

Все още замаяна, няколко пъти се опита да се отдръпне от Мария, още преди да е отворила натежалите си очи. За секунда изглеждаше дезориентирана. Откопчи се със сила от обятията на майка си. Затърси път за бягство. Себастиан пусна бравата и се върна при тях. Ясно виждаше кои инстинкти са изплували на самата повърхност на съзнанието й.

Бягай.

Крий се.

Тичай.

Мария смаяно се отдръпна от дъщеря си. Не беше подготвена за подобна реакция.

— Миличка, аз съм — промълви и се опита да погали успокоително напрегнатото тяло на Никол.

Думите, изречени от така познатия глас, проникнаха в тревожното съзнание на Никол и ефектът беше незабавен. Тя се закова на границата точно между съня и будното състояние. Не продължи дълго. Междинното състояние бързо отмина и тя изглеждаше напълно будна. Очите бяха ококорени. Обърна се шокирано към Мария.

Сякаш не вярваше на ушите си. Не смееше да разчита на очите си.

Мария я прегърна силно.

Отначало Никол не отвърна, като че ли все още не смееше да се довери на сетивата си, но постепенно се отпусна в ръцете на майка си. Мария прегръщаше и галеше дъщеря си. Всяко движение беше последвано от поток от думи. Успокоителни думи, думи, изпълнени с обич.

С обещание за закрила. Мама никога повече нямаше да я остави.

Никол не отговори на думите с думи.

С нито една.

Себастиан се усъмни дали ще проговори скоро. Срещата между двете беше толкова емоционална, че все някоя единична дума трябваше да прескочи прага, който задържаше речта на Никол. Все някоя трябваше да прекрачи бариерата.

Разбира се, имаше надежда, че след известно време с майка си Никол щеше да се отърси от нямото състояние, но Себастиан беше реалист. Очевидно травмата бе по-дълбока, отколкото си мислеха. Той реши също да направи опит, отиде при тях и сложи ръка върху рамото на момиченцето.

— Никол? Здравей. Аз съм. Помниш ли ме?

Тя го погледна иззад рамото на майка си. Позна го. Сигурен беше.

— Нали ти казах, че ще видиш майка си? Обещах ти. И спазих обещанието си, нали? — продължи той.

Никол се обърна към него. Погледна го в очите. Себастиан видя доверие.

— Малко се тревожим, че не говориш — леко стисна той рамото й.

Никол сякаш се замисли над думите му. Погледна и двама им, първо майка си, после Себастиан, след това пак майка си.

— Вече съм при теб. Можеш да говориш с мен, Никол — прошепна Мария умолително и затърси очите й.

Никол изглеждаше измъчена. Не че се опитваше да говори, но не излизаха думи, а по-скоро сякаш беше неспособна изобщо да опита. Разбираше какво й казват, но не и какво искат от нея. Зарови лице в гърдите на майка си. Внезапно от лявото й око капна сълза. Себастиан реши да излезе от стаята въпреки всичко. Може би присъствието му пречеше на Никол да се престраши да проговори. А в крайна сметка той беше тук точно за това. За да научи какво е видяла Никол. Това беше задачата му. Нищо друго. Макар частица от него да искаше да остане пътникът без билет.

— Ще чакам отвън — промърмори и тръгна към вратата.

Мария кимна, но реакцията на Никол го смая. Тя се откопчи от обятията на майка си и се вгледа умолително в него. Той се спря.

— Искаш ли да остана? — заекна той.

Тя продължи да се взира и Себастиан го изтълкува като „да“. Хрумна му нещо.

— Ще се върна. Трябва само да взема нещо — увери я той. — Ще се върна съвсем скоро.

Излезе, без да се обръща повече.

Така беше по-лесно.

Той беше изчезнал бързо. Мъжът, който я спаси.

Щеше да се върне.

Обеща, че ще се върне, и тя му вярваше.

Но отново се чувстваше в опасност.

В опасност, уязвима.

Вътрешно стените удържаха думите. Те се процеждаха и напук на онова, от което се боеше, подсилваха защитата й, обгръщаха я в безопасност.

Но външно. Стаята, в която лежеше, беше твърде светла, за да скрие човек.

Завивката — твърде тънка, за да я прикрие.

Всеки можеше да я види, както лежи насред леглото.

Насред стаята.

Беше твърде забележима. Твърде лесна за откриване.

Но мама бе дошла. Точно както обеща мъжът, който я спаси. Ухаеше хубаво. Макар да беше гореща и изпотена.

Остави я да я прегръща.

Стана й малко по-добре.

Но все още бе забележима. Мама не можеше да я защити.

Тя не можеше да защити мама.

Не можа да защити дори Фред, а той беше по-малък.

Никой не можеше да защити двете им, ако се случеше отново.

Никой.

Надяваше се той да се върне.

Мъжът, който я спаси.

Себастиан.

Изпрати Денис да донесе скицник и моливи. През това време Себастиан се обади на Ваня да я осведоми за положението. Тя беше разочарована от мълчанието на Никол дори след идването на майка й.

— Оставих ги насаме. Да видим дали ще има ефект.

— Какво ще правим иначе? — попита тя скептично.

— Ще отнеме време. Но ми хрумна да й предложа да рисува.

— Да рисува ли?!

— Това е класически метод. Понякога е по-лесно да преработиш мъчителните спомени по този начин. Да нарисуваш преживяното.

Ваня се изсмя. Безрадостен смях.

— Значи надеждата ни се крепи върху това дали една десетгодишна иска да рисува?

Себастиан разбираше раздразнението й. И на него му се щеше да е по-лесно.

— Да. Освен ако нямаш друго предложение.

Ваня замълча. Той вече я познаваше достатъчно добре и беше сигурен, че се мъчи да измисли съкрушителен отговор. Който да подобри ситуацията и да я накара да се чувства умна. Явно не й хрумна нищо.

— Добре, звънни ми, ако стане нещо — рече след дълга пауза.

И затвори. Себастиан прибра мобилния в джоба си и отиде до ъгъла, за да види дали Денис идва.

Коридорът беше пуст. Нито следа от Денис.

Типично. Това момче не можеше да намери и един молив. Себастиан се върна раздразнено при стаята на Никол, внимателно открехна вратата и надзърна. Двете седяха точно както ги беше оставил. Близо една до друга.

Чу стъпки и затвори вратата. Денис идваше с бавна крачка, следван от Фредрика. Носеше скицник и голяма кутия цветни моливи.

— Двама души ли бяха необходими, за да ги донесете? — попита Себастиан кисело.

Денис поклати глава:

— Тя е тук, за да ме замести. Аз ще поема нощната смяна.

Себастиан взе блокчето и шарените моливи от Денис и се обърна към Фредрика:

— Окей. Не пускай никого.

Фредрика кимна и той зачака някакво продължение; тази жена беше сред най-необщителните хора, които бе срещал някога.

Мария и Никол вдигнаха очи, когато той отвори вратата и се върна в стаята. Той им се усмихна ободрително.

— Ехо, ето ме пак — поздрави ги весело.

Сложи блокчето и моливите в леглото до Никол.

— Обичаш ли да рисуваш, Никол?

Той остави време за отговора, който знаеше, че няма да получи, след което продължи:

— Може би ще е по-приятно, отколкото да говориш. А може би не обичаш да рисуваш?

— Много обича. Нали, миличка? Нали обичаш? — обади се Мария окуражително; изглеждаше решена да помогне на Себастиан.

— Ще оставя блокчето тук, за да го вземеш, когато ти се прииска.

Никол погледна пособията, но не ги докосна.

Себастиан се обърна към Мария:

— Ще уредя с ръководството на болницата да спите при Никол.

— Благодаря ви.

— И да кажете, ако ви потрябва нещо. Ядене, пиене, дрехи и така нататък. Важно е да ви е удобно.

Тя кимна признателно.

— Благодаря ви, но просто искам дъщеря си. Каквато беше преди.

— И това ще стане, само не се отчайвайте.

— Няма.

— Добре. Защото вие сте най-важният човек в живота й. Затова трябва да ми кажете, ако ви потрябва нещо.

Мария отново го погледна благодарно. Беше много хубава, той не можеше да не го забележи, особено след като най-страшното мина и тя започна да идва на себе си. Знаеше, че вече й е направил добро впечатление. Спокойствието и солидността в екстремни ситуации често се приемаха като привлекателни качества. А и беше спасил дъщеря й. Нямаше да му е за първи път, ако благодарността преминеше във физическо привличане. Погледна я нежно.

— Благодаря — повтори тя тихо.

— Няма за какво.

С крайчеца на окото забеляза, че Никол е взела блока.

— Какво рисуваш, Никол?

Тя се обърна към него и му показа най-горната страница. Едва започваше, но той веднага позна какво е.

Жълта кола на зелено поле.

Задните врати — отворени.

Сети се.

— Много е хубаво. Това е линейката, с която пътувахме двамата с теб, нали? — попита той.

Тя завъртя блокчето към себе си и продължи да рисува. Едра фигура с дълго зелено палто, която носеше нещо.

Никол имаше талант. Той веднага разбра кой е.

— Това аз ли съм?

Никол вдигна очи. Стори му се, че разчита „да“ в тях. Тя се наведе над рисунката и пак взе молива. Набързо добави нещо върху фигурата в ръцете му.

Големи очи.

Никаква уста.

Тя.

Себастиан си тръгна от болницата леко обнадежден.

Никол притежаваше впечатляваща образна памет. Вярно, рисунката беше простичка, но изненадващо много подробности съвпадаха с действителността.

Един от парамедиците имаше татуировки.

Себастиан носеше кафяви обувки.

Недалеч от линейката беше паркиран полицейски автомобил.

Това беше добър признак и утре щяха да продължат, така се разбраха с Мария.

Въпреки всичко това той се чувстваше уморен и изцеден, когато се качи в хотелската си стая. Отпусна се на леглото и задряма, но го събуди настоятелно чукане на вратата.

Себастиан прецени, че между отварянето на вратата и хокането от страна на Торкел изминаха не повече три секунди. Никакъв поздрав. Само две бързи крачки навътре в стаята. Себастиан дори не успя да го попита какво иска. Не че това беше от значение, оказа се, тъй като Торкел мина направо на въпроса.

— Кажи ми, че не си спал с прокурорката.

Себастиан затвори вратата зад Торкел.

— Не съм спал с прокурорката.

Очевидно беше прозвучало точно толкова неубедително, колкото целеше. Торкел се опули насреща му и на Себастиан му се стори, че на челото му пулсира вена. Едва ли беше полезно за сърцето.

— Къде ти беше умът, по дяволите?

— Познаваш ме — отвърна Себастиан безгрижно и сви рамене обезоръжаващо. — В тези случаи не използвам точно ума.

— Време е да започнеш. Работиш за мен, ще спазваш моите правила.

Торкел все така изглеждаше на крачка от инфаркта и Себастиан реши, че ще е по-разумно поне да го изслуша, макар точно сега мъмренето на висок глас да не му беше по вкуса.

— Ясно ми е защо се възмущаваш, когато вкарвам в леглото свидетелки и заподозрени, но какво толкова, ако изчукам прокурорката?

— Непрофесионално е. И ако трябва да съм честен, повръща ми се от теб и всичките ти жени, как взимаш всичко, което пожелаеш, как не ти пука, че имат други връзки, не ти пука за хората. Повдига ми се.

Себастиан срещна очите на шефа си.

— Всичко това е заради Урсула — подхвърли той небрежно и седна на леглото.

— Всичко това е заради пълната ти неспособност да си държиш ципа вдигнат — продължи Торкел, без да обръща внимание на забележката на Себастиан. — А това е поведение, което вреди на отдела ми и вреди на мен.

— Защото Урсула беше в моя дом…

Торкел пристъпи към него и сякаш едва се сдържа да не забие обвинително показалец в гърдите му.

— Сложи край на отношенията си с Малин Окерблад, каквито и да са те. Още тази вечер! Това е заповед.

— Не умея много-много да се подчинявам на заповеди.

— Можеше да те помоля в името на някогашното ни приятелство, но тъй като непрекъснато показваш колко малко ти пука за него, не ми остава друг избор.

И той си отиде.

Три крачки и затръшната врата, които сякаш оставиха стаята по-тиха, отколкото преди идването му.

Себастиан въздъхна дълбоко. Определено не беше очаквал това. След разговора им в стаята на Торкел мислеше, че са се разбрали, свършило се е, всичко е наред. Урсула е била на гости у колега, вечеряли са, когато е станал инцидентът. Това беше ужасна трагедия, резултат от множество нещастни съвпадения, нищо повече. Очевидно обаче Торкел не беше готов да затвори тази страница. Единственото, което би го накарало да остави историята зад гърба си и да продължи напред — така предполагаше Себастиан — щеше да е Урсула да се събере с него. Наистина. Напълно открита връзка. Може би брак. Но доколкото познаваше Урсула, а Себастиан смяташе, че я познава добре, това никога нямаше да стане.

А сега трябваше да реши какво да прави тази вечер.

Доста време бе посветил на обмисляне на методи как да избегне срещата с Малин тази вечер. Самият факт, че е дошла в Туршбю ден по-рано и го беше потърсила още при пристигането си, показваше, че е отчаяна. Той обикновено избягваше втора нощ с една и съща жена, а с такава, която активно търси компанията му, я изключваше напълно.

Един път не се брои.

Два пъти е твърде много.

Но сега не беше съвсем сигурен.

Раздвояваше се между нежеланието си да угоди на Малин и инстинкта да се опъне на Торкел, който, ако не беше толкова ядосан, щеше веднага да осъзнае, че директната заповед е най-сигурният начин да го накара да направи точно обратното. Така действаше Себастиан Бергман. Като разглезено дете. Забраната превръщаше нещата, които всъщност не искаше, в желани и важни за него.

Себастиан взе решение. Всичко сочеше, че в близките дни ще напусне Туршбю и Малин Окерблад. А Торкел щеше да остане близо до него и занапред. Чисто и просто не можеше да му позволи да надделее.

Това беше.

Бърз душ и после секс с прокурорката.

— С кого говори толкова дълго? — попита Мю в момента, в който Били вдигна. — Звъня от цяла вечност.

— Йенифер се обади — отговори Били и започна поредната обиколка на старателно окосената морава пред хотела.

Той обичаше да крачи напред-назад, докато говори по телефон, а стаята му беше твърде малка и тясна за целта. Погледна часовника и осъзна, че Мю може и да не е звъняла цяла вечност, но той е прекарал на телефона с Йенифер над час.

— Какво толкова си говорихте? — настояваше тя и ако Били не я познаваше, щеше да помисли, че ревнува.

Но това бе едно от многото положителни качества на Мю. В отношенията им не се долавяше и намек за ревност. Тя беше наясно, че връзката му с Ваня е — или поне е била — специална. Знаеше и че с Йенифер се виждат често. Не показваше раздразнение от появата на съученички от гимназията или от полицейската академия, а и той не й даваше причина за това. Просто не беше от хората, които изневеряват. Никога не е бил.

— Разправях й за случая, винаги е полезно да чуеш мнението на външен човек.

Беше истина, но не цялата. Така започнаха, но след това Йенифер разказа за работата си, всичко й се струвало пълна безсмислица, той пък се оплака от безумно скучните часове във вермландските гори, докато намерят изчезналото момиче. Или, ако трябваше да бъде честен — докато Себастиан го намери и го убеди да излезе от пещерата.

— Помниш ли как се запознахме с теб? — попита Йенифер. — Аз също търсех изчезнало дете. Лукас Рюд.

Как се запознахме… Били си помисли, че така би се изразило някое гадже. Или много близък приятел. Беше някак интимно и затвърди чувството му, че Йенифер е заела ролята на Ваня като негова най-добра приятелка.

— Да, помня, в ямата за чакъл — отвърна той и можеше да се закълне, че в момента и Йенифер се усмихваше също като него. — Беше ужасна жега, а Ваня я мъчеше махмурлук.

— Как е тя след тази история с баща й?

— Добре, струва ми се. Не говори много за това.

След това обсъдиха подробно разследването и Били сподели притесненията си, че не се справя. Беше приятно да поговори с някого, който няма — като Мю например — веднага да го засипе със съвети и идеи как да ги преодолее, как да мисли, какво да прави, а само ще го подкрепи чисто човешки и от собствен опит ще знае точно какво му е. Вярно, опитът й не беше кой знае колко голям — повечето разследвания в Сигтуна бяха далеч под нивото на Йенифер — но все пак. Разговор, взаимно разбиране, без желание да се измислят „разрешения“, както с Мю.

С която той говореше в момента.

Или по-скоро — която слушаше в момента. Днес разпратила поканите и взела решения за оставащите подробности около сватбата, които се надявала той да одобри, но ако не, всичко — или поне повечето — още можело да се промени. Огледала помещение, което намерила за идеално, изпратила му снимки, които щяло да е супер той да погледне през уикенда, понеже до понеделник трябвало да решат твърдо.

Били обеща да ги види и да й се обади. След това разговаряха за лични неща, как е минал денят й, накрая както винаги си казаха как копнеят един за друг.

— Правил ли си някога телефонен секс?

Както обикаляше моравата, Били се закова на място. С изненада трябваше да признае.

— Не… А ти?

— Не. Искаш ли да пробваме?

— Не съм в хотела.

— А кога ще бъдеш там?

— Ей сега, след няколко минути — вдигна очи Били към фасадата.

— Звънни ми, като стигнеш.

— Окей.

И тя затвори. Били прибра телефона в джоба си. Това беше нещо ново. Той нямаше никаква представа как се прави. Чувстваше се леко… неловко. Дали само щяха да говорят, или щеше да има и видео, по Скайп? Може би Мю знаеше как, а той просто щеше да следва инструкциите й.

Тъкмо понечи да изкачи стъпалата до входа, когато вратата се отвори и Себастиан излезе.

— Здрасти. Къде си тръгнал? — подхвърли Били и хвана вратата, преди да се е затворила.

— Защо?

— Просто питам.

— Ами, питай си.

Той слезе по стълбите, мина по добре поддържаната градинска пътека, излезе на улицата и се скри от поглед.

Били се загледа подире му.

Себастиан беше излязъл. В стаята му нямаше никого. Едва ли щеше да му се удаде по-сгоден случай. Никой не знаеше колко още ще стоят тук. Трудно можеше да отиде и при Себастиан с бутилка вино и после да му открадне четката за зъби от банята. Първо, понеже Себастиан не пиеше алкохол, второ, защото той — за разлика от Ваня — щеше да го намери за крайно подозрително. Изобщо не бяха в такива отношения.

Били обмисли още веднъж действията си. Ами ако го хванеше? Нямаха кой знае каква връзка, която да пострада, бяха колеги, нищо повече; абсолютно нищо. Което беше доста странно, като се има предвид, че Били единствен в екипа не се обяви открито срещу присъединяването на Себастиан. И въпреки това той беше много по-близък с Урсула и Ваня, които отначало държаха да се отърват от него на всяка цена. А може би пък нямаше нищо толкова странно. Те бяха жени. Били нямаше представа как и защо се получаваше така, но Себастиан сякаш оказваше едва ли не магическо влияние върху представителките на противоположния пол. Поне докато ги вкара в леглото. Не че му завиждаше. Той злоупотребяваше с това, както други злоупотребяваха с алкохола. Вероятно на следващата сутрин се чувстваше точно толкова зле, колкото алкохолиците след запой. Или пък не? Били не знаеше. А и не го беше грижа. Единственото, което го вълнуваше около Себастиан Бергман в момента, беше дали е баща на Ваня, а за да научи това, трябваше да се добере до негова ДНК.

Бутна вратата, влезе в хотела и се насочи към рецепцията.

— Здравейте, колегата ми е излязъл, а лаптопът ми е в неговата стая. Дали може да ми дадете ключа за секунда, за да си го взема?

Дадоха му го.

В гората беше тъмно и той караше извънредно внимателно по тесния път. Когато сви от шосето, изгаси фаровете и сега луната оставаше единственият му източник на светлинка. Почти се беше залепил за волана в опит да види нещо. За да може бързо да влезе и да излезе, трябваше да паркира възможно най-близо, но и така че да не го забележат. На лунните лъчи различи малко открито пространство встрани от пътя, поляна с миналогодишни високи треви. Не искаше на връщане да губи време с маневри, затова сега обърна колата на сто и осемдесет градуса, за да е готова за потегляне, слезе и се огледа. Пътят до болницата не би трябвало да му отнеме повече от петнайсет минути пеш. Възнамеряваше да слезе до голямото шосе, което вървеше успоредно на неколкостотин метра оттук, но да не се отдалечава от гората, та да може да се скрие под дърветата, ако мине кола. Макар че едва ли някой щеше да се появи по това време, часът беше 2:45.

Цял Туршбю спеше.

Но не и той.

Взе малката раница от задната седалка и пое напред. Беше ясна и мразовита нощ и ярката луна хвърляше призрачна светлина върху дърветата около него. Раницата му тежеше, макар че не би трябвало. Чувството за вина правеше всичко по-тежко; беше го забелязал през последните дни. Сякаш когато вършиш неща, на които не си вярвал, че си способен, в сила влизат други физични закони.

Някои неща натежаваха повече.

Други по-малко.

Да убиеш дете.

Това беше най-тежко.

Той пропъди тази мисъл. Влияеше му повече, отколкото искаше. Причиняваше му болка.

Шосето под него беше съвсем пусто, точно както очакваше, но той вървеше в покрайнините на гората, въпреки че щеше да се движи далеч по-бързо, ако слезеше на асфалта.

Но той се придържаше към плана. Не променяше нищо в него. Плановете съществуват, за да ги следваш.

След около десет минути зърна горния етаж на болницата в далечината. Беше полускрита зад зелен склон, който водеше до паркинга зад сградата. На склона растяха гъсти храсталаци и той възнамеряваше да се възползва от тях, за да стигне върха незабелязано. Болницата имаше два входа, голям отпред и заден за линейките. Нямаше да използва никой от двата. Смяташе да се вмъкне през някой от аварийните изходи. Имаше по няколко от всяка страна на сградата и той неведнъж бе виждал служители и пациенти да пушат до открехнатите врати дори вечер. С малко късмет можеше да се окаже, че няма алармена система. При всички случаи си струваше да пробва. Той започна да криволичи между храстите и около краката му изведнъж се разнесе силна сладникава миризма — миризма, която му напомняше за лятото и разходките, които толкова обичаше. На последния етап преди върха приклекна предпазливо и надзърна към паркинга, който беше почти празен. Само четири автомобила на площ с капацитет за двайсет пъти повече. Почака малко, за да се увери, че никой не е тръгнал към колите, и след това прекоси възможно най-бързо пустия паркинг и се насочи към близката врата. Там извади черните кожени ръкавици от раницата и си ги сложи. После се опита да отвори вратата. Беше заключена. Не му се стори никак солидна, като я дръпна, затова се поколеба дали да не пробва да я отключи с ножа. Вместо това реши да продължи наляво към следващия авариен изход, до който беше виждал да пушат служителите. Тръгна с бърза стъпка покрай стената. Стигна до вратата и установи, че този път му е излязъл късметът. Някой от пушачите беше забравил да ритне камъка, поставен между вратата и прага, за да я подпира. Той пристъпи в тъмния коридор и внимателно затвори вратата.

Първият етап премина успешно. Предстоеше по-трудната част. Различи в полумрака оранжево копче за лампа, но предпочете да използва своя фенер. Отвори външния джоб на раницата, извади го и го запали. Установи, че се намира в боядисан в жълто сутерен. Продължи предпазливо напред, подмина изоставено легло на колела и няколко врати с надпис „СКЛАД“. Спря, върна се назад и започна да претърсва складовете. С малко късмет може би щеше да намери униформа, която още повече да улесни придвижването му из болницата.

Това беше слабото звено в плана — рискът да го видят и вероятността да го разпознаят. Сега обаче може би щеше да успее да намали този риск.

Първият склад като че ли съдържаше само кърпи, хартия и превръзки. Той вдигна няколко кашона и се натъкна на кутия, пълна с маски. Взе една и си я сложи. Почувства топлия си дъх върху устните и бузите под бялата маска. Вече се чувстваше по-спокоен.

Поне лицето му отчасти беше скрито.

Продължи да рови. В другото помещение намери основно чаршафи и одеяла, но в третото късметът му пак проработи. Дрехи. Кашони с всякакви размери. Отвори онези с надпис 154 и 156 и избра най-подходящата комбинация от дрехи. Струваше му се, че такива неща се слагат преди операция и ако някой го видеше, несъмнено щеше да му се стори странно, че се е приготвил за хирургическа интервенция в три часа през нощта. Но за сметка на това щеше да е възможно най-непознаваем. Остави фенера и се преоблече на светлината му. Сгъна палтото си и го скри в един от кашоните. Сложи панталоните и престилката върху своите дрехи. Покри главата си с шапка. Намери стерилни ръкавици и ги сложи вместо своите кожени. Извади нещата от раницата и я скри в кашон до този с палтото му. Престилката за съжаление нямаше джобове и той трябваше да намери друго място, където да скрие ножа и малкия електрошоков пистолет. Предпочиташе да носи и истински пистолет, но му трябваше нещо значително по-безшумно. Предния път всички потенциални свидетели се намираха много далеч.

Сега щяха да се намират в съседната стая.

Той излезе от склада и се насочи към леглото на колела, вдигна спирачките и го плъзна напред-назад за проба. Движеше се леко и не поднасяше кой знае колко, макар едното колело да се кривеше.

Скри ловния нож и електрошоковия пистолет под възглавницата.

След това направи последна обиколка в новите си дрехи, за да набележи алтернативни пътища за бягство. Откри две стълбища и асансьор. Четири аварийни изхода освен онзи, през който се беше вмъкнал. Положението изглеждаше добро.

Бутна леглото към асансьора. Нагоре — с асансьора, надолу — по стълбите. Това беше планът. Натисна копчето и чу как кабината се задвижи със скърцане. Щеше да започне от приземния етаж, където знаеше, че приемат по-леките случаи. Момичето би трябвало да е там.

Осветеният асансьор пристигна. Той се качи и погледна таблото. Три копчета — С, П и 1. Провери оръжията под възглавницата за последен път и после дръпна леглото в кабината. Натисна П, металните врати се затвориха и асансьорът потегли бавно нагоре. Той усети как напрежението го обхваща отново.

Това беше последната му възможност.

Асансьорът спря.

Той стигна.

Мъжът забута леглото пред себе си. Засега не беше срещнал никого. Коридорът с лъскавия зелен под беше пуст. Той спря и се ослуша. Някъде трябваше да има нощен персонал и той предпочиташе да знае къде, преди да са го забелязали. Някъде напред през отворена врата долитаха гласове. Поне двама души. Жени, вероятно служителки на болницата. Той реши да тръгне в обратна посока. Коридорът образуваше квадрат около сградата, тъй че в която и посока да поемеше, щеше да огледа целия етаж. Струваше му се за предпочитане гласовете да са зад него, отколкото да мине покрай тях. След малко те заглъхнаха зад гърба му и единственият звук, който остана, беше тихото металическо стържене от колелата на леглото. Той гледаше вратите, покрай които минаваше. Всички бяха еднакви — бели, без стъкла, затворени. Не бяха изписани имената на пациентите, нито каквато и да било друга информация, както се бе надявал. Това усложняваше цялата работа. Не му се щеше да отваря всяка една врата. Това увеличаваше риска. Накрая обаче вероятно щеше да му се наложи, но засега отлагаше. Първо искаше да добие обща представа, в най-лошия случай щеше да направи пълна обиколка и после, ако се наложеше, щеше да започне да проверява стаите една по една. Имаш ли обща представа, трудните неща стават по-лесни. Знаеше го от опит.

Малко по-нататък една от вратите беше открехната. Той бутна леглото дотам и спря. Ослуша се. Пълна тишина. Реши да надникне вътре. Надали беше на момичето, не можеше да се надява на чак такъв късмет, но поне му даваше възможност да види как изглеждат стаите. Вратите бяха съвсем еднакви и всичко сочеше, че и стаите зад тях са такива. Пусна леглото и за момент се поколеба дали да не вземе ножа, но реши засега да го остави под възглавницата.

Първо обща представа.

Действие едва след локализиране на мишената.

Внимателно бутна вратата и надзърна.

Вътре беше тъмно. Единствената светлинка идваше откъм коридора зад него. Четири легла. Три заети. Жени, доколкото виждаше. Като че ли всички спяха. Реши да продължи нататък. Ядосан. Досега беше толкова съсредоточен върху момичето, че не му беше хрумнало — човек рядко е сам в болничната стая. Не че това беше новост за него. Но се подразни. Не, не променяше нищо, но не му беше приятно да установи, че не се е сетил за всичко.

Отново забута леглото. Така се чувстваше по-спокоен. Скоро стигна до ъгъла, където коридорът правеше деветдесетградусов завой надясно. Позабави крачка и внимателно завъртя леглото. Дефектното колело затрудни движението повече, отколкото беше очаквал и цялото легло поднесе наляво. Принуди се да пусне спирачката, за да не се удари в стената. Изправи го и в същия момент видя с периферното зрение човешка фигура. Полицай в униформа седеше на стол.

Мъжът усети как го побиват тръпки и едновременно с това всички мускули се напрягат. Едва ли имаше друг пациент, пазен от полицай пред вратата.

Беше я открил.

Полицаят погледна часовника на ръката си, след което облегна глава на стената и затвори очи. Може би възнамеряваше да подремне. Мъжът отново хвана леглото и го бутна. Полицаят се обърна сънено към него. „Вижда само лекар в престилка, който бута легло“, повтори си мъжът няколко пъти, но все пак позабърза, за да не остави на полицая време да размисли над странната ситуация — хирург да разнася легла из болницата по това време на денонощието.

— Здрасти, здрасти — обади се полицаят, когато стигна до стола му.

Мъжът пъхна ръка под възглавницата.

— Здравейте — отговори иззад маската, извади тейзъра и го притисна до врата на полицая. Натисна спусъка. Малката жълто-черна пластмасова джаджа изпращя. Звукът беше твърде силен, помисли си той, но вече беше твърде късно. Тялото на полицая потрепери конвулсивно няколко пъти, ръцете се вдигнаха, краката заритаха противно. За секунда му се стори, че силата на електричеството ще вдигне полицая на крака. Вместо това обаче той се стовари безжизнено на земята. Остана така. В безсъзнание.

В интернет пишеше, че разполага с десет, дори петнайсет минути, докато онзи се раздвижи. За всеки случай почака няколко секунди и се ослуша. Слабо, съвсем слабо различаваше гласовете откъм сестринската стая, но само ако наистина напрегнеше слух. Кратката схватка с полицая му се беше сторила невероятно шумна, но не чу приближаващи стъпки и гласове и се успокои. Чисто беше. Прескочи зялото на полицая, отвори вратата и погледна вътре.

В единия ъгъл светеше самотна лампа.

Само едно легло беше заето.

Чудесно.

Всъщност не. Вместо малко момиченце върху завивките спеше жена. Не носеше болнични дрехи, беше със своите.

Сигурно е сбъркал стаята.

Но нали отпред пазеше полицай? Не изглеждаше правдоподобно в същата болница да лежи още някой, който се нуждае от полицейски надзор. Все пак се намираха в Туршбю. Би трябвало да е тази стая.

Не можеше да остави полицая така, затова се прокрадна обратно на коридора, хвана го за краката и го издърпа в стаята; остави го на пода до първото легло. После затвори вратата и се върна при спящата жена.

На рамката на леглото беше метнато палто, черни обувки бяха оставени на пода. Той се вгледа в нея. Около трийсет и пет годишна. Тъмна, почти черна дълга коса, кръгло и доста привлекателно лице. Определено не приличаше на пациентка. Пациентите обикновено бяха в болнични дрехи. Освен това се беше изтегнала върху завивките, на самия ръб на леглото и с изпънати ръце, сякаш някой е лежал в прегръдките й.

Не пишеше ли нещо във вестника, че майката на момичето била в чужбина? Не можели да се свържат с нея.

Явно полицията я беше открила. Но къде беше момичето? Да не би да го преглеждаха? Може би му е станало нещо посред нощ и лекарите са го отвели в манипулационната? Но как тогава майката ще си спи най-спокойно? Не се връзваше.

Нищо не се връзваше.

Той взе да се тревожи, че в смута и объркването е загубил много време. Трябваше да реши какво да прави. Проблемът беше, че разполагаше само с теории. Гадаеше. В нищо не беше сигурен.

Върху малкото дървено шкафче до леглото видя нещо, което намали объркването му. До две чаши — едната пълна до половината със сок, другата празна — лежеше блокче за рисуване с няколко молива. Някой беше рисувал в него. Той заобиколи леглото, за да види картинките. Взе най-горната и я приближи до очите си. Беше нарисувана линейка, паркирана до няколко дървета, а един мъж носеше на ръце момиче. Момиче с дълга тъмна коса и големи очи. Излизаха от нещо като пещера.

Намираше се в правилната стая.

Малката е била тук. Той отиде до вратата.

Тя трябваше да е наблизо. Със сигурност беше наблизо. Понякога наглед необяснимите проблеми си имат просто решение. Към стаята нямаше тоалетна. Каква е най-обичайната причина да станеш от леглото посред нощ? Да отидеш до тоалетната.

Той бързо се върна до вратата и я отвори. В коридора беше все така тихо. Най-близката тоалетна беше през две врати. Трябваше да действа бързо. Времето му изтичаше. На метър от вратата на тоалетната спря.

Правилно беше предположил.

Лампичката на ключалката светеше червено.

Вътре имаше някого.

Той бързо отиде до леглото на колелца, вдигна възглавницата и стисна ножа. Колко време бе изгубил? След като се събудеше, полицаят нямаше да дойде на себе си веднага, но не и жената. Тя щеше да скочи от леглото в мига, в който униформеният мъж на пода вземеше да вие и рита. Прояви глупост, като го вкара вътре. Прояви глупост, като се колеба толкова време.

Допусна няколко грешки.

Но я откри.

Стисна ножа още по-силно и се приготви. Тръгна предпазливо към заключената врата. Долепи ухо и се заслуша. Нищо. Притисна се толкова силно в нея, че чак го заболя. Все така нищо.

Да не би червената лампичка да означаваше, че не работи и затова е заключена? Дали не дебнеше с нож в ръка пред празна тоалетна? Тъкмо понечваше да пробва да завърти ключалката с върха на ножа, когато чу познатия звук от тоалетно казанче. Бързо застана встрани от вратата, досами стената, за да не го види, когато отвори. Реши, че е най-разумно да се крие до последния момент. Изглеждаше твърде страшно с маската на устата, с престилката и големия нож и нищо чудно тя да се разпищи при вида му. По-добре първо да я изчака да излезе, с малко късмет щеше да е с гръб към него. Това щеше да му даде време да я стисне за устата с лявата си ръка, преди да го е забелязала, и после да забие ножа между плешките й с дясната. Надяваше се да я промуши в сърцето още с първия удар. За съжаление на пътя му стояха и гръбнакът, и гръдният кош и той се подготви за няколко намушквания, за да постигне желания резултат. Всъщност по-сигурно щеше да е да й пререже гърлото, но от самото начало бе отхвърлил тази алтернатива. Имаше нещо в тънката нежна детска шия. Меката кожа. Незащитеното гърло. Това щеше да му напомни, че тя е само едно момиченце. Странна мисъл, но това беше истината. Освен това беше убеден, че в подобни ситуации трябва да слуша сърцето си. Иначе щеше да го обхване съмнение и да изгуби кураж. А не биваше да го допуска. Беше длъжен да го направи; без колебание. Не биваше да пропуска шанса си.

Ключалката изщрака и вратата се отвори. Твърде бързо, не беше подготвен. Но не чак толкова бързо, че да замръзне на място.

Той изскочи иззад вратата, вдигна ножа и посегна да покрие устата на момичето и да забие ножа с цялата сила, която беше способен да събере в този момент.

Имаше само един проблем.

Това не беше момичето.

Беше възрастна жена в дълга риза с логото на областната управа на Вермланд.

Той се опита да се спре насред движението, но вече беше набрал такава инерция, че се оказа невъзможно. Все пак съумя да извърти ножа и я удари в гърба с гола ръка. Лелката се стовари на пода. Той усети как губи почва под краката си. Жената го видя и запищя паникьосано. За секунда той се поколеба дали все пак да не я наръга, просто за да й затвори устата, но не посмя. Огледа се. Чу приближаващи стъпки. Гласове. Ставаше все по-зле — още някой се разпищя. Не вярваше, че е възможно, но дори по-силно и пронизително от жената на пода.

Жената в стаята.

Пищеше като луда. Поне за едно се бе оказал прав. Беше майката на момичето.

— Никол! — крещеше.

Той се обърна и побягна.

По дяволите, как само побягна.

Себастиан сякаш никога не бе шофирал толкова бясно. Поне не в населено място. Допреди дванайсет минути бе спал в хотелската стая на Малин Окерблад. Телефонът му звънна и той вдигна сънено. Гласът на Мария го разбуди веднага. След минута я убеди да подаде телефона на една от сестрите и я помоли да се обади в полицията незабавно. Малин се събуди и Себастиан й предаде накратко какво е станало, докато се обличаше. Кажи-речи я принуди да му даде колата си и докато излизаше от паркинга на хотела, позвъни на Ваня. Беше я събудил, но бързо-бързо се разсъни.

— Отвлекли са момичето! — почти крещеше той.

— Какво?!

— Отвлекли са Никол. Няма я!

Смайването на Ваня за секунди премина в страхотно съсредоточаване и той я чу как скача от леглото.

— От болницата?

— Да, да, вече тръгнах натам — каза той и сви по алеята до сградата.

— Идвам.

— Кажи и на Торкел — извика той, но Ваня вече беше затворила.

Той знаеше, че поне за това няма нужда да се безпокои, тя щеше да се погрижи всички да дойдат. Ваня беше професионалистка. Много по-добра от него в подобни ситуации. Обикновено тя хукваше първа и пристигаше преди всички останали. Той най-често идваше последен. Когато каквото имаше да става вече бе станало и всички останали се бяха събрали. Но не и този път. Сега беше пръв. И нямаше време за губене. Скочи от колата, хукна към вратата и стигна до регистратурата. Там се бяха събрали много хора — служители с уплашени очи, пациенти по пижами и с разрошени коси. Всички го гледаха очаквателно, сякаш той щеше да им даде отговор. Само че нямаше такъв. Не им обърна никакво внимание, а направо се втурна към вратите, които водеха до отделението.

Адреналинът изпълваше тялото му. Дали я бяха изгубили? Всичко му се струваше като кошмар. Видя празния стол пред стаята. Отворената врата. Тук-там по коридора стояха любопитни пациенти.

— Прибирайте се по стаите! — скара им се и влезе.

Двама представители на болницата стояха до ридаещата Мария, седнала на стол до леглото. Встрани една сестра се грижеше за Денис. Той лежеше на другото легло. С две широки крачки Себастиан стигна до Мария.

— Какво стана? — попита я с възможно най-спокоен глас.

Знаеше, че сега най-важното е да излъчва уравновесеност и хладнокръвие. Независимо каква паника го беше обзела. Спокойствието му караше и останалите да се съвземат, да се съсредоточат. Щеше да проясни съзнанието им. Мария обаче не беше спокойна. Ни най-малко.

— Никол я няма! Няма я!

Себастиан се наведе към нея и я хвана за ръце.

— Знам, знам. Но трябва да ми разкажете точно какво стана.

Мария изглеждаше отчаяна.

— Не знам какво стана. Заспах до нея… Като се събудих, нея я нямаше, а той лежеше на пода. — Тя посочи Денис, който се беше вдигнал на крака.

— Какво си правил, по дяволите? — изръмжа Себастиан. — Нали я пазеше!

Денис изглеждаше засрамен.

— Знам. Седях отпред и после дойде онзи в зелените болнични дрехи, буташе легло и извади тейзър.

Това беше лошо. Нощ, въоръжен, реквизит, облечен, за да се вписва. Говореше за решимост. И изключителна целенасоченост. Той се опита да пропъди страха, който прииждаше на вълни, и пак се обърна към Мария:

— Ще претърсим цялата болница. Ще я намерим.

— Отвлекли са я. Не разбирате ли?

Той разбираше. Вероятно повече от нея.

Но трябваше да запази спокойствие.

Каквото и да ставаше.

Ваня затропа по вратите в хотела и събуди и Торкел, и Били. Торкел обеща да уреди подкрепления от Карлстад, а Били отиде с нея в болницата. Една патрулна кола вече беше пристигнала. Полицаите стояха на регистратурата и се опитваха да разберат какво става. Ваня ги прати да пазят на входа, за да влизат и излизат само пациенти и хора от персонала. Помоли Били да събере всички при регистратурата и да ги информира за ситуацията. Разполагаха с твърде малобройни сили, за да претърсят щателно цялата болница сами, затова се нуждаеха от помощта на служителите. Заръча на Били да ги раздели по двойки и да ги инструктира как да действат. Трябваше да наблюдават и докладват, без да докосват нищо. Били кимна и бързо се зае със задачата. Чу го как привиква всички, докато тя самата подтичваше към стаята на Никол.

Завари Себастиан вътре и изслуша бързия му, почти трескав разказ. Колкото повече научаваше, толкова по-малко й харесваше цялата история.

Полицаят, поставен на пост пред стаята на Никол, както и седемдесетгодишна жена били нападнати от маскиран мъж, облечен като хирург с маска на устата. Според жената, която тъкмо излизала от тоалетната, държал нож.

Няколко души от персонала видели мъж в зелена престилка да бяга оттам. Движел се бързо и за последно го зърнали как слиза по стълбите към сутерена.

Никой не беше виждал Никол. Беше изчезнала безследно. Себастиан изглеждаше по-блед от обикновено и сякаш се радваше, че тя е при него.

— Може ли да поговорим навън за момент? — помоли я той и кимна дискретно по посока на майката, която отчаяна седеше на леглото. Ваня се съгласи, че така е по-разумно, и двамата излязоха от стаята.

— Какво мислиш? — попита го тя тихо.

Себастиан я погледна в очите, преди да отговори. И той изглеждаше изтощен.

— Ако трябва да бъдем честни, мисля, че е свършено. Той ни изпревари.

— Първо Седер, сега и Никол. Прави ни на глупаци…

— Не ни прави. Глупаци сме — прекъсна я той сухо. — Ние сме виновни. Пак се изложихме.

Ваня не можеше да не се съгласи. Да успеят да отвлекат ключов свидетел под полицейска закрила, на всичкото отгоре дете — беше си чиста катастрофа. За разследването, за момичето, за майка му и — тя не се гордееше със себе си, че в такъв момент мислеше за това — за нейната кариера. Наясно беше, че последното по никакъв начин не може да се сравнява с участта на Никол, но все пак Ваня усещаше, че и малката надежда за ново кандидатстване за ФБР и обучение в САЩ се е изпарила. Не тя водеше разследването, но все пак. Нямаше да изглежда добре. Засрамено пропъди тези размисли и се съсредоточи върху най-важното. Момичето. Момичето. Момичето.

— Били ръководи претърсването на сградата. Ние с теб отиваме в сутерена — каза тя твърдо. — Нали там са го видели за последно?

Себастиан кимна.

— Поне натам се е бил насочил.

— Значи започваме оттам.

Заслизаха по стълбите. Не твърде бързо, за да не пропуснат нещо. Стълбището беше тясно и боядисано в жълто, с каменен под и зелени перила. Телефонът на Ваня звънна. Торкел беше пристигнал в болницата заедно с Ерик и искаше информация. Ваня му обясни плана си за претърсване на сградата. По двама полицаи на етаж плюс персонал, разделен на двойки. Били знаел повече по въпроса.

— Ерик може да разпита нападнатия колега — предложи тя. — За да можеш ти да се заемеш с госпожата. Само тя е видяла извършителя отблизо.

Торкел обеща да се погрижи и да разпредели подкрепленията, които чакаха. Съществуваше риск от твърде малко полицаи изведнъж да разполагат с твърде много и ако никой не координираше работата, скоро всички щяха да се щурат напред-назад като мухи без глави.

— Според една от сестрите леглото, което онзи е бутал, вероятно е взето оттук — каза Себастиан, след като Ваня затвори телефона.

— Откъде знае? — попита тя. — Тук би трябвало да има безброй такива легла.

— Миналата седмица правили инвентаризация, поставили маркировка и свалили в сутерена всичко, което се нуждаело от поправка. Въпросното легло имало такъв знак.

Ваня се замисли за момент.

— Значи се е качил с асансьора — заключи.

Стигнаха долу и се спряха пред жълта, леко надраскана врата, доста стара на вид.

— Има ли входове към сградата тук долу? — попита Себастиан.

— Аварийни изходи. Няколко на брой.

Ваня понечи да отвори тежката врата, но изведнъж се спря. Разкопча якето си, извади служебното оръжие и го зареди. Зиг-зауерът изщрака металически. Себастиан я изгледа скептично.

— Не вярвам още да е тук. Засега се показва доста умен — отбеляза той, сам дръпна вратата и разкри сумрачния коридор зад нея.

Пристъпи. Ваня след него. Тя видя оранжевото копче до вратата и го натисна. Луминесцентната лампа мигна и освети грубия циментов коридор пред тях. Вдясно видяха асансьора. Ваня си каза, че трябва да заръча на техническите лица да свалят отпечатъци от него. Продължиха безшумно напред. Ослушваха се за звуци, които да разкрият присъствието на трети човек тук долу. Чуваха обаче единствено собствените си стъпки и слабото монотонно бучене на вентилационната система.

По-нататък — три врати в редица.

Отидоха до първата и спряха. Ваня вдигна пистолета, а Себастиан отвори. Вътре беше тъмно и той затърси опипом копчето за лампата. Намери го. Себастиан остана на прага. В склада имаше няколко скъсани кашона. Около тях по пода се търкаляха зелени и бели болнични дрехи. Най-вече панталони и престилки.

— Оттук е взел дрехите — отбеляза Себастиан сухо.

— Аха, не пипай нищо. Били да провери дали може да се вземе ДНК проба или нещо такова.

Без нито дума повече Себастиан се насочи към следващата стая. Отвори и светна лампата. Вътре имаше най-вече одеяла и чаршафи, старателно сгънати и наредени по рафтовете. Никакъв безпорядък, което засили подозренията им какво е ставало в предния склад.

Последната стая също изглеждаше непокътната, беше пълна с кашони с превръзки, памперси и хартия. Напрежението спадна и Ваня усети, че зареденият пистолет по-скоро й пречи, отколкото помага. Прибра го.

— При всички случаи е бързал да се махне оттук. В началото е действал толкова професионално, че сигурно, ако имаше време, щеше да разчисти след себе си.

— Като цяло в момента поведението му е неразбираемо — кимна Себастиан. — Защо му е да я отвлича? Няма логика.

Ваня го изгледа сериозно. Изрече онова, което и двамата си мислеха, откакто пристигнаха в болницата, но не смееха да произнесат на глас:

— Значи всъщност търсим тялото й.

Себастиан само кимна. Видя картината. Никол. Бледа и окървавена. Промушена с нож. Премахната. Захвърлена под няколко кашона в мазето.

Опита се да прогони образа, но не се получи.

С някои картини е така. В най-лошия случай те съпътстват до края на живота ти.

Мъртвата Никол щеше да бъде сред тях. Сигурен беше.

Мислите му бяха прекъснати от отварянето на вратата, през която бяха влезли. Една медицинска сестра бързаше към тях. По напрегнатия й поглед, още преди да чуят думите й, видяха, че има да им съобщава нещо.

— Намерихме я! Намерихме я! — извика тя.

Картината пак изникна пред очите му.

Може би завинаги.

Той го разпозна веднага. Мястото, естествено, беше различно. Използваните вещи също. Но начинът, по който ги беше наредила около себе си. Завивката, върху която беше легнала. Кашоните, с които беше преградила тясното пространство. Беше си устроила скривалище. Място, където да се чувства в безопасност. Да бъде защитена от онова, от което бяга. В килер на втория етаж беше изградила нишата от Мечата пещера.

Една санитарка бе установила, че два от кашоните са разместени. Били на пода пред рафтовете с чаршафи, все едно са паднали. Отгоре били поставени одеяло и две възглавници, по една от всяка страна, и закривали всичко зад кашоните и под рафтовете. Санитарката също имала деца и познавала този род скривалища. Затова леко преместила единия кашон, надникнала зад него и зърнала подплашените ококорени очи на Никол да блестят дълбоко под най-долния рафт.

Докато Себастиан дойде, Мария бе успяла да я извади оттам. Сега детето седеше в обятията й, пребледняло. Мария ридаеше от облекчение.

Никол не продумваше.

Но погледът й казваше всичко. Искаше да се махне оттук. Да се върне в скривалището си. Себастиан я разбираше. Възрастните не бяха успели да я защитят.

Нито мама. Нито полицията. Нито той.

Сама се беше справила.

Себастиан изпитваше не само облекчение, но и гордост от постъпката й. Определено знаеше как да оцелява. Усмихна й се.

— Здравей, Никол. Малко се разтревожихме за теб.

Тя не отговори, но той видя, че лекичко се опитва да се протегне към него. Мария също го забеляза и се вторачи смаяно в дъщеря си. Себастиан протегна ръка към нея.

— Искаш ли да дойдеш при мен? — попита той меко.

Никол се освободи от прегръдката на майка си и отиде при него. Той видя, че на Мария й е трудно да пусне детето, което току-що си е върнала. Себастиан се опита да я успокои:

— Просто ще я отведа долу. В стаята.

Мария кимна и той вдигна момичето. Телцето му беше топло и леко изпотено, мускулите — напрегнати, но не колкото миналия път, когато той го носеше на ръце. Усети как се отпуска в момента, в който го прегърна.

Да бъде толкова важен за някого. Да бъде избран и да му се гласува доверие.

Чувството беше невероятно.

Само че беше длъжен да зададе въпроса. Постара се да го изрече възможно най-меко:

— Видя ли го? Затова ли се скри тук?

Никол го погледна, несъмнено учудена. Сякаш не разбираше за какво говори. Той опита пак:

— Мъжът, който беше тук. Видя ли го?

Гласът му — малко по-настоятелен. Погледът й — също толкова неразбиращ. Очевидно нямаше представа за какво говори. Той изпита радост, че тя не знае колко близо е била до катастрофата. Погали я по косата.

— Просто си дошла тук, за да поспиш? Тук си се чувствала по-добре?

Тя доби засрамен вид, все едно е направила нещо лошо. Той се опита да я успокои с усмивка.

— Няма от какво да се срамуваш — увери я, но почувства как думите наистина не стигат, за да изрази онова, което всъщност иска да й каже. Колко е щастлив, че не само е избегнала опасността, но дори и не е разбрала.

Намести я в обятията си, за да може да облегне глава на рамото му, и се завъртя. Кимна на Мария и мина покрай Ваня, която наблюдаваше детето.

— Ще я отведа долу и после ще говорим как ще действам оттук нататък.

— Не искам да оставаме в онази стая — обади се Мария, когато се насочиха натам. — Не се чувствам в безопасност там.

— Разбирам ви. Ще ви намерим друго място — отвърна Себастиан.

Реши да слязат по стълбите вместо с асансьора. Срещна очите на служителите, които ги наблюдаваха с любопитство.

Мъжът и малкото момиченце в ръцете му.

Майката, която вървеше след тях.

Като семейство. Но всъщност не бяха.

Той стигна до стаята й. Остави Никол на леглото до прозореца и се изненада колко лесно го пусна. Наистина му вярваше, затова не се боеше, че ще я изостави. Знаеше, че ще се върне при нея. Огледа стаята и разбра точно какво има предвид Мария. Погледът му падна върху скицника и моливите на масичката до леглото. Беше нарисувала още една картинка. Виждаше се под първата. Взе я и се вгледа.

Много черни и кафяви краски. Широки линии. Малко момиче в пещера. Няколко възрастни наоколо, които го търсят. Момичето е малко и скрито. Другите фигури са твърде големи. Пропорциите бяха сгрешени, но явно Никол се е чувствала точно толкова малка, докато е била вътре. Той се обърна към Мария:

— Кога я нарисува?

— Точно след като си тръгнахте снощи.

Себастиан погледна Никол, която седеше неподвижно на леглото и го наблюдаваше. Изпита облекчение. Насред целия хаос зърваше малко светлинка.

— Получава се — въздъхна.

Мария го погледна въпросително:

— Кое се получава?

Себастиан снижи глас, за да не го чуе детето.

— Рисува спомените си. Вижте, това е точно преда да я открием в пещерата. Движи се назад във времето. Първо мен и линейката, сега пещерата…

— Искате да кажете, че може би ще… — започна майката притеснено, но Себастиан я прекъсна:

— Шшшт… Ще видим. Важното е да продължава — рече и се помъчи едновременно да я успокои и ободри.

Мария обаче не изглеждаше толкова убедена. Мисълта за евентуалните следващи рисунки явно я плашеше.

— Защото тогава ще разберете каквото ви интересува — довърши тя изречението му с безизразен глас. — Ще нарисува мъртвите си братовчеди и ще разрешите случая.

Себастиан не знаеше какво да отговори. Едновременно беше права и грешеше. Грижа го беше за Никол. Но трябваше да разреши и случая. Заради нея.

— Не мисля, че който и да било от нас иска този човек да е на свобода.

Мария не отговори, но след малко кимна.

Никол трябваше да продължи да рисува.

Иначе никога повече нямаше да се чувстват в безопасност.

След среднощните събития Торкел засили мерките за сигурност. Двама униформени полицаи ги придружиха с асансьора до новата стая, далеч от приземния етаж. Никол, малка и мълчалива, седеше на инвалиден стол между Себастиан и Мария. Двойните врати, водещи до идентичен коридор като онзи, който току-що напуснаха, се отвориха автоматично пред тях. В далечния край стояха Торкел и Ваня. Когато стигнаха до тях, Себастиан хвърли едно око през отворената врата. Друга стая, същите мръснобели стени, същият надраскан сиво-зелен балатум на пода. Две легла. Също и малък двуместен диван и кресло с оранжева тапицерия, поставени от двете страни на квадратна масичка в единия ъгъл; големи прозорци, гледащи към коридора.

— Трябва да поговоря с колегите си — обясни Себастиан и се обърна директно към Никол. — Но ще стоим тук, за да ме виждаш през прозореца.

Разбира се, момичето не реагира по никакъв начин и това не го изненада, но очевидно беше съгласно, тъй като последва Мария в стаята, без да се съпротивлява или да се мъчи да го издърпа със себе си.

— Моля ви, дръжте завесите вдигнати — заръча Торкел и Мария кимна.

Двамата полицаи застанаха от двете страни на вратата.

— Какво знаем за тази нощ? — попита Себастиан в момента, в който останаха сами.

— Болницата има камери за наблюдение на входа и пред реанимацията. Били отиде да вземе записите — отговори Торкел. — Как е момичето? — кимна той към стаята.

— Трудно е да се каже, но започна да рисува, това е стъпка в правилната посока. — Себастиан вдигна картинките, които още държеше в дясната си ръка.

— Може ли да погледна? — Ваня протегна ръка и той й подаде двата листа.

— Но не говори? — продължи Торкел.

— Нито дума.

— Знаем ли как е минала покрай полицая?

— Денис казва, че към единайсет и половина е отишъл за кафе. Но не е изключено и да е задрямал по някое време.

Себастиан въздъхна раздразнено. Погледна към стаята; Никол тъкмо ставаше от инвалидния стол и се прехвърляше на леглото. Мария я зави, взе книга от торбичката, окачена на облегалката на стола, и седна на ръба на леглото. Никол лежеше, извила глава настрани, и не изпускаше Себастиан от поглед. Той й помаха.

— Как е Урсула? — попита Ваня и вдигна очи от картинките.

— Правят й изкуствено око, тъй че сигурно е… добре, доколкото е възможно — отговори Торкел и изгледа Себастиан.

Той трябваше да е този, който пита, той трябваше да показва интерес или поне известна загриженост, но, разбира се, не биваше да се прекалява с очакванията към него.

— Във финансовото състояние на семейство Карлстен също засега не намираме нищо забележително — продължи Торкел. — Никакви големи заеми, доколкото видяхме.

— Какво е това? — Ваня показа картинката на Себастиан. Онази от пещерата.

— От пещерата е — обясни той. — Започва с най-скорошните събития и върви назад. На първата е линейката, на втората — пещерата. Приближаваме къщата.

Ваня кимна и пак погледна рисунката. Торкел забеляза, че доби притеснено изражение.

— Какво има?

— И аз бях при пещерата, но явно съм пропуснала… — Тя вдигна картинката и посочи мъжа с жълт лъч, излизащ от главата. — Кой от вас е носел челник?

— Ерик потвърди, че никой от хората му не е носел челник.

Торкел изглеждаше напрегнат, когато отново се събраха в коридора пред стаята на Никол четвърт час по-късно.

— Убиецът е бил в пещерата, бил е в болницата. Изглежда твърдо решен да й затвори устата.

— Откъде е знаел, че тя е в пещерата? — промълви Ваня.

— Познава околността. От района е — отговори Себастиан и погледна през прозореца.

Никол лежеше по гръб със затворени очи. Мария остави книгата и отиде до дивана.

— Точно както подозирах — добави той.

— Ерик Флодин и хората му също са оттук — възрази Ваня. — А те не се сетиха.

— Флодин е глупак — въздъхна Себастиан и пак завъртя глава към колегите си. — Имаме си работа с интелигентен и извънредно целенасочен човек.

— Ако е от района, предлагам да преместим Никол оттук — намеси се Торкел решително. — Ще я прехвърлим на някой от защитените ни адреси в Стокхолм.

— Може ли да пътува? — попита Ваня и хвърли един поглед към мършавото бледо създание в болничното легло.

— Ще говоря с лекарите, но доколкото разбирам, физически й няма нищо, освен това живее в Стокхолм, тъй че ще е като да се прибере у дома.

— Ще отида с тях — заяви Себастиан с тон, който — надяваше се — даваше ясно да се разбере, че няма намерение да обсъжда предложението. И все пак погледна Торкел с въпросително изражение. — Тя е травмиран свидетел, аз съм психолог — поясни той с пресилено дидактичен тон, все едно обяснява на малко дете. — Излезе от пещерата, защото ми вярва. От мен ще има повече полза, ако съм при нея, отколкото ако вися тук да проверявам извлечения от банкови сметки или да гледам записи от камери за наблюдение, или да търся отпечатъци от стъпки в каменисти пещери, или каквото там смятате да правите.

Той пак се обърна към стаята. Почти черната коса на Никол беше разпиляна по възглавницата. Малките ръчички на корема, върховете на пръстите почти се срещаха. Спокойно дишане. Като я гледаше, се изпълваше с неописуема нежност. Нежност и желание да я закриля. А това беше възможно, само ако е до нея.

— Тя ми вярва. Повече, отколкото вярва на майка си в момента. Освен това обещах да бъда при нея — заключи той и сам се изненада колко емоционално прозвуча обяснението му.

Макар Себастиан да му говореше като на малоумен, Торкел беше съгласен с него.

Момичето трябваше да се махне от Туршбю.

Беше заспала, отпуснала глава на рамото му.

Себастиан възнамеряваше да седне отпред, за да се разположат Мария и Никол на широката задна седалка, но когато понечи да се качи в колата, стана ясно, че Никол иска и двамата да са при нея. Затова сега седяха плътно един до друг на задната седалка на кафявия „Опел Зафира Турър“, който щеше да ги отведе в Стокхолм.

След като взеха решението да преместят Никол, действаха бързо. Малко след девет часа цивилен автомобил паркира на алеята за линейките, около която имаше ограда и беше до известна степен скрита от любопитни погледи. Себастиан, Мария и Никол бързо се качиха и нито един журналист не видя заминаването им, поне доколкото им беше известно.

Пътуваха вече от час-два. Колата се движеше с постоянна скорост от 110 километра в час на изток по Е18. Фредрика караше. Малко след Суне попита дали може да пусне радиото, но иначе не бе продумала. Себастиан благодареше на късмета, че не е спал с нея, иначе мълчанието щеше да е неловко, а не като сега — добре дошло.

Когато стана ясно, че заминават за столицата, Били предложи той да ги закара, но Торкел се нуждаеше от него в Туршбю. Записите от камерите за наблюдение в болницата не съдържаха нищо интересно, но поне разполагаха с точни часове. Полицаят беше погледнал часовника точно преди нападението.

Започнаха работа със свалянето на снимки от пътните камери, които можеше да са заснели автомобил на път към болницата. По това време на нощта по пътищата едва ли се движеха кой знае колко коли. За жалост камерите в района и в самия Туршбю не бяха много и ако човекът, когото търсеха, познаваше околността толкова добре, колкото твърдеше Себастиан, по всяка вероятност бе избегнал всички камери. Но бяха длъжни да проверят.

Ваня и Фабиан Хелстрьом щяха да отидат до пещерата и да потърсят някакви следи от човека, който е бил там преди идването на Ерик и Себастиан. И двамата бяха сигурни, че не са видели никакви паркирани в близост коли, тъй че който и да е бил той, трябва да е стигнал дотам пеш. Поне последната част от пътя. Полицията отправи молба всеки, който в събота сутрин е забелязал паркиран автомобил в радиус от няколко километра от пещерата, да се обади. Засега телефонът не звънеше.

— Някой има ли нужда да спрем? — попита Фредрика, когато видяха табела, че след километър има заведение с тоалетна.

Себастиан и Мария се спогледаха и Мария поклати глава.

— Няма нужда, благодаря — отговори Себастиан и се намести на седалката много внимателно, за да не събуди Никол.

Беше уморен, тази нощ спа едва един-два часа. Хубавото на драматичната нощ и спешното отпътуване беше, че повече не видя Малин Окерблад. Едва смогна да отскочи до хотела, за да си събере багажа.

Там обаче го чакаше изненада. Докато се качваше по стълбите към стаята си, му махна рецепционистът.

— Надявам се, нямате нищо против, че пуснах колегата ви снощи.

Себастиан се закова на място с толкова изненадан вид, че младият мъж разбра, че трябва да обясни.

— Колегата ви, Били Русен, си забравил лаптопа във вашата стая, а вие бяхте излезли.

Себастиан се опита да схване, но безуспешно. Били изобщо не беше стъпвал в стаята му, откакто пристигнаха, камо ли да е забравил нещо в нея. Но реши да не прави голям въпрос. Вместо това закима, може би малко по-енергично от необходимото:

— Да, да, разбира се, няма нищо. Не. Няма проблем.

Докато бързо събираше малкото си вещи, Себастиан се мъчеше да се сети за причина Били да иска да се вмъкне в стаята му. Нищо не му хрумваше. Нищо не липсваше. Подслушване? Скрита камера? Но защо? И така да е, единственото, което Били можеше да очаква, беше секс, а това му се струваше крайно невероятно. Каква тогава беше причината?

Реши засега да се задоволи с наличната информация. Остави намирането на обяснение за друг път.

Сега въпросът пак се завъртя в съзнанието му, но беше твърде уморен, за да се съсредоточи. Вътре беше двайсет и един градуса, двигателят бръмчеше, носеше се тиха музика и главата на Никол клюмаше на рамото му.

Себастиан се облегна на прозореца и също заспа.

Три часа по-късно спряха на „Софилундсвеген“ в Еншедедален в Южен Стокхолм. Фредрика подметна, че за първи път вижда „Хлобен“ на живо и докато минаваха покрай сферичната постройка, Себастиан за миг се уплаши, че ще катастрофират, понеже тя се наведе над волана, за да огледа забележителността възможно най-добре.

Тя изчака в колата, а Себастиан, Мария и Никол се качиха в жилището. Тристаен апартамент. Светъл и свеж, паркетът в антрето продължаваше и в дневната вляво след два бели гардероба с плъзгащи се врати, а до тях — тапицирана със зелено кадифе пейка.

— Вземете само каквото ви е необходимо за следващото денонощие — заръча Себастиан, след като си събу обувките и влезе. — А после може да съставите списък и ще пратим някого.

Мария кимна и хвана Никол за ръка.

— Да започнем с моята стая? — предложи тя на детето и двете се скриха зад последната врата вдясно.

Себастиан направи няколко крачки и надникна в дневната. Библиотека до едната стена. Бежов диван с шарени възглавнички върху кафяво килимче пред големия прозорец. Малка кръгла маса на стоманени крака. Телевизор с плосък екран на отсрещната страна. По рафтовете — книги и филми, както и снимки в рамки от „Икеа“. Себастиан взе една. Никол като по-малка — четири-петгодишна — стоеше между Мария и някакъв мъж с латиноамерикански вид. Баща й, предположи Себастиан. Раздялата явно не е минала толкова тежко, че Мария да пожелае да го изтрие от живота им. От друга страна, откакто се прибра в Швеция, не му се беше обаждала, поне доколкото Себастиан знаеше, затова подозираше, че отношенията им едва ли могат да се нарекат приятелски.

Той върна снимката на място и излезе от стаята. Чу Мария да бъбри от — вероятно — стаята на Никол, и се насочи натам, като мина покрай светлата кухня.

Спря се на прага. Никол стоеше до леглото и тъкмо слагаше три книги в малка раница, докато Мария вадеше дрехи от гардероба. Образите нахлуха в съзнанието му без предупреждение и го върнаха десет години назад.

При друго момиченце, друго легло, друга раница.

С картинка на Бамсе.

Сабине, която събираше багажа си за Тайланд със съсредоточеност и старание, както само четиригодишните умеят. Книги, панделки за коса, розова четка, пластмасова диадема с картинка на Пепеляшка от филма на „Дисни“, оградена с пластмасови диаманти, малко портмоне с пари за сладолед, дадени от баба, и накрая Драке — плюшена играчка дракон, оранжев със зелени люспи по протежение на гърба и опашката, която бе получила за втория си рожден ден и носеше навсякъде.

Себастиан не се беше сещал за Драке от… хм, откога ли? Оттогава. Беше го оставила в хотелската стая, когато слязоха на плажа в деня след Коледа. Не обичал да се къпе. „Нали е огнедишащ — бе обяснила Сабине с детската си мъдрост, докато слагаше Драке да спи в нейното легло. — Затова не бива да се мокри.“ И после бяха отишли.

На плажа.

При вълната.

— Ще чакам в колата — промълви Себастиан въпреки буцата, заседнала в гърлото му.

Никол го изгледа и веднага стана неспокойна. Погледна първо Мария, после Себастиан, сякаш не можеше да реши с кого иска да бъде.

— Или пък не — кимна Себастиан, като видя реакцията на Никол, и после се покашля. — Ще чакам в дневната. Никъде няма да ходя. — Усмихна се пресилено на детето. — Вие се приготвяйте спокойно.

Вместо това обаче отиде в кухнята. Маса за четирима. Хладилник, фризер и микровълнова печка на удобна височина. Снимки, рисунки и бележки, закрепени с цветни магнити. Ред и чистота по работните повърхности. Кана за чай и машина за капучино в единия ъгъл, готварски книги в другия. Плотът — избърсан, никакви съдове, зарязани в миялната. Кухня, подготвена за дълго отсъствие. Себастиан започна да отваря лъскавите бели врати на шкафовете, докато намери чаша, пусна студената вода да тече десетина секунди, наля си и пи. Облегна се на плота и се загледа в постера с животните на Скандинавския полуостров, окачен в рамка на стената над кухненската маса. Започна да изрежда наум кои познава и чии имена помни.

След десет минути се върнаха в колата.

Полицейското жилище във Фарща също беше тристайно, но приликите свършваха тук. Апартаментът на Мария и Никол беше дом. Личен, обмислен, уютен. Този в най-добрия случай можеше да се опише като функционален. Още при отварянето на вратата ги блъсна застоял въздух и след като влязоха в антрето, усещането за разруха се засили. Това до голяма степен се дължеше и на голямата дупка в едната стена, вероятно от тежък предмет, който е висял там и е паднал. Никол пъхна ръка в тази на Мария, докато обикаляха от стая в стая.

Мебелите бяха здрави и чисти, но сякаш нищо не си подхождаше. Човек оставаше с впечатление, че обитателите му са се сещали малко по малко какво им трябва и са го купували, без да вземат предвид какво вече притежават; това създаваше усещане за битпазар.

На улицата ги бе посрещнала цивилно облечена полицайка, която се представи като София и ги придружи по стълбите до третия етаж. В момента седеше на креслото срещу канапето, където Никол се бе свила в ръцете на Мария. Тя обясни, че опасността за тях е преценена като малка, особено предвид прехвърлянето в Стокхолм и тайния адрес, но въпреки това полицията щеше да патрулира в района на всеки час през цялото денонощие, но без да привлича внимание към себе си, като ги посещава в апартамента или седи пред сградата и на площадката пред вратата.

Освен това дадоха на Мария гривна с паникбутон и предварително програмиран телефон — с натискането на едно копче щеше да се свърже с полицай, който щеше да е на линия двайсет и четири часа в денонощието.

След като огледа апартамента и се отби в тоалетната, Себастиан дойде при тях в стаята. София тъкмо ставаше, ръкува се с Мария, кимна на Себастиан и си отиде.

— Трябва да напазаруваме — каза Себастиан, щом вратата се затвори. — Кухнята е празна.

Мария кимна уморено и се облегна назад на дивана с почти отчаяна въздишка.

Себастиан усети как тя бавно започва да осъзнава събитията от последното денонощие. От кацането на Ландветер сякаш всичко се бе сляло в едно. Новината за убийството, тревогата за дъщеря й, случилото се в болницата и бързото отпътуване, все едно бяха бегълци. Сега най-сетне имаше възможност да се отпусне и да се остави това да й се отрази.

— Как се чувствате? — попита Себастиан и направи крачка към Мария, като видя, че тя се мъчи да сдържи сълзите.

— Толкова е… нереално. — Мария се засмя безрадостно. — Убиха сестра ми, а Никол видя кой го е извършил. — Тя придърпа дъщеря си по-близо. — И сега не говори.

— Ще проговори — успокои я Себастиан и седна до тях на дивана. — Обещавам.

Мария кимна и погали Никол по косата. Той се поколеба какво да каже, колко може да каже и осъзна, че няма нищо, което вече да не е казано и което би могло да помогне. Мария трябваше да преживее тази история, а ако имаше нужда да разговаря, той беше на линия; но ако без да го моли, той я залееше с успокоителни слова, щеше да прозвучи клиширано и изкуствено. Особено при положение че двамата не се познаваха добре, даже изобщо, ако трябваше да бъде честен.

— Отивам да напазарувам и ще приготвя вечеря. — Себастиан стана от дивана. — Няма да се бавя — продължи със спокоен глас, като видя как Никол вдигна глава от гърдите на Мария.

Докато излизаше от стаята, Себастиан усети как тя го следи с очи, но остана на дивана в обятията на Мария.

— Благодаря — чу гласа на Мария, преди да отиде в антрето и да се обуе.

Нямаше за какво да му благодари, помисли си той. Това не беше никаква саможертва. Напротив. Той чакаше вечерта с нетърпение.

Ерик пържеше рьощи в кухнята. Шницелите бяха оставени в панировката, за да поемат, преди да ги сложи в тигана, а салатата с каперси и аншоа чакаше готова в хладилника. Той беше свързал телефона си с уредбата в кухнята и припяваше заедно с Ларш Винербек „От студа към топлината“ от плейлиста си в „Спотифай“. Той обичаше да готви. За него това беше най-добрият начин за разпускане. Нямаше значение как е минал денят му. Един час пълно съсредоточаване върху тенджерите беше необходимо, за да влезе отново в релси. Тази вечер може би щеше да му отнеме малко повече време. Денят беше откачен. Най-откаченият в живота му. Убийствата на семейство Карлстен и на Ян Седер сами по себе си бяха ужасни, но убиец, който се маскира като лекар, за да се добере до свидетел посред нощ в болница… Беше като от американски екшън. От момента на събуждането си в три часа през нощта той не спираше да благодари на щастливата си звезда, че вече не отговаря за разследването.

— Татко.

Той се обърна и същевременно протегна ръка към уредбата. Винербек заглъхна и Ерик разбра по изражението на дъщеря си, че тя не съжалява и за миг за това. Алма навърши дванайсет години преди няколко седмици и точно сега каквото и да направеха Пия и Ерик, се възприемаше като досадно и безнадеждно изостанало. Ерик подозираше, че дуетът му с Винербек само е затвърдил това впечатление.

— Не чу ли, че се чука? — попита Алма и с тези няколко думи накара Ерик да разбере, че го смята за лично отговорен, задето й се е наложило да излезе от стаята си и да отиде до пътната врата.

— Кой е? — попита Ерик и намали котлона.

Алма само вдигна рамене и се прибра в стаята си. Ерик си избърса ръцете и отиде в антрето. До вратата чакаше Франк с изражение, което молеше за извинение, още преди да го е изрекъл на глас.

— Прощавай за безпокойството, да не вечеряте?

— Не, не, няма страшно. Влизай. — Ерик му подаде ръка. — Ще извикам Пия.

— Всъщност искам да говоря с теб — спря го Франк, изу си ботушите и последва Ерик към кухнята.

— Добре. Ще останеш ли за вечеря? След десет минути съм готов.

— Не, благодаря, трябва да се връщам при сина.

Влязоха в кухнята, Франк придърпа един стол и седна, а Ерик се върна при печката.

— С какво мога да ти помогна? — попита Ерик и обърна рьощито. Идеално опържено.

— Чух, че търсите коли, паркирали близо до Мечата пещера вчера.

— Да, вярно е.

— Видях една.

Ерик се обърна към Франк, който се приведе и сключи ръце пред себе си на масата.

— Сутринта звъннаха в общината да съобщят, че прегазили сърна в онзи район, затова отидох и паркирах… Имаш ли карта?

Ерик кимна и излезе от кухнята. След минута се върна с пътна карта и я разтвори на масата пред госта си.

— Паркирах ето тук. — Франк посочи мястото на картата; километър-два от Мечата пещера, забеляза Ерик. — А тук, на този път, беше оставена кола.

Франк извади носна кърпа от джоба си и попи под носа си, който течеше леко след разходката му в мразовитата априлска вечер.

— Отначало я взех за колата, бутнала сърната, но в нея, нито пък наоколо, нямаше никого.

— Помниш ли каква марка беше? — попита Ерик, докато се суетеше около печката.

— „Мерцедес“, видях онази звезда с трите лъча, но не знам кой модел.

— Цвят?

— Тъмносиня, даже към черна.

— Ако я видиш на снимка, ще я познаеш ли?

— Може би, не съм сигурен.

— И не помниш номера?

— За съжаление не.

Ерик се замисли какво да прави с тази информация. Първо да се свърже с Торкел. „Риксмурд“ трябваше да знае за това. Вероятно щяха да поискат да говорят с Франк и да видят дали могат да установят модела, а след това да пуснат информацията в автомобилния регистър — в най-добрия случай в района щяха да бъдат регистрирани една или повече такива коли.

— Колко време може да оставиш Хампус сам? — попита Ерик, като се мъчеше да изготви програма наум.

Франк погледна часовника си.

— Асистентът си тръгва след половин час. Защо?

— Трябва да говориш с „Риксмурд“ — обясни Ерик. — Ще искат да идентифицират колата.

— Да заповядат у нас — каза Франк и се изправи. — Можеш да им кажеш къде живея.

Ерик го изпрати и после се върна към вечерята.

Себастиан седеше до Никол сред шарените възглавници върху сиво-зеления диван и четеше на глас една от книгите, които бяха взели от апартамента им.

„Грегор Горноземеца“.

История за братче и сестриче, които падат в Подземната страна, където хлебарките обявяват сестрата за принцеса и й се налага да спасява царството от война, като същевременно и двамата търсят изчезналия си баща и се опитват да намерят пътя към истинския свят. Мария каза, че е фентъзи.

Себастиан я сметна за пълен боклук.

Но трябваше да признае, че вечерта беше приятна.

Първо сготви за тримата, като Мария и Никол му правеха компания и му помагаха в кухнята. Детето съсредоточено режеше лук и стържеше моркови за неговото болонезе, докато Мария слагаше масата и палеше свещи в два отвратителни тъмнозелени керамични свещника, които намери на перваза. На вечеря Никол яде макароните със сос с наглед добър апетит, а Себастиан поддържаше разговора, за да ги поразсее. Разпита Мария за работата й в СИДА и за командировката в Мали, но вниманието му беше насочено основно към Никол. Интересуваше се от училището, кои предмети са й любими и кои не харесва, какви са приятелите й и тъй нататък. Разбира се, Никол не отговаряше и не участваше вербално в разговора, но Себастиан задаваше всички въпроси лично на нея, а Мария, след като даваше възможност на дъщеря си да отговори, завършваше репликите си с: „нали така, миличка?“ или „така беше, нали?“, за да не се чувства Никол изолирана.

След вечеря Себастиан и Мария раздигаха и измиха чиниите, а Никол остана на масата да рисува.

— Стана неспокойна, докато ви нямаше — прошепна Мария и кимна към Никол. — През цялото време не се отлепи от мен.

Себастиан се обърна към Никол. За пореден път се изненада от нежността, която го изпълни. Никол остави пастела и се облегна назад.

— Може ли да видя? — попита Себастиан, отиде при нея и погледна рисунката.

Къща в гора. Счупен прозорец и врата на веранда. Себастиан предположи — без да я е виждал — че това е къщата, в която се е вмъкнала, докато е бягала към — както си е мислела — безопасността в Мечата пещера. Само половината къща имаше външни стени, останалата беше в нещо като напречно сечение. Хол, кухня и спалня, в която под леглото лежеше тъмнокосо момиче.

— Може ли да взема и тази? — попита Себастиан.

Никол го погледна в очите, нито дума, разбира се, нито дори кимване или друго, с което да покаже, че изобщо го е чула. Но и никакви протести, когато той взе картинката и я нави на руло.

— Имате ли време да останете, докато взема душ? — попита Мария и Себастиан отвърна, че има предостатъчно време, никой не го чака вкъщи.

Мария се забави, остави горещата вода да се стича по нея с надеждата по някакъв чудодеен начин да отмие поне малко от мъката и отчаянието.

Не се получи.

В професията си беше виждала страдание отблизо. Посвещаваше се в работата, съчувстваше на жертвите и близките им, но винаги съумяваше да запази професионалната дистанция, задължителна, ако не искаш видяното да те съсипе.

Сега обаче това я съсипваше.

Облегна чело на плочките и заплака — с хлипане, но тихо; и за първи път, откакто се прибра и не се налагаше да се прави на силна пред Никол, усети колко е уморена и изцедена. Краката не я държаха. Свлече се на пода и остана така, докато водата се стичаше.

Имаше чувство, че никога повече няма да може да стане.

След близо половин час излезе от банята и завари Себастиан, седнал до Никол на сиво-зеления диван, да чете на глас една от книгите, които бяха взели от вкъщи. Мария се спря на вратата да ги гледа.

Този Себастиан Бергман наистина проявяваше безкрайно търпение към Никол. Сред целия мрак, цялата несигурност и сътресения той беше твърдата скала, от която се нуждаеше Никол; а и не само тя, осъзна Мария. Без него не би издържала последното денонощие. Облегна глава на рамката на вратата и заслуша как преправя гласа си и дори прочита на диалект репликите на различните герои от книгата. Тя потъна в историята също като Никол, която изглеждаше завладяна, и за своя изненада почти се разочарова, когато главата свърши и той затвори книгата и я остави на масата пред дивана.

— Мисля, че е време да тръгвам — изправи се той.

Никол го погледна неспокойно, бързо скочи на крака, изтича при Мария и я прегърна.

— Ще се справите ли? — попита той, докато си взимаше палтото от закачалката в антрето.

Мария кимна, но — почти неволно — попита:

— Не може ли да останете?

Себастиан се спря и я погледна въпросително.

— Така или иначе Никол ще спи при мен, вие може да легнете в другата стая — продължи жената и кимна към вратата. — Стига да искате, разбира се.

Едва бе формулирал отговора, преди да изскочи от устата му:

— Разбира се, че ще остана — кимна той и си свали палтото.

Торкел включи лаптопа и тъкмо започваше да пише кратък доклад за разговора си с Гунила и Кент Бенгтсон, когато на вратата се почука.

Дотук вечерта беше изпълнена със събития.

В осем часа Ерик Флодин се обади с информация за свидетел, забелязал паркирана кола в района на пещерата, но точно преди Торкел да повика Били и заедно с Ерик да отидат да говорят с човека, му се обади мъж, който се представи като Кент Бенгтсон, съсед на семейство Карлстен — намерил визитката на Торкел в пощенската си кутия, когато се прибрал у дома. Торкел бързо промени плановете си. Ваня и Били щяха да отидат с Ерик при свидетеля, той пък щеше да говори със семейство Бенгтсон, които го поканиха въпреки късния час.

Беше се прибрал в хотела преди по-малко от половин час, когато на вратата се почука. Оказа се Ваня, понесла бяла кутия, чието съдържание за секунди изпълни стаята на Торкел с мирис на закусвалня.

— Искаш ли малко? — Ваня разклати бялата кутия, в която, оказа се, имаше хамбургер и пържени картофи.

— Не, благодаря, успях да убедя служителите в кухнята да ми направят един сандвич, когато се прибрах — отвърна той и открехна прозореца, което Ваня очевидно не можа да свърже с димящата си вечеря.

— Как мина? Какво казаха за Карлстен? — попита тя и отхапа от хамбургера.

„Да, какво всъщност казаха?“ — запита се Торкел. Съпругът и съпругата Бенгтсон не бяха кой знае колко словоохотливи, отговаряха едносрично и нищо от думите им не променяше образа, който полицията вече си беше изградила за съседите им. Симпатични, харесвани, ревностни природозащитници, което не правело някакво особено впечатление нито на Гунила, нито на Кент, но знаели, че някои хора се дразнят.

— Кой например? — попита Торкел и получи същия отговор като предишните пъти.

Ян Седер и Уве Хансон най-често се оплаквали от семейството, но пък не било чудно — Карлстенови ги били натопили пред полицаите. Ставало най-вече дума за разни коментари и клюки. Нищо сериозно. Не можели изобщо да си представят кой би ги убил. Ужасна история. Особено пък двете момченца. Често се отбивали при тях да видят конете.

— Нищо, което да не знаем — отговори Торкел кратко на въпроса на Ваня.

— Къде са били досега? — попита тя и натопи няколко пържени картофа в купичката с кетчуп до хамбургера.

— Празнували нечий шейсети рожден ден в Карлстад миналия петък и останали за уикенда.

— Явно не са били толкова съсипани от станалото, че да не могат да отидат на купон — отбеляза Ваня.

— Останах с впечатление, че не са познавали Карлстенови кой знае колко добре. Не че показаха враждебност, просто… равнодушие. — Той сви рамене. — А при вас как мина?

— Горе-долу. Онзи Франк прегледа снимки на кажи-речи всеки един мерцедес, произведен от 1970 насам.

— И?

— За нищо не беше сигурен, освен че е било „Мерцедес“. Били сглобява всички данни, които събрахме. Сигурен ли си, че не искаш?

Ваня пъхна бялата кутия под носа на Торкел, който вдигна ръце, за да се предпази.

На вратата се почука отново и Били влезе с лаптоп в ръка.

— Здрасти. Ваня тъкмо ми разказваше, че малката ви разходчица не е била особено полезна — поздрави го Торкел.

— Не говори така — поклати глава Били с необичайно весел вид за завърнал се от неуспешна мисия човек. Седна на леглото с компютъра на коленете и обърна екрана към Торкел и Ваня: — Той не беше сигурен, но всичко сочи към по-нов модел.

Били отвори начална страница на сайт, на която се въртяха снимки. Различни модели „Мерцедес“.

— Можеше да е A класа седан, C класа седан, купе, дори комби, CL, CLA, CLS…

— Добре, добре — не издържа Торкел. — Може да е каква ли не кола, схванах. Продължавай.

Били го изгледа, леко разочарован, че не му позволява да продължи да разглежда снимки на автомобили, но се примири и отвори нов сайт.

— Имаше твърде много възможности, за да се надявам на нещо, но все пак пуснах всички възможни модели в автомобилния регистър просто за да проверя колко са регистрирани в района.

Били се протегна, както седеше на леглото, и не можа да скрие самодоволната си усмивка, която показа на Торкел, че е открил нещо. Вечерта все пак нямаше да се окажа съвсем неуспешна.

— Познай кой има CLS350 от 2011?

— Кой? — попита Торкел и се постара с тона си ясно да намекне, че не му е до игри.

— Уве Хансон — съобщи Били и показа данните на екрана.

— Откъде ми е познато това име? — обади се Ваня с пълна уста.

— Той е собственик на фирмата за лодки, която Карлстенови докладвали в полицията, че употребява забранени бои — отвърна Торкел и се приведе напред, за да прочете информацията на екрана.

— Резюме на краткия разпит, на който го подложила местната полиция миналия петък, е оставено в папката заедно с жалбата на Карлстенови — приключи Били и се обърна към Торкел. — Какво ще правим?

Торкел изправи гръб и закрачи из стаята. Размишляваше.

— Ловец ли е?

— Има разрешително за две пушки — кимна Били. — Тъй че вероятно да.

Торкел направи още няколко обиколки на стаята. Това беше добре. Можеше да се окаже пробивът, от който така се нуждаеха. Погледна часовника. Малко след единайсет. Едва ли нещо щеше да се промени в рамките на няколко часа заслужен отдих.

— Ще прегледаме още веднъж всичко, с което разполагаме, и рано сутринта отиваме при него — реши Торкел.

Другите кимнаха и след още няколко минути обсъждане на плановете се разделиха.

След като остана сам, Торкел затвори прозореца и се поколеба дали да звънне на Урсула. Искаше му се, копнееше да чуе гласа й, но реши, че е много късно. Утре щяха да си поговорят. Дано да можеше да й съобщи, че са близо до разрешаването на случая.

Той вдигна покривката на леглото и тъкмо отиваше в банята, когато телефонът иззвъня. Урсула, помисли си той развълнувано, но се оказа друг номер, друго име.

— Знаете ли колко е часът? — каза той още с вдигането.

— Знам, извинявайте. — Гласът на Аксел Вебер прозвуча искрено. — Но трябва да ви кажа нещо.

— Аха, какво? — попита Торкел, все още с рязък и не особено любезен тон.

— Имам млади колеги в Стокхолм… — Вебер замълча, все едно не беше сигурен как да продължи: — Преместили сте момичето, нали?

— Няма да коментирам. Лека нощ — тросна се Торкел и понечи да затвори.

— Чакайте, чакайте, не се обаждам за това. — Той си пое дълбоко дъх, като че ли имаше нужда още един път да обмисли дали постъпва правилно. — Знаят къде е и смятат утре да го публикуват.

ЕТО КЪДЕ СЕ КРИЕ

С големи букви. След това с малко по-малки, но все така набиващи се на очи:

ТЯ ОЦЕЛЯ В КЪЩАТА НА УЖАСИТЕ

Остатъкът от страницата беше зает от снимка, направена с увеличение от голямо разстояние, вероятно целенасочено, за да засили усещането за сензация и изключително разкритие, предположи Торкел. Предвид днешните технологии не му хрумваше друга причина снимката да не е на фокус. Показваше част от сградата, където Никол и Мария бяха пристигнали преди по-малко от денонощие. Човек лесно можеше да се разпознае, ако реши, въпреки лошото качество на снимката. Светъл овал, който спокойно можеше да мине за детско лице на прозорец на третия етаж. Червен кръг около прозореца, та никой да не пропусне къде точно се намира, нито да постави под въпрос истинността на новината.

— Е, отпечатаха го — въздъхна Торкел, след като описа страницата на Себастиан по телефона.

— Пишат ли къде точно се намираме? — попита Себастиан, докато се опитваше да определи сериозността на положението.

Сигурно пак щеше да им се наложи да се местят. Въпросът беше къде, но за негово учудване отговорът веднага изникна пред очите му.

— Пишат: „В анонимна многофамилна къща във Фарща“ — отвърна Торкел, след като прегледа набързо текста. — Но предвид снимката за никого няма да е трудно да ви открие.

— Два пъти се опитаха да я убият, къде им е умът, по дяволите?! — Себастиан шептеше, понеже се намираше в дневната.

— Вероятно изобщо нямат ум. Разпоредих да ви пазят. Ще поставим двама души на стълбището.

Себастиан само кимна, понеже едва говореше от ярост. Закрачи из стаята и почти изсъска в слушалката:

— Тя се нуждае от тишина и спокойствие, и възможно най-нормална среда.

— Никой няма да ви приближи — увери го Торкел твърдо.

— Нормална среда не означава изолация и непрекъсната заплаха — рече Себастиан и усети, че пак е заговорил с назидателния тон. — Трябва да има възможност да излезе, ако пожелае. Без журналисти и фотографи из храстите и без някой, който да стреля по нея.

Торкел за секунда понечи да обясни на Себастиан, че времето, когато фотографите се спотайваха по храстите, беше минало преди десетилетия, но разбираше какво има предвид колегата му.

— Ще ви преместим — реши бързо. — Имаме и други защитени адреси.

— Точно там е проблемът — отвърна Себастиан, почти изненадан, че Торкел още не е събрал две и две. — Нямате нито един защитен адрес, очевидно някой от вашите снася информация.

— Откъде знаеш? — Торкел инстинктивно зае отбранителна позиция, както винаги, когато критикуваха колегите му.

— Ами нали току-що ми го прочете?

На Торкел не му отне много време да признае, че Себастиан има право. Вестникът в ръката му беше доказателство за това. Информацията за местоположението на Никол и Мария можеше да идва само от човек от полицията. Възможностите не бяха безкрайни и Торкел реши на всяка цена да открие виновника и да се погрижи той или тя да не остане и час повече на служба.

Но този въпрос можеше да почака.

— А какво предлагаш? — попита и хвърли вестника върху леглото в стаята си.

Себастиан най-сетне прие идеята, която му хрумна още в момента, в който Торкел се обади да каже, че скривалището им е разкрито.

— Може да дойдат у нас.

Торкел не отговори веднага, което Себастиан изтълкува като първоначална съпротива срещу предложението.

— Имам място, ще си имат собствена стая, никой — освен теб, мен и екипът — няма да знае къде са.

Торкел чувстваше дълбоко в душата си, че би трябвало да забрани, че и въпрос не може да става, че предложението е абсурдно и в разрез с всички правила и препоръки. Проблемът обаче беше, че идеята не беше лоша. Никак даже.

Тъкмо обратното.

Малката се беше привързала към Себастиан и Торкел беше сигурен, че ще й се отрази добре да бъде с него, все пак тук ставаше дума за наранена психика, а това бе специалността на Себастиан. За много неща Торкел му нямаше доверие, но професионалните умения не бяха сред тях. Имаха сериозен проблем и Себастиан предложи решение, което — поне като за начало — можеше да свърши работа.

— Ще пратя кола — склони Торкел. — Кога ще сте готови?

— Какъв голям апартамент!

Себастиан се стресна при думите й. След като взе връхните им дрехи и ги покани да разгледат жилището, се бе вторачил в стената в антрето.

Отново.

Бяха минали няколко дни, но какво всъщност бе очаквал?

Да забрави?

Да се прибере в апартамента си, без да си представя червено петно и почти да подушва мириса на кръв?

Да, това беше очаквал. Сега изведнъж го осъзна. Или поне се бе надявал, че компанията, присъствието на живи хора ще прогони спомените и някак ще прочисти дома, в който му ставаше все по-трудно да живее. Е, очевидно не се беше получило.

Поне не още.

Откъсна очи от стената и видя Мария пред вратата към дневната, а до нея Никол, стиснала я през кръста.

— Извиняваше, какво казахте?

— Голям апартамент.

— Да, да, голям е.

Себастиан се завъртя към поставката за шапки, взе една закачалка и окачи палтото на Мария.

— Сам ли живеете тук? — продължи жената, докато двете с Никол пресякоха малкото коридорче към другите стаи.

— Да — потвърди той и закачи якето на детето.

Мария се спря пред затворена бяла дървена врата.

— А тук какво има?

— Отворете и ще видите.

Мария се подчини.

— Предлагам да се настаните тук — каза Себастиан и с две широки крачки отиде при тях.

— Каква красива стая! — възкликна Мария и влезе.

Себастиан я огледа и осъзна, че е права. Стаята беше красива, макар и неголяма. Лили бе настояла да имат стая за гости и я обзаведе след едно доста скъпо отиване на търг в Нортелйе. Светлосини тапети, стилно бяло бюро и писалище в стил рококо от едната страна. Черно-бели портретни снимки в черни рамки по стените. Под прозореца с бели завеси — широко легло с рамка от ковано желязо. Всички вещи принадлежали на един и същ покойник. Дори фотографиите. Нямаха представа кои са тези хора, които някога в миналото са се наконтили и са отишли да се снимат, но Лили реши, че вървят с мебелите. Красиви предмети, които си отиваха, но се нуждаеха от живо същество, за да превърнат помещението в нещо повече от една красива стая, да я превърнат в част от дом.

— Как смятате, можете ли да спите и двете в леглото или да донеса още един матрак? — попита Себастиан.

— Няма нужда, идеално е — обърна се Мария към него. — Благодаря за… всичко. Наистина съм ви много признателна.

Себастиан не отговори веднага. Внезапно осъзна колко е отвикнал да получава благодарности. Умееше да прави добро, някак по навик и неискрено, но много отдавна никой не беше изказвал на глас добри чувства към него. Вероятно сам си беше виновен, но все пак… Беше приятно.

— Няма за какво — промълви искрено и срещна очите й. — За мен е удоволствие.

— И така да е, благодаря. Не знам как щяхме да се справим без вас.

Отново настъпи тишина, след което Себастиан си пое дълбоко дъх и отстъпи крачка назад.

— Къщата е празна, така че, ако нямате нищо против, ще изляза да напазарувам — каза с по-висок от обикновено глас, с което успя да наруши странната близост, която бяха почувствали. — А след това ми се иска двамата с Никол да седнем да си поговорим.

Той се обърна към Никол, която мълчаливо разглеждаше снимките върху бялото бюро.

— Съгласна ли си?

Никол се завъртя и го погледна в очите. И после кимна леко. Едва доловимо. Само за миг, но пак беше нещо. Реакция. Леко открехната врата към самоналожения затвор.

Себастиан й се усмихна топло и за първи път от онази нощ насам дори не погледна стената в антрето, докато излизаше.

Уве Хансон беше същински великан.

Торкел го видя в коридора, докато двама от местните униформени полицаи го въвеждаха в стаята за разпити. Няколко сантиметра над два метра и ако се качеше на кантар, Торкел очакваше стрелката да покаже някъде над сто и четирийсет килограма. Може и повече. Изпод яката на пуловера се показваха синьо-черни татуировки. Халка на ухото. Грамадни ръце, също с татуировки, и черна брада, която допълваше образа на потенциален убиец. Торкел знаеше, че се води от предразсъдъци, но не му беше трудно да си представи как Уве Хансон обикаля с пушка в ръка из бялата къща.

Мислите му бяха прекъснати от появата на Ерик.

— Уве Хансон е в първа стая.

— Благодаря. — Торкел се изправи. — Чакаме ли адвокат?

Ерик поклати глава:

— Не поиска.

— Какво му казахте? — попита Торкел, докато преглеждаше записките от първия разпит на Хансон.

— Само, че искаме да говорим с него за убийството на семейство Карлстен.

— И той не поиска адвокат?

Ерик пак поклати глава и излезе от стаята. Торкел го последва в коридора и хвърли бърз поглед на часовника. Имаше време да изтича за чаша кафе, докато Ваня дойде. Като идваше сутринта, забеляза, че един техник работи по автомата за кафе, тъй че вече би трябвало да разполагат с топли напитки.

Ваня остави студената вода да се стича по лицето й, докато се взираше в отражението си в огледалото.

Тъмни сенки под очите. Напоследък не спеше добре. Събуждаше се час-два след лягане и повече не успяваше да заспи, задремваше за малко и пак се будеше. Не знаеше защо. Не усещаше никакво телесно неразположение, когато се събуждаше, никакви неприятни мисли, които да не може да пропъди от съзнанието си, никакви неразрешени проблеми.

Просто не спеше.

Снощи сънува нещо. За Валдемар — дори насън вече не го наричаше „татко“ — как двамата се разхождат на Юргорден. Спряха при онова езерце, чието име тя така и не бе запомнила, онова с чаплите под дърветата. Разговаряха. За какво ли не. Както едно време. Когато той беше най-важният човек в живота й.

Преди лъжите, които унищожиха всичко…

В съня той я прегърна през рамо, докато вървяха покрай канала. Тя усети топлината на ръката му през тънкото яке. Почувства се в безопасност. Обичана.

Беше приятно.

Насън…

С раздразнена въздишка тя издърпа две хартиени кърпички от кутия на стената и си избърса лицето. Не бе вярвала, че някога ще го каже, камо ли след събитията от последните месеци, но Себастиан й липсваше. Не че на Торкел и Били им имаше нещо, но ако въобще решеше да говори с някого за измяната на Валдемар и Ана, то щеше да бъде със Себастиан.

Странно, но вярно.

Тя не го харесваше.

Дори не му вярваше.

Но в редките случаи, когато й хрумваше да поговори с някого, да си излее мъката, да не носи теглото съвсем сама, се сещаше единствено за Себастиан.

Само че той беше в Стокхолм, а тя имаше да води разпит.

Хвърли хартиите в кошчето и с един последен поглед към огледалото излезе от тоалетната и потърси Торкел.

— Това е Ваня Литнер, аз съм Торкел Хьоглунд, работим в Националния отдел за разследване на убийства.

Уве Хансон само кимна, когато полицаите дръпнаха столовете и се настаниха срещу него. Ваня включи малкия магнетофон, оставен до нея, съобщи датата, часа и имената на присъстващите. След това погледна Торкел въпросително дали той иска да започне. Искаше.

— Разкажете ми за семейство Карлстен. — Торкел се приведе напред и сключи ръце на масата.

— Какво да кажа за тях? — попита Уве Хансон с тих и изненадващо приятен глас за това огромно, почти брутално тяло. — Не ги харесвах, обадиха ме в полицията за някаква глупост. Но не съм ги убивал.

— Каква беше глупостта?

— Продавах боя за лодки, забранена за употреба по някакви екологични причини — отговори той търпеливо, като хвърли на Торкел поглед, показващ, че е съвсем наясно, че той вече знае за какво е била жалбата. — Но не и за продажба — добави той и се взря в лицата на двамата полицаи.

Ваня отвори папката пред себе си и за секунда сведе очи към материалите. Най-вече за пред свидетеля; беше наизустила предишния разпит, но въпросите винаги добиваха повече тежест, когато се основаваха на документирани факти.

— Нямате алиби за деня на убийството — отбеляза тя и погледна право в кафявите очи под буйните вежди.

— Имам за част от деня — отвърна той спокойно и не отмести поглед. — Доколкото си спомням, вие не бяхте сигурни за точния час.

Което беше вярно. Уве Хансон бе описал подробно движението си в онази сряда. Но през час-два оставаха празноти, в които никой не можеше да потвърди разказа му; само че тъй като те наистина не знаеха точния час на смъртта на Карлстен, нямаше как да свържат часовете без алиби с убийството.

Ваня не настоя.

Подхвана нова тема.

— Какво правихте в събота между девет и единайсет?

— Тази събота? Завчера?

— Да.

— Между девет и единайсет сутринта?

Ваня кимна.

— Трябва да съм бил в магазина. В събота отваряме в десет.

— Трябва да сте били в магазина? — обади се Торкел.

— Бях в магазина — поправи се Уве и го изгледа с досада.

— Сам ли бяхте? — попита Ваня.

Уве отново насочи вниманието си към нея.

— Отварям сам, после от обяд до затварянето в четири сме двама.

— Значи в събота сутрин сте били сам?

— Да.

— Имахте ли клиенти? Някой видя ли ви?

— Какво е станало в събота?

Торкел и Ваня се спогледаха. Торкел кимна. Ваня отново хвърли едно око на папката, сякаш търсеше факти, с които да притисне Уве. Само че не разполагаше с факти. Само с догадки.

В най-добрия случай косвени улики.

— Автомобилът ви е забелязан близо до Мечата пещера, където по-късно открихме Никол Карлстен — излъга Ваня невъзмутимо и го погледна в очите.

Истината беше, че автомобил, който би могъл да е на Уве Хансон, е бил забелязан близо до Мечата пещера, но в сегашното положение истината не им беше от полза.

— Момичето от къщата? — попита Уве с искрено учудване. — Не съм ходил до Мечата пещера в събота — продължи той, след като никой от двамата не отговори на въпроса му.

— А как ще обясните присъствието на автомобила? — бавно затвори папката Ваня.

— Не е бил той.

— Сигурен ли сте? Не сте го давали на никого? Никой не може да е взел ключовете без ваше знание? — Торкел разпери ръце в жест, който казваше, че са чували и по-странни обяснения.

Ваня чакаше напрегнато. Ако автомобилът на Уве наистина е бил видян в гората и Уве го е паркирал там, Торкел му даваше възможност да обясни как се е озовал там, без той самият да е забъркан. Така поне щяха да получат потвърждение, че са на правилна следа. После оставаше само да разобличат лъжата.

— Не, сутринта отидох с колата на работа и никой не я е карал през целия ден.

Ваня въздъхна разочаровано. Не беше клъвнал. Освен това не долови фалш в гласа му. Може би известна досада. Струваше й се, че през годините Уве Хансон неведнъж е бил разпитван и обвиняван заради огромните си размери и дивия си вид. Ваня направи последен опит:

— Значи не можете да обясните как автомобилът ви се е оказал при Мечата пещера в събота?

— Не е бил там — отвърна огромният мъж твърдо.

Торкел и Ваня се спогледаха и замълчаха. Повечето шведи не обичаха тишината. Искаха да я запълнят. Понякога разпитваните се оплитаха в обяснения и хипотези, за които полицаите не ги бяха питали. Едва след няколко секунди им се стори, че така ще се получи и с Уве Хансон — той се понамести на стола и си пое дъх.

— Кой е бил регистрационният номер на колата горе?

Отново бързи погледи между Торкел и Ваня. Не обяснение. Не хипотеза, която уж да им помогне в търсенето. Въпрос.

Имаха три алтернативи.

Да излъжат — знаеха номера на колата на Уве.

Да премълчат — просто да не отговорят на въпроса.

Да признаят — да кажат истината, че не знаят.

Ваня реши да остави избора на Торкел.

— Слушайте ме — започна той с уморена въздишка, която показваше, че търпението му се изчерпва. — Фигурирате в това разследване, защото имате мотив.

Втората алтернатива, забеляза Ваня.

— Жалба в полицията, която изобщо не ми навреди? Това не е мотив. — Уве Хансон се облегна на масата. — Знам няколко души с по-сериозни мотиви от мен. Милион пъти по-сериозни.

Време беше да действа по-отбранително.

Не му харесваше, но лежеше буден още от изгрев-слънце и не можеше да измисли друго решение. Още се ядосваше, като си помислеше колко близо беше до успех в пещерата. Ако беше пристигнал само пет минути по-рано, момичето вече нямаше да е проблем. То наистина се криеше там, в тясната ниша зад процепа в скалата.

Той беше на правилна следа.

На точното място.

Но в лош момент.

Даже не му трябваха и пет минути, три щяха да стигнат. Може и две. И всичките му тревоги щяха да останат в миналото.

За един кратък миг обмисли дали да не застреля и двамата. И малката, и онзи пълен полицай, или какъвто там беше, който седна да говори с нея и накрая я убеди да излезе от скривалището си. Щеше да е съвсем лесно да ги убие. Но как щеше да се измъкне после? Изстрелите щяха да се чуят, звукът щеше да отекне в пещерата и да прогърми навън, където гъмжеше от полицаи. Да, той можеше да побегне в другата посока. В мрака, дълбоко в пещерата, но никой не знаеше дали изобщо има друг изход от нея. Щеше да се окаже в капан вътре.

Затова се принуди да ги пусне да си отидат. Да ги види как се отдалечават.

А после болницата.

Там трябваше да е лесно. Но не я откри.

Досега беше активен, действаше, но когато стана от леглото и слезе в кухнята, за да сложи кафе, вече беше осъзнал истината — на два пъти беше близо, на два пъти тя се измъкна. Нямаше да му се удаде трета възможност. Вече беше невъзможно да се добере до нея.

Беше жива. Вестниците пишеха, че не говори. Сигурно беше вярно, иначе полицията вече да е почукала на вратата му.

Защото тя сигурно го е видяла, нали?

Приемаше, че е така. Какво тогава му оставаше? Да се погрижи да има възможно най-малко технически доказателства, ако — или когато — тя реши да разкаже какво е видяла. Нищо в дома му не биваше да го свързва с престъплението.

Той смяташе, че вече се е погрижил за почти всичко. Бе избрал пътища без камери за наблюдение до и от болницата, беше паркирал достатъчно далеч, та никой, който види и евентуално разпознае колата му, да не направи връзката — точно както и при Мечата пещера — и се беше вмъкнал в болницата през задна врата без камерите.

Беше почти сигурен, че никой не би могъл да разкрие присъствието му нито в пещерата, нито в болницата.

Пушката, която използва за Карлстенови, беше при Ян Седер. Беше отишъл до Филипстад да си смени гумите, за да не могат евентуални следи на пътя да заведат полицията при него.

Нещо друго?

Трябваше да помисли внимателно.

Стана, дръпна едно от кухненските чекмеджета, извади малък бележник и флумастер с логото на тунела за ски.

Трябваше да е изчерпателен. Да не пропуска нищо. Методично да запише всичко.

Пак седна на масата. Допи кафето, взе флумастера и започна да пише.

Изгори дрехите от къщата на Карлстенови

Изгори дрехите от пещерата

Изгори ботушите

Леко го заболя. Много обичаше ботушите си. На всичкото отгоре бяха почти нови.

Но човек прави каквото се налага.

Измий багажника на колата

Пароструйката, беше чел някъде, най-добре почиства всички видове петна. Но дали се налагаше? Възможно ли беше пушката на Седер да е оставила някакви следи в колата му? Само по себе си нямаше нищо странно в нея да е имало оръжие, той притежаваше разрешително за няколко. Остави тази точка от списъка, но постави въпросителен знак.

Малък приоритет.

Нещо друго? Какво би могло да го препъне?

Оръжието, колата, дрехите, ботушите… Не му хрумваше нищо повече.

Изгори списъка

Това написа накрая, остави бележника на масата, изправи се и отиде на горния етаж да се облече и да започне деня сериозно.

Докато минаваше покрай кабинета, погледът му попадна на компютъра, но реши да не го включва. Като седнеше пред него, понякога се застояваше цял час, че и повече, без да усети. Но пък интернет се беше оказал неоценим помощник, когато му трябваше информация как върви разследването на престъплението. Вечерните вестници бяха плашещо информирани.

Реши, че в крайна сметка това е за негово добро и че само набързо ще прегледа няколко сайта. Нищо повече. С две бързи крачки се озова пред компютъра и раздвижи мишката, за да го събуди. Наведе се, дори нямаше намерение да сяда, толкова бързо щеше да действа. Отвори сайта на „Експресен“. Връзката му беше добра и страницата се отвори едва за няколко секунди.

Все пак седна.

ЕТО КЪДЕ СЕ КРИЕ

С големи букви. След това с малко по-малки, но все така набиващи се на очи:

ТЯ ОЦЕЛЯ В КЪЩАТА НА УЖАСИТЕ

Той прочете развълнувано статията и пак погледна размазаната снимка със светлия овал на прозореца.

Момичето, което се измъкна.

Каза си, че трябва да добави още нещо в списъка на кухненската маса:

Иди във Фарща

Пазаруването му отне повече време от обикновено. Сигурно защото беше отвикнал да пазарува за друг освен за себе си. Докато живееше с него, Елинор вероятно бе намерила и други магазини освен неговите любими „7-Eleven“ и Йостермалмските хали, но сега беше различно. Сега трябваше да пазарува за малко момиченце и неговата майка. Не знаеше откъде да започне. Какво обичат десетгодишните? Започна с шарени кофички плодов йогурт и медени пръстенчета. След това напълни количката с един нарязан хляб, масло, пастет, сирене, шунка, мляко, шоколадова напитка и портокалов сок. Закуската беше уредена. После обяд и вечеря. Тук вече изборът беше твърде голям и на всичкото отгоре той не беше сигурен дали Мария ще готви или той. Никол и майка й бяха негови гостенки и би било странно да им тръсне няколко кутии с продукти и да прати Мария при печката. Естествено, надяваше се точно на това, но му трябваше и резервен план.

Отиде при фризерите и взе да вади купища полуфабрикати, продължи с пюре на прах, кренвирши, кетчуп, гофрети, сметана и сладолед. Когато накрая се добра до касата, се оказа, че дължи близо 1500 крони и трябва да носи четири тежки торби.

Пресече „Йостермалмсторг“. Найлоновите дръжки на торбите се впиваха в ръцете му, но той се чувстваше вдъхновен и в добро настроение. Някой го чакаше у дома.

Някой, който се нуждаеше от него.

Оглеждаше се, докато вървеше. Лицата на минувачите, които бързаха към къщи или от и към срещи; и изведнъж се почувства като част от целия този живот. Не бяха просто тела в движение. Всички се бяха запътили нанякъде.

Значи това било да се чувстваш необходим. Животът си имал посока. Остави се движението на околните да го понесе и забърза към вкъщи.

Когато пет минути по-късно, вече с доста силна болка в пръстите, сви по „Грев Магнигатан“, той се спря и погледна торбите. Вдигна очи към апартамента си и осъзна, че и за миг не е помислял за вечната миризма на почистващ препарат в антрето, нито е изпитал нежелание да се прибере. Тъкмо обратното. За първи път от много време копнееше да отвори новата си врата.

Забеляза движение през прозореца на дневната. Малко бледо личице зад рамката. Никол. Като че ли го забеляза. Притисна се в стъклото, вероятно за да го види по-добре. Той леко се разтревожи. Тя трябваше да стои далеч от прозореца. Престори се, че не я забелязва, за да не я окуражава. Същевременно забърза още повече и сякаш вече не усещаше болката в ръцете.

Не беше просто необходим.

Копнееха за него.

— Не бива да пускате Никол до прозореца — подвикна той, след като се прибра и пусна торбите в антрето.

— Оставих я само за секунда — чу се откъм кухнята и след миг Мария дотича в дневната с филтър за кафе в ръка.

— Никол! Дръпни се оттам! — извика тя почти ядосано.

Себастиан чу как Никол светкавично скочи на паркета. Беше боса, доколкото чу, и този детайл го зарадва. Щом си бос, значи се чувстваш добре, помисли си той. Като у дома си.

Той заряза торбите и се присъедини към тях в дневната. Никол стоеше до майка си. Един от старовремските фотьойли зад нея беше завъртян към прозореца, явно се е покатерила на него, за да гледа навън. Той мина покрай нея и демонстративно спусна тежките зелени завеси. Елинор ги бе поставила и отначало той не можеше да ги понася заради претенциозната им натруфеност, но след време с удоволствие забеляза колко сполучливо го отделят от външния свят.

— Не бива да стоим на прозореца. Ясно? — Той се опита да звучи мило, но твърдо. — Купих купища храна. Не знаех какво обичате.

Заведе ги в антрето. Мария се усмихна и вдигна две торби.

— Това ще е вълнуващо — подхвърли тя и тръгна към кухнята. — Умирам от глад.

Сложи двете торби на масата и започна да вади покупките. Себастиан донесе останалите.

— Гледай, Никол! Шоколад. Спагети. Кюфтенца. Вкусно, а?

Тя продължи да вади стоките и накрая стигна до трите червени кутии със замразени храни. Отбеляза, вече не толкова доволно:

— Стек по моряшки с кафяв сос? Май нямате деца.

Очевидно се наслаждаваше на делничността на ситуацията, на баналността на разговора. Не беше кой знае колко чудно след крайното напрежение от последните дни.

— Не, нямам.

Лъжата дойде инстинктивно. Той никога не говореше за Сабине и Лили. Жените имаха склонност да любопитстват. Да искат да знаят подробности. Какво е станало и — след като изкопчеха какво — колко ужасно трябва да е било. Само че с Мария той не се чувстваше толкова емоционално притиснат колкото с други. Даже навярно би могъл да й разкаже. Сега обаче беше късно.

— Взел съм и гофрети, и сладолед, ако искате — смени темата той.

— Обожаваме гофрети, нали така, миличка?

— В такъв случай вадя гофретника — усмихна се Себастиан и се завъртя към шкафовете.

Хрумна му, че преди време беше мярнал гофретник там някъде. Не помнеше някога да го е използвал, но определено го беше виждал. Подпря се на коляно и започна търсенето от долния шкаф вдясно от печката. Обикновено хората там държаха по-големите кухненски уреди, поне майка му така правеше, значи, ако изобщо притежаваше гофретник, подсъзнанието му би го накарало да го прибере там. Попадна на кухненски робот, големи тенджери и тигани на три рафта. Как се беше озовало цялото това оборудване в неговия шкаф? Сигурно Елинор е домъкнала една част, но в никакъв случай всичко. Дали е била Лили? Само че те не живяха тук кой знае колко дълго, повечето време бяха в Кьолн. Чуваше как зад гърба му Мария продължава да вади покупки от торбите. Показваше на Никол, която се беше настанила на един от столовете край масата, сладоледа, сладкишите и плодовете. Никол сякаш се забавляваше, участваше активно, поне с поглед. Беше приятно и той продължи да рови. Мина на следващия шкаф. Иззад един съд за фондю, който дори не знаеше, че притежава, различи електрически кабел, толкова стар, че беше увит в някакъв вид текстилна материя. Той извади съда за фондю и най-сетне видя гофретника. Беше грамаден, бакелитен и изглеждаше безкрайно стар. Сега поне се сети откъде го има. Наследство от чичо му. Беше задигнал няколко кашона с джунджурии, най-вече за да ядоса баща си, който очевидно беше решен да прилапа всичко. Въпросът беше дали изобщо работеше. Никога не го беше пробвал. Сложи го на плота и се обърна към Мария. Тъкмо щеше да подхвърли някое остроумие за допотопния уред, когато в кухнята проехтя писклив звън.

— Моят е. Включих го, за да си проверя съобщенията — обясни Мария и извади телефон с тъчскрийн от джоба си.

Погледна го.

— Номерът не ми е познат.

Себастиан изпита известно безпокойство.

— Да вдигна ли? — попита тя притеснено и отиде при него с телефона в ръка.

Себастиан се поколеба за секунда.

— Само не казвайте къде се намирате. Това е най-важното.

Тя плъзна палец по екрана, за да отговори, и долепи телефона до ухото си.

— Ало? Да, аз съм…

Себастиан се приближи още повече до Мария. Чуваше слаб мъжки глас, но не и думи. Мария обаче ги чуваше.

— Да, вярно е.

Изглеждаше изненадана. Не уплашена или разтревожена, което успокои Себастиан — разговорът поне не беше заплашителен.

Но любопитството му се пробуди. Мария изведнъж се раздразни.

— Сега не мога да се занимавам с това. — Раздразнението премина в гняв. — Не, не разбирам как изобщо може да ми се обаждате за това.

И рязко затвори. Погледна Себастиан.

— Да не бяха от някой вестник? Безочливи са — пристъпи той към нея.

Идваше му да я успокои, като я прегърне през рамо.

— Някакъв адвокат. Питаше дали искам да продам стопанството.

— Какво стопанство?

— На сестра ми.

В първия момент Себастиан не разбра какво казва.

— Някой иска да купи стопанството? Седмица, след като убиха цяло семейство в него?

— Да, някаква фирма. „Филбо“ нещо си. Бездушни мръсници.

Себастиан протегна ръка към нея. Това значеше нещо, сигурен беше. Какво и защо — длъжен беше да се поразрови.

— Може ли да погледна?

Мария му подаде телефона. Себастиан веднага видя, че новите технологии са отвъд възможностите му.

— Как да видя последните входящи разговори? — върна й той телефона.

Две натискания и няколко прости плъзвания на пръста по екрана и пак му го подаде.

Стокхолмски номер.

След два сигнала отговори мъжки глас.

— „Лекс Легали“, Рикард Хегер.

Себастиан разпозна тона и тембъра на плътния глас.

Беше мъжът, разговарял с Мария.

Себастиан се беше затворил в кабинета си. Беше се постарал да не тревожи Мария, но подозираше, че гневният му разговор с Рикард Хегер не я е успокоил кой знае колко. Беше се опитал да говори неутрално и професионално, но Хегер се усукваше и отказваше да отговори на въпросите, та се наложи Себастиан да подаде телефона на Мария, за да даде тя разрешение на Рикард да поясни. Когато и това не помогна, Себастиан заплаши с пълно полицейско разследване. Тогава вече получи отговор.

Хегер представлявал „Филбо Суидън АБ“, дъщерно дружество на „ФилбоКорп Лтд“, компания, специализирана в минната промишленост със седалище в Торонто. Рикард се извини, ако са сметнали за неуместно да се обади толкова скоро след трагедията, но клиентите му държали да покажат интереса си към имота възможно най-рано. Ако са разбрали правилно, сега Мария била единствен собственик. За него нямало нищо странно да се обади на лицето, което притежава сто процента от собствеността над имота.

Било просто бизнес.

Себастиан се опита да го притисне с още въпроси. Обсъждали ли са евентуална сделка с покойната й сестра?

Хегер отказа да отговори.

Себастиан го заплаши както с колегите си, така и с пресата, но не получи информация. Рикард Хегер очевидно беше добър адвокат.

Сега обаче щеше да се изправи преди добрите полицаи от „Риксмурд“. Въпросът беше как Себастиан да накара Торкел да обърне внимание на тази следа и да не се предава при отказ.

Най-добре да каже истината. Торкел беше под напрежение, тъй като още не разполагаха с мотив, а разговорът с „Лекс Легали“ изглеждаше като най-добрата им следа.

Може би и други са се интересували от имота.

Може би имаше какво да изровят около „ФилбоКорп“.

Реши да се обади на Торкел.

Стаичката, която им бяха отделили в Туршбю, не разполагаше с прожекционен апарат, затова Били завъртя лаптопа си, та всички присъстващи да видят снимката на екрана. Три кирки, които Торкел веднага свърза мислено с Америка и златната треска през деветнайсети век, образуваха триъгълник. В средата му със зелено — вероятно за да покажат заинтересованост към околната среда — бяха изписани буквите F и C, а отгоре имаше прозрачно зъбно колело, или поне нещо, което приличаше на такова.

— „ФилбоКорп“ — започна Били. — Канадска минно-геоложка компания. Основана през 1918 година, има филиали по цял свят. Най-едрата риба е Джон Филбо, внук на основателя Едуин Филбо.

— Спести ни историята, наблегни на настоящето — размаха Торкел ръка, за да го подкани да побърза.

— В момента разработват две мини в Швеция. Една за мед и пиротит край Рьойтрескет северно от Соршеле и една в района около Куравара при Кируна — продължи Били и се наведе над компютъра, за да отвори карта, на която с червени точки бяха посочени мините.

И слава богу, помисли си Ваня. С известно усилие би могла да постави Кируна горе-долу където трябва. Някъде високо горе в средата. Но за Соршеле нямаше никаква представа. Да не говорим за Рьойтрескет и онова другото, на което не запомни името.

Телефонът на Торкел завибрира на масата и той изпъна врат, за да види дисплея. Себастиан.

— Трябва да се обадя — взе той телефона, стана и излезе в коридора. — Малко съм зает — бяха първите му думи, след като вдигна. — Важно ли е?

— Един адвокат се обади на Мария. Минна компания иска да купи имота в Туршбю.

— „ФилбоКорп“, да, вече сме по следата.

На Торкел му се стори, че Себастиан спадна като спукан балон. Явно беше очаквал, че ще хвърли бомба с това обаждане, пробив по случая, за който да обере лаврите, а те вече разполагаха с информацията. Торкел съзнаваше какво говори това за отношенията им, но за секунда изпита чиста злобна радост от разочарованието на Себастиан.

— Каква е историята? — попита колегата му.

— Още не знаем, но според Уве Хансон „ФилбоКорп“ искали да отворят мина в района на къщата на Карлстен. А те отказали да продадат земята си.

— За такова нещо убива ли се?

— Става дума за ужасно много пари.

Ето го отговорът. Любовта, ревността и може би битките за родителски права фигурираха сред най-обичайните мотиви за убийство, но парите оглавяваха класацията. От всичките седем смъртни гряха несъмнено най-много жертви вземаше алчността. Много пари можеха да накарат някои хора да прекрачат всякакви граници.

— Ами, ако няма друго… — Торкел хвърли поглед към стаята, където Ваня, Ерик и Били го чакаха мълчаливо.

— Не, просто исках да ти кажа за разговора.

— Благодаря.

В първия момент Торкел се поколеба, но после реши, че могат да го почакат още няколко секунди.

— Как е момичето?

— Добре. Добре върви.

— Радвам се. Обади се, ако проговори.

— Не думай.

Торкел отвори уста, за да отвърне, но усети, че качеството на връзката се промени. По-малко пращене. Тишина. Себастиан беше затворил. Торкел въздъхна и се върна в стаята.

— Мината в Куравара, онази край Кируна — продължи Били все едно не е имало прекъсване. — И там е станало нещо подобно.

— Какво?

— Е, не съвсем същото…

Били пак завъртя компютъра към себе си и с няколко бързи щракания намери каквото търсеше. Зачете на глас:

— Някой си Мати Пейок се противопоставил на идеята за мина и отказал да продаде имота си, обжалвал всички решения, пишел в пресата против „ФилбоКорп“.

— Както бихме могли да очакваме от семейство Карлстен, нали? — попита Торкел и погледна към Ерик в очакване той да потвърди, че точно такъв израз биха дали тези хора на съпротивата срещу планираната мина.

Ерик кимна.

— След като им създавал неприятности в продължение на над две години, Мати Пейок изчезнал — продължи Били и погледна останалите иззад компютъра.

— Умрял? — уточни Ваня.

Били поклати глава.

— Изчезнал. От компанията показали документи, че той им продал земята си, но брат му, Пер Пейок, е убеден, че подписът е подправен.

Торкел слушаше новата информация мълчаливо.

Нямаше съмнение, че ще трябва да проучат „ФилбоКорп“ под лупа. Но засега никой в компанията не знаеше, че са замесени в разследване на убийството във Вермланд.

Международна минна компания. Торкел не си правеше илюзии, че ще срещнат друго освен костюмирани адвокати, но с колкото повече факти разполагаха, преди да ги потърсят, толкова по-трудно щеше да им бъда на онези да възпрепятстват разследването.

Трябваше да научат повече. Много повече.

Надяваше се местният им колега да може да помогне.

— Какво знаете за минната промишленост?

Пия Флодин донесе четири чаши кафе от кухнята нататък по коридора на втория етаж в общината, където се намираше и нейният офис. Ако изобщо таеше някакви лоши чувства към Торкел след последната им среща, явно ги криеше добре. Беше самата любезност.

Торкел и Ваня седяха на канапето, което заедно с креслото, на което се беше настанил Били, съставляваше мебелировката в единия ъгъл на просторния й кабинет. Тя самата издърпа офис стола си иззад грамадното бюро и седна срещу канапето. Ерик остана прав.

Ваня плъзна поглед из помещението. Голям персийски килим на пода пред и под бюрото. Под него — тъмно дюшеме. Зелени тапети придаваха на стаята известна тежест, нещо като зала в старинен дворец. Два големи прозореца със зелени завеси. Картини в тежки рамки на три от стените; Ваня предположи, че вървят със стаята, независимо кой е председател на общинския съвет. На четвъртата стена, тази зад бюрото, висяха по-лични предмети. Снимка на Пия с бившия министър-председател Йоран Першон с негов автограф, подобна, но с футболния треньор Свен-Йоран Ериксон, плакат от „Спорт-Експресен“ със ски-тунела, също в рамка. Още снимки с ръкостискания и усмивки. Детска рисунка, избледняла на слънцето, но още можеше да се прочете: „Най-добрата майка на света“ с големи ъгловати букви. Ваня ни най-малко не се вълнуваше от вътрешен дизайн, в нейния апартамент цареше строга йерархия, при която функцията винаги беше поставена над естетиката и личния вкус, но усещането, което лъхаше от тази стая, беше за смесица от нарцисизъм и власт. Но Пия беше политик, тъй че какво да очакваш?

— Всъщност нищо — чу тя как Торкел отговаря на въпрос на Пия.

Той се наведе, взе чаша и отпи от топлата напитка. Много по-топла от кафето в полицейското управление, дори след като поправиха машината. Ето такава трябва да е температурата на кафето.

— Допреди няколко години и аз не знаех, но се наложи да науча. Не бих казала, че е лесно да отвориш мина. Мляко?

Тя им подаде малка бяла каничка. Ваня и Торкел поклатиха глава. Били се протегна към нея. Пия не беше донесла чаша за мъжа си, забеляза Торкел. Или е знаела, че той не иска, или чисто и просто е решила, че за днес му стига толкова кофеин. Предвид впечатленията си от семейство Флодин дотук, той клонеше към второто обяснение.

— Откога „ФилбоКорп“ искат да копаят тук? — попита.

— Да видим, кога получиха разрешително за проучване на терена?

Пия погледна мъжа си, сякаш за да й помогне да си спомни.

— Преди шест-седем години — каза тя, без да дочака евентуалния му отговор; все пак Ерик кимна утвърдително от мястото си до вратата. — Плановете са изоставени от над две години, затова изобщо не ми хрумна, че може да има нещо общо.

— На мен също — обади се Ерик. — Изобщо не ми хрумна.

— Наистина ли са се обадили на горката жена, за да купят имота? — възмути се Пия, сякаш го приемаше като лична обида.

— Да.

— Проява на лош вкус. Така смятам. — Пия поклати фризираната си глава. — Истинско безобразие.

Ерик отново кимна утвърдително и Торкел не намери причина да задълбава в темата.

— „ФилбоКорп“ — насочи той разговора към основния въпрос.

— Да, „ФилбоКорп“ поиска разрешително за проучвания на онзи район преди… хм, осем-девет години може би.

— Какво е това разрешително? — попита Ваня и остави чашата.

— Дава право на дадена фирма да картографира особеностите на ландшафта с цел да се установи какви минерали има в района — отговори Пия и Ваня предположи, че тази формулировка, или подобна, е поместена в някой официален документ.

— И имат право да го направят дори да не притежават земите? — попита Торкел.

— Да, по закон можеш да получиш разрешение да проучваш и да копаеш независимо кой притежава земята. Но не ние решаваме, има държавна агенция, която взима тези решения.

— Бергстатен — додаде Ерик.

— Значи „ФилбоКорп“ са получили такова… — Торкел забрави думата.

— Разрешително за проучване, да. Бергстатен, областният съвет и Комисията по околната среда дадоха позволение.

— И кога беше това? — попита Били, който беше отворил лаптопа на коленете си.

Негова работа беше да включи днешната информация в хронологията и по-добре да я свърши още сега, при това възможно най-внимателно.

— Както казах, преди шест-седем години. Ако искате, мога да проверя точната дата.

— Да, благодаря.

— Окей, получили са разрешителното, после? — подкани ги Торкел, който предусещаше, че тази нова следа ще им отвори много допълнителна работа.

Времето за пиене на кафе в общината трябваше да се съкрати до възможния минимум.

— Преди да започне, получилият разрешителното трябва да изработи план как ще процедира. В този план участват и собствениците на земята, които имат право да изказват възражения.

— И Карлстенови са изказали възражения — уточни Торкел.

— Точно така, но реално това не попречи на никого. Обжалваха всичко, затова накрая фирмата реши да проучва земите извън техния имот.

— Не разбирам — обади се Ваня. — В такъв случай кога са замразили проекта?

— Много по-късно. Както казах, не е лесно да отвориш мина.

Тя се усмихна леко, сякаш за да покаже, че тя самата е научила по трудния начин колко е трудно и колко време отнема.

— Проучването показа, че има достатъчно големи находища, за да продължат, но стана ясно, че жилата отива под имота на Карлстен и ще трябва да се доберат до него, за да има печалба и полза за обществото от целия проект.

— И тогава те са отказали — обади се Ваня.

И на нея — както на Торкел — лекцията за минното дело започваше да й писва, но Пия решително поклати глава и стана ясно, че нямаше намерение да приключи скоро.

— Не, „ФилбоКорп“ не се отказаха, сдобиха се с необходимите документи да отворят мина.

— Защо, като са знаели, че няма да получат земята на Карлстен? — учуди се Били.

— Сигурно са се надявали проблемът с Карлстен да се разреши, докато получат другите разрешителни и са искали да са готови, ако се разберат със семейството, та да могат да започнат веднага. Получиха концесия според Закона за полезните изкопаеми, разрешителни според Закона за околната среда, а ние от общината им дадохме разрешителни за строеж според работния план, така че липсваше единствено договор за продажба на земята по договорка със собствениците.

— Но Карлстенови отказаха.

Тримата полицаи насмалко да подскочат, като чуха гласа на Ерик. Очевидно и тримата бяха забравили, че и той е в стаята.

— Твърдо.

Пия кимна:

— Без земята на Карлстен проектът не беше достатъчно силен икономически. Опитаха да се разберат, но когато се заговори открито за отчуждаване, се стигна до Европейския съд и други международни инстанции. Не беше изключено „ФилбоКорп“ да спечелят, но всички процеси се проточват във времето, затова изтеглиха проекта преди… да, преди около две години.

Пия разпери ръце в жест, който ясно показваше, че това е краят на историята. Тя се протегна и взе чашата си, чието съдържание, предположи Торкел, сигурно вече бе достигнало температурата на кафето в управлението.

Той се облегна назад на дивана и се опита да подреди мислите си.

Минна компания разполага с разрешително и с всички необходими политически връзки, за да отвори нова мина. Едно семейство се опълчва. Компанията губи възможността за значителна печалба.

Мотив модел 1 А.

И не беше вярно, че са се оттеглили от проекта. Разговорът с Мария Карлстен сочеше противното. Все още бяха силно заинтересовани.

Но „ФилбоКорп“ едва ли бяха единствените, загубили пари от провалените планове.

— С колко собственици на имоти е трябвало да се спазари компанията? — попита Ваня в същия момент и Торкел се впечатли колко сходно мислят.

— С всички. — Пия вдигна рамене, сякаш за да покаже, че е трябвало сами да се досетят.

— Но колко точно?

— Пет, като броим Карлстен.

— Трябва ни списък с другите четирима.

Били стоеше до бялата дъска и се колебаеше дали да зачеркне името „Карлстен“ от краткия списък. Бяха мъртви и следователно не представляваха интерес за бъдещото разследване по същия начин като останалите, но всички, които щяха да го прочетат на дъската, бяха наясно с това. Ако името им останеше, списъкът на повлияните от плановете на „ФилбоКорп“ щеше да бъде по-пълен. Решения, решения.

Остави ги.

Не ги зачеркна.

Отстъпи крачка назад. Добави към хронологията дейността на „ФилбоКорп“ в района, като се позоваваше на документите, които взе от Пия Флодин. В левия край написа имената на петимата собственици на земя и информацията, с която разполагаха за тях. Освен семейство Карлстен това бяха:

ХЕДЕН — ФРАНК И СИНЪТ МУ ХАМПУС

БЕНГТСОН — ГУНИЛА И КЕНТ

ТУРШОН — ФЕЛИКС, ХАНА И ДЪЩЕРЯ ИМ КОРНЕЛИЯ

АНДРЕН — СТЕФАН

Информацията след всяко име беше оскъдна. Това, което успяха да намерят из различните регистри, до които имаха достъп, допълни онова, което вече знаеха. Ерик им разказа за Франк Хеден. Вдовец с болен син. Бивш колега на Пия, сега пазач на дивеча към общината. Наскоро диагностициран с рак.

Торкел сподели впечатленията си за семействата Туршон и Бенгтсон от разговорите си с тях. Не разполагаха с кой знае какво. Налагаше се пак да ги посетят. От днес от съседи и евентуални свидетели се превръщаха в евентуални заподозрени.

Единственият, за когото не знаеха нищо, беше Стефан Андрей. Не бяха говорили с него във връзка с убийството, понеже той не живееше близо до дома на семейство Карлстен. Дори не живееше в Туршбю. Притежаваше гора в района, но живееше в Лондон. Четирийсет и пет годишен. Необвързан. Анализатор на рискове в инвестиционна банка. Друго не знаеха.

Торкел влезе в стаята, понесъл купчина папки, и преди Били да успее да му каже, че информацията на бялата дъска е обновена и да попита какво да прави сега, Торкел го изпревари:

— Трябва да отидеш до Кируна. — Той дръпна най-близкия стол и седна.

Били се надяваше, че не го е чул правилно. Кируна?! Дори още ден-два в Туршбю щяха да му дойдат в повече. Но Кируна… През април… Слънцето изобщо беше ли изгряло там горе? Поне снегът със сигурност не се беше стопил.

— И какво ще търся там? — изстена той и се постара с всяка сричка да подчертае нежеланието си да отива.

— Да проучиш тази история с „ФилбоКорп“ — обясни Торкел, като с нищо не показа да е забелязал неохотата на Били.

— Не може ли просто да прочета доклада от разследването?

— Искам да говориш с брата и да видиш този договор за продажба.

— Нали знаеш, че има скенери — не се даваше Били. — И телефони. Скайп…

— Скенерите и Скайп не са като да застанеш очи в очи с някого — отвърна Торкел, отвори демонстративно най-горната папка и започна да чете. Разговорът беше приключил.

— По Скайп може — направи последен опит Били.

— Отиваш в Кируна.

Били въздъхна унило. Шеф, пряка заповед — нямаше какво да направи.

— Не може ли поне Ваня да дойде с мен? Така ще можем да си разпределим задачата и няма да се наложи да вися там толкова дълго.

— Не, тя ми трябва тук.

— Тогава може ли да взема някой друг?

— Може — въздъхна Торкел. — Взимай когото искаш, но тръгни възможно най-скоро.

Били кимна и излезе. Хвърли един поглед на телефона си.

Трябваше да напусне хотела.

Да се прибере в Стокхолм.

Може би щеше да се добере до Кируна още днес. Иначе щеше да пренощува в Стокхолм. Вкъщи. При и с Мю. От телефонния секс нищо не излезе. Дори не искаше да си спомня. Оказа се невероятно… неловко и… Не, определено не искаше да си спомня.

— Звънни на Гунила да вземе билети за теб и придружителя ги — подвикна Торкел подире му, докато вървеше към изхода.

Way ahead of you, помисли си Били, докато слушаше сигнал свободно. Асистентката на Торкел щеше да има удоволствието да провери как той най-бързо да напусне мястото, където не му се стоеше, за да отиде на място, където не му се ходеше.

През годините си в „Риксмурд“ бе научил много. Например как да си събира багажа максимално бързо. Четвърт час след като се прибра в стаята си, вече беше готов да я напусне. За това време събра вещите си и проведе няколко телефонни разговора.

Първо с Йенифер.

Гласът й звучеше весело както винаги, когато й позвъни, и още повече, когато я попита дали иска да го придружи до Кируна.

По работа.

С „Риксмурд“.

— Защо не отиваш с Ваня или някой друг от екипа? — попита тя, след като се посъвзе от лудата радост за пътуването, въпреки че едва щеше да й остане време да се приготви.

Въпросът не изненада Били. Не беше тайна, че Йенифер остана безкрайно разочарована, когато обучението на Ваня във ФБР пропадна и тя загуби мястото в Националния отдел за разследване на убийства, което получи за кратко. Йенифер беше твърде умна, за да се сърди на Ваня, знаеше, че не е нейна вината тя да трябва да се върне в Сигтуна, но чувствата са си чувства, не се подчиняват на логиката и тя все още — може би несъзнателно — имаше зъб на Ваня, както усети Били, когато чу, че леко натъртва името й.

— Торкел има нужда от нея в Туршбю, а Урсула още не се е върнала, така че няма кой — обясни Били. — И често казано, предпочитам да ида с теб.

Тя се засмя:

— I bet you say that to all the girls.

След това се върнаха в действителността и Йенифер с ужас се сети, че за нищо на света не би могла да вземе отпуск в толкова кратки срокове. Били обеща да го уреди.

Следващият му разговор беше с шефа на Йенифер — Магнус Скугсберг от полицията в Сигтуна. Били набързо обясни положението: „Риксмурд“ имаше нужда от Йенифер Холмгрен за важно разследване, по което работеха.

Да, убийството на семейството в Туршбю.

Не, тя трябваше да замине за Кируна.

Не, Били не можеше да каже причината.

Да, Били разбираше, че създават неудобство на полицията в Сигтуна, че предупреждават твърде късно и не по каналния ред.

Да, разбираше, че графикът не се прави в последния момент, но не можеха ли да се справят няколко дни и без Йенифер? Торкел Хьоглунд щеше да им бъде признателен.

Били винаги се изненадваше как името на Торкел отваря всички врата в полицейските кръгове. Самият Били го познаваше единствено като началник, който със здрава, но почти невидима ръка направлява „Риксмурд“. Рядко се възползваше от позицията си на шеф. Не се налагаше. Никога нямаше съмнение кой взима решенията в групата. Но всеки път, когато Били разговаряше с полицаи извън екипа, оставаше с усещането, че работи за съвсем друг човек. Легенда. Човек, към когото всички изпитват почит, възхищение и страх. Човек, чиято дума тежи и чието приятелство, или поне уважение, трябва да се търси. Магнус Скугсберг не правеше изключение. Може би все пак не беше толкова трудно да освободят Йенифер, оказа се. Нека отиде с Националния отдел за разследване на убийства. Нека Били предаде много поздрави на Торкел.

След това му се обади Гунила да каже, че първият възможен полет до Кируна е утре сутрин от Арланда. Запазила му автомобил под наем от „Херц“ на „Берйебювеген“. Трябвало само да отиде да си го вземе. Сега щяла да се погрижи за билети, хотел и рент-а-кар в Кируна. Някой щял ли да го придружи?

Били предаде на Йенифер, благодари й и закопча ципа на сака си. Гунила си я биваше. Експедитивна, професионална и винаги намираше решение на проблемите. Ваня беше убедена, че Гунила е тайно влюбена в Торкел. Забелязала признаци, така каза, без да конкретизира какви точно са тези признаци. Били й напомни, че Гунила е омъжена с три деца. Ваня попита това какво общо има. Така и не се разбраха.

Били си взе сака.

Готов за път.

Погледът му падна върху плика, който беше купил от „ИКА“ и беше оставил на малкото бюро. Адресиран и готов за пускане. Вътре бяха поставени четката за зъби на Ваня и косми от гребена на Себастиан, заедно с малко тоалетна хартия с негова кръв, вероятно от порязване при бръснене, която Били беше намерил в кошчето в банята му.

След като открадна четката на Ваня и се вмъкна в стаята на Себастиан, беше напълно убеден, че проектът му ще завърши успешно, но когато всичко необходимо се озова в плика, го обзе колебание и не го изпрати. Сега обаче трябваше да реши. Дали наистина искаше да знае? Каква щеше да е ползата, ако подозренията му се окажеха основателни? Дали нямаше да е най-разумно да се откаже?

Взе плика на излизане. Каквото и да решеше, не можеше да го зареже в стаята. Докато шофираше към Стокхолм, щеше да има предостатъчно време да избере по кой път да поеме.

И му оставаше още един телефонен разговор.

Отложи обаждането на Мю до качването в автомобила. „Форд Фокус СТ“. Доста нов, само на 1790 километра. Приятен за шофиране. Били се движеше със 130 по Е45 по посока Суне, когато спря музиката на телефона и набра номера на Мю. Екзибит млъкна и беше заменен от сигнал свободно. Мю отговори на третия сигнал:

— Здравей, скъпи.

— Здрасти, какво правиш? — Били усети, че вика. Беше невъзможно да говориш с нормален тон, когато използваш вградения микрофон в колата. Природен закон.

— Чакам клиент след пет минути — отговори Мю и той си я представи как поглежда малкия си златен часовник.

Само този образ можеше да види. Никога не бе стъпвал в кабинета й. Според Мю нямало нищо за гледане. Две скучни кресла, обърнати едно срещу друго от двете страни на малка масичка. Бюро в единия край на стаята, килим от „Икеа“ на пода и евтина кафемашина на „Нескафе“. Това било всичко. Намирал се в офис сграда и бил не повече от дванайсет квадрата.

Наричаше посетителите клиенти. Според Били бяха по-скоро пациенти. Общо взето можеха да се разделят на две групи. Бизнесмени, които се нуждаеха от помощ, за да бъдат именно бизнесмени, и бъдещи бизнесмени, които искаха „да развият пълния си потенциал“ и „да бъдат верни на себе си“. Били знаеше, че тя им е от полза, че наистина се чувстват по-добре, чувстват, че се развиват, след като я посещават известно време, но не разбираше как точно се получава.

— Дали може да се чуем по-късно? — попита тя.

— Имам добра и лоша новина — продължи Били и се престори, че не е чул, че тя няма време да разговаря с него. Пет минути до следващия клиент. За две щяха да приключат.

— Започни с лошата — въздъхна тя, сякаш готова за най-лошото.

— Утре отивам в Кируна.

— Кируна?!

— Кируна.

— Какво ще правиш там?

— Ще бачкам.

— Окей. — Известно раздразнение в гласа; не стигаше Туршбю, ами сега и това. — А каква е добрата новина?

— В момента пътувам към къщи. Утре летя от Арланда, така че довечера ще си бъда вкъщи.

— Ще си идваш?

Искрена радост. Той чу, че тя се усмихва. Той също се усмихна.

— Идвам си. Вече наближавам Суне.

— Толкова ми липсваше. И знаеш ли… утре мога да дойда с теб.

Усмивката на Били леко замръзна. Какво имаше предвид? Да го закара до летището? Но нещо в тона й му подсказа, че е нещо друго. Нещо повече.

— О, как така?

— В Кируна. Мога да дойда с теб. Тази седмица нямам други клиенти. Смятах да си взема няколко почивни дни и да се съсредоточа върху сватбата, но може да го направим заедно. В Кируна.

Би трябвало да се зарадва, но не си го беше представял така. Не му харесваше. Но не биваше тя да разбира. Трябваше да мисли бързо.

— Идеята не е добра — изтърси той, преди да успее да измисли по-добър отговор.

— Защо? — смая се тя.

Защото щеше да ходи с Йенифер. Защото чакаше с нетърпение да отиде с Йенифер. Защото планът беше да отиде с Йенифер. Избра най-безопасния подход. Работата.

— Ще бачкам.

— Е, едва ли през цялото време.

— Напротив.

— И вечер, и нощем?

Той усети подозрението й, че не я иска. Тя умееше да слуша. Долавяше нюансите, какво се криеше зад думите, какво всъщност означават. Това беше важно в работата й, а тя беше добра в нея.

— Съжалявам, много искам да отида в Кируна с теб, но идеята не е добра. — Стори му се, че докара достатъчно нежен и жален тон. — Изпращат ме от „Риксмурд“.

— Сама ще си платя пътуването, ако това те тревожи.

— Не, не е това, просто… Отивам по работа и не мисля, че е редно да водя приятелката си.

Настъпи кратко мълчание. Били предположи, че тя обмисля дали да направи още един опит, или да се предаде. Избра второто:

— Добре. Просто ми хрумна.

— Съжалявам, но няма как — повтори Били наистина тъжен.

— Добре. Ами, клиентът идва, така че…

Тя не довърши изречението, но нямаше и нужда. Разговорът беше приключил.

— Добре, ще се видим довечера. Обичам те.

— И аз. Карай внимателно.

И тя затвори. Били несъзнателно намали скоростта. Не мина както очакваше. Щеше да работи в Кируна. През цялото време. А и не познаваше полицай, който да води половинката си по командировки. Така че всичко, което й каза, беше вярно. Независимо от това се чувстваше сякаш я е излъгал.

Пак пусна музика. Екзибит продължи откъде беше прекъснал. „Man vs Machine“. Най-добрият му албум, ако питаш Били. Той засили звука и пак настъпи газта.

Торкел стоеше до една от колите зад управлението и чакаше всички да се съберат. Допълнителният персонал беше информиран, разделен на групи и в момента товареше необходимото оборудване в автомобилите, които щяха да ги отведат по адреси. Торкел щеше да тръгне с едната група при семейство Бенгтсон, а Ваня и Ерик щяха да започнат с Хеден, така се разбраха. Първите приключили щяха да продължат с Туршон.

Задната врата се отвори и Торкел видя Ваня да излиза. Тя примигна няколко пъти, за да свикнат очите й с яркото слънце. Наистина изглеждаше уморена, помисли си Торкел. Черни кръгове около очите, косата — без блясък, лицето — бледо. Вдигна ръка на челото си, за да се предпази от лъчите, и дойде при него.

— Готови ли сме? — Погледът й се плъзна по паркинга зад управлението.

— Май да — отговори Торкел. — Ти как си?

Ваня се обърна към него и го изгледа въпросително.

— Добре, защо?

— Изглеждаш леко уморена.

— Просто не спя много добре, нищо ми няма.

— Добре ли се храниш?

Ваня се поколеба. Торкел нямаше откъде да знае, повтори си няколко пъти. Не за това питаше. Той не знаеше за демоните от миналото й. Които сега се бяха оттеглили. Никой не знаеше. Освен Валдемар. Той й беше помогнал в онзи тежък период. Неуморно бе стоял до нея по целия път. Както се очаква от един баща. Не беше престанал да вярва, че ще се справят. Заедно. Така и стана. Въпреки всичко преживяно през последните месеци, тя нито веднъж не усети импулса да престане да се храни. Не беше заставала пред огледалото с мисълта, че ще се почувства по-добре, ако отслабне. Не беше свързала потиснатостта и болката с тялото си. Не искаше да се самобичува. Да бичува други — да, но не и себе си.

— Да, да, нищо ми няма — повтори твърдо.

Нищо й нямаше. Поне не физически.

— Знаеш къде да ме намериш, ако ти се говори.

Ваня кимна и му се усмихна леко. Торкел осъзна, че отдавна не я е виждал да се усмихва.

— Благодаря ти, но няма нужда. Беше ми дошло в повече, но сега съм добре.

Тя пак му се усмихна и го остави, отиде при една от другите коли, където чакаше Ерик. Торкел се загледа подире й. Имаше нещо гнило. Не само у Ваня, а в целия екип. Нещо не беше наред от самото начало на разследването и определено не се оправяше с времето.

Себастиан беше в Стокхолм с ключовия им свидетел.

Били пътуваше — против волята си — към Кируна.

И накрая Урсула, разбира се.

Може би затова им беше толкова тежко. Те бяха отбор. Четирима души — петима, ако броиш Себастиан, което Торкел невинаги правеше, когато мислеше за екипа си — които се бяха развили заедно. Бяха израснали заедно. Бяха узрели заедно. Бяха споени. Цялото беше по-голямо от единиците. Стигаше един от екипа да липсва и равновесието се нарушаваше. Навярно точно това ги измъчваше сега. Затова усещането беше различно. Балансът беше нарушен. Торкел искрено се надяваше, че днешният ден ще им осигури пробива, от който така се нуждаеха.

Той искаше да се махне оттук.

Рядко изпитваше това чувство по време на разследване, но сега искаше единствено да се прибере у дома. Да се махне от Туршбю, да се махне от „ФилбоКорп“, да се махне от мъртвото семейство и да се махне от Малин Окерблад.

След срещата в общината Торкел се обади на прокурорката да й обясни как възнамеряват да действат. Щяха да разпитат още един път четиримата собственици на земя, пострадали от отказа на Карлстен за мината, и същевременно да претърсят четирите къщи. Беше очаквал прокурорката да сметне това за правилна стъпка, но тя се оказваше пълна с изненади.

— Действително ли разполагаме с достатъчно основания да тършуваме из домовете им по този начин? — попита тя, веднага след като Торкел й обясни плана.

— Отказът на семейство Карлстен да се отвори мина им е струвал няколко милиона. Какво повече ви трябва? — За свое учудване Торкел усети, че този път не успя да сдържи раздразнението си.

— Искам да знам какво основание имате за толкова сериозни и — бих казала — обидни за хората мерки.

— Току-що ви казах. Семейство Карлстен са се опълчили срещу мината и това е коствало на въпросните хора няколко милиона. Ето ви основанието.

— Не е достатъчно, за да нахълтвате в домовете им.

Торкел затвори очи. Домашният обиск е полицейска мярка, не нахълтване в нечий дом. Той беше избрал тази мярка като следваща стъпка в разследването им. В разследването ми, поправи се той. Време беше да покаже кой е шефът.

— Не съм ви молил за разрешение — отсече той възможно най-авторитетно, та да няма никаква опасност смисълът да остане неразбран дори от човек, с когото говорят на различни езици. — Само ви информирам какво ще правим.

— Все пак аз съм ръководител на предварителното разследване — заяви Малин в опит да си възвърне контрола, но Торкел я прекъсна:

— С цялото ми уважение, не ми дреме какво смятате за достатъчно основание — продължи Торкел, без да повишава глас, но по-остро. — Аз съм разследващият полицай и мога сам да взема решението за обискиране. Щеше да е приятно да сте на наша страна, но след като не гледате на нещата както гледам аз, може да приемете този разговор за информативен, нищо повече.

След което затвори. Не вдигна при следващите й две обаждания и изтри есемеса, който съдържаше единствено думата: „недопустимо“. Повече не се беше чувал с ръководителката на предварителното разследване. Може би тя щеше да му създаде главоболия, но не му се вярваше. Винаги можеше да изиграе картата със Седер. Решението й да го освободи беше затруднило сериозно работата им и освен това бе довело до нов смъртен случай. Тъй че Малин Окерблад нямаше да му създава повече проблеми.

Торкел се огледа.

Всички изглеждаха готови за потегляне.

Видя Ерик и Ваня да се качват в една от колите и да потеглят, следвани от други две. Обърна се към оставащите автомобили и забеляза Фабиан, застанал до един от тях, да му дава знак, че са готови. Торкел му махна и се настани зад волана.

Как само му се искаше да се махне оттук.

Ерик не се чувстваше комфортно, докато шофираше, седнал до Ваня.

Отчасти понеже отиваха при Франк, човек, когото Ерик смяташе за семеен приятел и когото сега щяха да третират като заподозрян. Щях да го разпитват. Да тършуват в дома му.

Но имаше и други причина за безпокойството на Ерик.

Торкел ясно даде да се разбере, че не му стига само да говори с хората от списъка на дъската. Държеше да направи и обиск у всеки един. За това беше необходим допълнителен персонал, който Торкел искаше да извика от други участъци. Карлстад и Арвика бяха най-близо.

Торкел предложи сам да се обади, за да поиска допълнителните ресурси, но Ерик сметна за най-разумно сам да се погрижи. Иначе съществуваше риск да се разнесе мълва, че той се крие зад „Риксмурд“, че напълно е изгубил контрол.

Арвика не представляваше проблем. С Регина Хулт се работеше лесно. Тя чу какво иска той и защо и незабавно изпрати четирима от хората си, подходящи за задачата. Оставаше обаче Карлстад.

В Карлстад се намираше Ханс Уландер.

— Как върви? — попита Уландер, веднага щом чу кой се обажда.

Съвсем нормален въпрос от страна на висшестоящ, но както го зададе Уландер, в ушите на Ерик прозвуча като: „Не върви добре, а?“.

— Разследването напредва, затова се обаждам. Ще ни трябват още хора. Възможно най-скоро.

— Още хора. За какво са ти?

Ерик се поколеба. Торкел го беше предупредил да не назовава „ФилбоКорп“, нито чии имоти ще обискират, тъй като колкото повече хора знаеха, толкова повече нарастваше опасността от изтичане на информация.

— Днес ще извършим няколко обиска — отговори Ерик.

Поне толкова беше длъжен да съобщи на Уландер, за да може да изпрати компетентни хора.

— Значи сте близо до разрешаването?

— Така се надяваме.

— И аз се надявам. Пресата не ни изкарва особено експедитивни.

Ерик не отговори. Беше очаквал Уландер да използва този разговор, за да го жегне по някакъв начин. Всеки момент щеше да научи по какъв.

— Чудех се дали да не изпратя Пер да ти помага.

Ерик видя цялата картинка. Пер Карлсон, другият кандидат за поста на Ерик, идва в Туршбю след цяла седмица разследване, включва се, когато то — да се надяваме — приключва успешно и Уландер заявява, че са разрешили случая едва след пристигането на Пер Карлсон. Неговият фаворит за работата на Ерик. И това щеше да докаже, че са сбъркали, като са предпочели Ерик.

— Разследването е на „Риксмурд“, ние само асистираме — отвърна Ерик, без да повишава глас; нямаше да достави това удоволствие на Уландер. — Не виждам какво може да прави Пер тук.

— Това, което правиш ти, но малко по-добре.

— Разследването е на „Риксмурд“…

— Да, вече го каза — прекъсна го Уландер.

— Не са поискали още един старши комисар — продължи Ерик, без да му обръща внимание. — Трябват им хора за обиск на няколко имота.

— Знаеш ли, не разполагам с излишни хора, с които не знам какво да правя.

Ерик не можеше да повярва на ушите си. Наистина ли щеше да откаже да им помогне? Нима дотолкова недолюбваше Ерик, че да попречи на разследването? Усети как гневът му се надига. Едно е да не го харесва, съвсем друго да се държи непрофесионално, да се проявява като лош полицай и лош началник.

— Не можеш да отделиш трима души? — попита той, като се постара да проличи, че изобщо не му вярва.

— В момента е трудно, имаме много болни — заяви Уландер.

Ерик затвори очи. Някой ден най-накрая щеше да се принуди да отвърне. Да се изправи срещу Уландер. Надяваше се преди това да се установи на новата работа, да се утвърди като старши комисар, за да тежи думата му, да се сдобие с няколко висши началници, които да го подкрепят, но сега усети, че вече не търпи да играе по свирката на Уландер.

— Ханс, знам какво се опитваш да направиш — изрече той ясно и спокойно. — Но няма да изглежда като мой провал. Ти отказваш да изпратиш хора и всички ще го разберат. Ще пострадаш ти, не аз.

Настъпи тишина. Толкова пълна, че Ерик взе да се чуди дали връзката не е прекъснала, или пък Уландер е затворил.

— Ханс?

— Колко души ви трябват? — чу се припрян въпрос. Не можеше да сбърка едва сдържания гняв в гласа му.

— Поне трима, по-добре четирима.

— Ще дойдат.

— Благодаря.

Ерик се приготви да приключи разговора и тъкмо щеше да затвори, когато гласът на Уландер прозвуча отново. Мрачен и заплашителен.

— Слушай ме, Ерик. Разполагаш с тази седмица, после лично ще поема нещата и тогава това ще изглежда като твой провал. Дори приятелките на жена ти няма да те спасят.

Отново настъпи тишина. Този път главният комисар затвори.

Ерик захвърли телефона. Можеше да го очаква. Приятелството на Пия с шефката на областната полиция. Може би допусна грешка, като предизвика Уландер. Грешка, която можеше да повлияе на бъдещата му кариера в полицията.

За това мислеше, докато паркираше колата в двора на Франк Хеден.

— Е, стигнахме — проговори той и осъзна, че нито веднъж през цялото пътуване не е продумал на Ваня, която сега разглеждаше любопитно къщата през прозореца. Торкел беше споменал, че тя е най-добрата, с която някога е работил.

Ерик се надяваше да е вярно.

Надяваше се днешният ден да им даде пробива, от който се нуждаеха.

Наистина не искаше да си тръгва оттук.

До края на деня гледаха да не споменават разговора на Мария с адвоката. Отначало не беше лесно, но като забелязаха колко неспокойна става Никол, когато го обсъждат, решиха да престанат. В никакъв случай не биваше да я стресират. Вместо това Мария му разказа за сестра си и отношенията им, и за стопанството във Вермланд. Купили го заедно. Къщата стояла празна няколко години, била доста порутена и трябвало да се вложат големи усилия, за да се превърне в лятната вила, за която мечтаели, но си струвало. Идеята била в бъдеще да ходят там, за да почиват и да се наслаждават на отпуските. Заедно. По-късно може би със семействата си. Съпрузи, деца, кучета и сестрите Карлстен. Трапези, летни рокли, боси крака и слънце. Но в действителност така и не се превърнало в съвместен проект. Доста скоро се оказало, че Карин иска повече. Да работи повече, да я ремонтира по-бързо, да вложи повече. Мария искала само да ходи там да си почива. Било лятна вила, нямало нужда всичко да е идеално. Накрая решили да не ходят заедно, а да си поделят няколкото хубави летни седмици, но проблемите не свършили дотук. Карин все така искала да инвестира и очаквала Мария да плати половината пари за поправките и подобренията. Къщата не ги сближила, както очаквали, а когато Карин срещнала Емил и предложила да откупи дела на Мария, тя се съгласила незабавно. Карин и Емил решили да заживеят в Туршбю и с увеличеното географско разстояние се увеличила и дистанцията между сестрите.

През последните години обаче отново се сближили. Най-вече благодарение на децата. Никол винаги била добре дошла и Мария никога не била чувала някой да се опитва да купи имота им.

Докато Мария приготвяше обяда, Себастиан взе Никол със себе си в стаята за гости. Заедно постлаха леглото в приятната светлосиня стая и проветриха. Като видя празното легло, той съжали, че не й е купил някакви играчки и плюшени животни, но при следващото пазаруване щеше да се погрижи. При всички случаи тя нямаше да си тръгне скоро. Мария дойде да им каже, че обядът е готов, и отидоха заедно в кухнята.

След макароните с кюфтенца седнаха в дневната. Мария извади скицника и новите флумастери, които беше купил. Никол веднага започна да рисува.

Себастиан се наслаждаваше на момента. Приятно беше за малко да се изолираш от външния свят, да седиш в собствената си дневна и просто да си живееш живота. Никол дойде и остави рисунката на коленете му. Изолирането от външния свят вече не беше алтернатива. Той трябваше да се погрижи за един затворен свят, който беше на път да се отвори.

И какъв свят беше само.

Малко момиченце в голяма гора.

Могъщи дървета и тъмнина.

Тесни пътеки и малки крачета.

Никол рисуваше трескаво картинка след картинка. Беше се заела сериозно. Макар на всяка страница да се повтаряше един и същи мотив, изглежда, нуждата на Никол да се изрази беше нараснала след първите колебливи скици в Туршбю.

Себастиан не можеше да не се разстрои от видяното. Самотно момиченце в гората. Бягство. Видя, че за Мария е още по-тежко. Очите й се напълваха със сълзи след всяка завършена рисунка, при всяка нова. Повтарянето на едно и също показваше белезите, нанесени на Никол. Сякаш бе заседнала в тази гора. Мария явно мислеше същото, тъй като се наведе и докосна ръката на дъщеря си.

— Никога повече няма да те оставя — каза й нежно.

— Справяш се добре, Никол — обади се Себастиан, като се мъчеше да говори възможно най-спокойно. — Продължавай да рисуваш гората, но помни, че вече не си там.

Никол погледна и двама им. За миг им се стори, че иска да проговори, но все още не можеше. Върна се към рисуването.

Себастиан се загледа в последния лист, който бе оставила на коленете му. Отново тъмната гора, но нещо друго се показваше в ъгъла.

Очертанията на къща. Бяла двуетажна къща. Себастиан я позна.

Тя вече не бягаше през тъмната гора.

Намираше се пред къщата.

Къщата, където започна всичко.

Торкел почука на вратата на семейство Бенгтсон и им обясни за какво е дошъл. Трябвало пак да поговори с тях за убийството на семейство Карлстен, а другите полицаи щели да претърсят имота им. Реакцията не го изненада. Първо поискаха да видят документ, който да удостоверява, че полицията има право да обискира дома им.

Не можаха, тъй като Торкел нямаше такъв — не беше необходимо. Само по американските филми се налагаше да размахваш разрешителни, за да претърсиш нечия къща.

Но щом нямаха документ, наистина ли имаха право да го правят?

Да, обясни Торкел, Наказателният кодекс, глава 28, параграф 1 им даваше това право.

Тъй че Кент и Гунила Бенгтсон им направиха път с леко обърканото изражение, което Торкел бе виждал безброй пъти по лицата на хора, принудени да пуснат група непознати да тършуват из дома им. Неособено приятно преживяване.

— Да седнем някъде да поговорим? — предложи Торкел любезно и почти изблъска двамата съпрузи навътре в къщата.

Озоваха се в кухнята. Гунила му предложи кафе, но Торкел отказа. Огледа малката, но уютна стая. Светли, нови на вид кухненски шкафове от брезово дърво, но стар, груб и надраскан плот, който завършваше с печка с индукционни котлони. Сиво-зелен балатум на пода, на някои места така протъркан, че почти се беше пробил. Сякаш в малкото помещение се преплитаха две различни хронологии. Доколкото си спомняше Торкел, същото беше и в дневната, в която седяха предния път. Беше седнал на модерно триместно канапе пред телевизор от зората на телевизията. Сякаш съпрузите Бенгтсон завъртаха бутилка в дома си и сменяха онова, което тя посочеше, без много да му мислят.

— Защо не казахте нищо за мината? — попита Торкел, след като обясни какво са научили през деня.

Съпрузите се спогледаха, според Торкел притеснено.

— Беше доста отдавна и просто не се сетихме — отговори Гунила.

— Не се сетихте, че убитото семейство е виновно, задето не сте получили милиони?

— Аз всъщност си го помислих — призна Кент, забил поглед в масата. — Но ми се стори глупаво да повдигам въпроса. Искам да кажа… само щеше да събуди подозрения към нас.

— Не бих казал, че намалихте подозренията, като ни оставихте да го научим от другаде.

Кент сви рамене в жест, който можеше да означава, че са се надявали полицията никога да не научи за провалената сделка.

— Освен това не се сърдим на Карлстенови — додаде Гунила. — Това е родният дом на Кент. Решението да го продадем не беше лесно, особено като разбрахме, че ще го съборят.

— Тук ни е добре — заприглася й Кент и погледна Торкел в очите. — Разбира се, сумата беше голяма, но парите не са всичко.

— Но все пак сте се съгласили.

Съпрузите отново размениха погледи. Този път Торкел усета, че се срамуват. Гунила внимателно хвана Кент за ръка.

— Така е — кимна той. — Всички казваха, че ще сглупим, ако не се възползваме. Че с тези пари ще можем да си купим каквото пожелаем.

— Но когато Карлстен отказаха и не излезе нищо… — продължи мисълта му Гунила, както става само след дълъг брак, помисли си Торкел; той самият никога не беше стигал до този етап с никоя от съпругите си.

— Всъщност бяхме доста доволни — завърши изречението Кент.

— Облекчени — добави Гунила.

— Не ние бяхме взели решението — кимна Кент и замълча.

Торкел ги разбираше. Обикновено човек предпочита да държи юздите, решението да е негово, но понякога е по-приятно да го оставиш на някого другиго, а ти да гледаш отстрани и да обясняваш, че не си имал избор. Така е по-лесно. Особено в ситуации, в които и двете алтернативи те устройват. Или нито едната.

Допълнителните полицаи имаха още много работа из къщата, но Торкел беше почти сигурен, че няма да намерят нищо. Нищо в държането им, езика на тялото и интонацията не показваше, че съпрузите Бенгтсон са по излъгали относно мнението си за продажбата и за семейство Карлстен.

Торкел попита дали е твърде късно да приеме предложеното в началото кафе.

Ягодовият крем се стичаше необезпокоявано по брадичката, преди Франк Хеден с опитно движение да обере повечето с лъжицата. Останалото капна на бялото лигавче.

Ваня не разбираше защо не може да отмести поглед. Сама се изненада от себе си, даже се разочарова колко й беше трудно да се справи със ситуацията. Знаеше, че синът на Франк е тежко болен, но когато ходиха с Били, не го бяха видели и тя очакваше… ами, не знаеше какво всъщност е очаквала, но очевидно не и младия мъж, когото гледаше в момента. Широк колан го държеше изправен в големия тежък инвалиден стол. Главата клюмаше наляво под неестествен ъгъл и от време на време подскачаше, сякаш тялото иска да я вдигне, но тя е твърде тежка и не се подчинява. Три от тънките пръсти на едната ръка бяха разперени в различни посоки и понякога ръката се размахваше в напълно неконтролирани движения. Другата беше отпусната на коленете. Парализиран от едната страна, предположи Ваня. Сини очи под разпиляната черна коса, които през цялото време зяпаха в празното пространство, нито дума от вечно зеещата уста, но от време на време по някой звук, от който Франк очевидно разбираше, че синът му иска следващия залък, и поднасяше лъжицата.

Тя отмести очи.

Франк ги покани с кимване към Ваня и доста по-сърдечна усмивка към Ерик. Ваня обясни, че полицаите ще претърсят къщата, и Франк само кимна. Никакви въпроси за документи и какво право имат да постъпват така. Когато тя му каза, че иска да говорят за мината, той попита дали е удобно през това време да храни сина си. Това му бил часът.

Той донесе поднос от кухнята и ги покани в една от стаите на долния етаж. Ваня и Ерик вървяха след него.

— Това е Ваня. Познаваш Ерик — каза Франк, като влязоха. — Ваня също е полицайка.

— Здравей, Хампус — поздрави Ерик, а Ваня промърмори едно смутено „здравейте“.

Помещението приличаше на болнична стая. Имаше голямо легло, което явно се вдигаше и спускаше, със стоманени перила от всички страни. Отстрани имаше маса, покрита с разни лекарства, кремове и санитарни материали. От другата страна на леглото беше поставена машина, която Ваня предположи, че дава кислород на Хампус, когато е необходимо. До една от стените бяха струпани уреди за физиотерапия, които приличаха по-скоро на инструменти за мъчения с лъскавите си метални корпуси, ремъци, въжета и противотежести.

Ваня никога не си се беше представяла като майка. Не беше сигурна дали изобщо иска деца. Малкото й приятелки, които имаха семейства, казваха, че децата ги изпълват с обич и радост, по-дълбоки и истински от всичко преди това. Ваня не можеше да не се замисли дали това се отнася и за Франк и Хампус. Обич — да, но радост? Дали не беше просто вечна тревога, непрестанна работа, без да получаваш нищо насреща? Дали си струваше усилията, или просто тя беше твърде аналитична, дори пресметлива? Несъмнено й липсваше емоционалността, необходима да имаш дете.

След като седнаха и Франк се зае да храни сина си, Ваня насочи разговора към мината и Франк кимна. Да, той бил от онези, които се съгласили да продават. Не му оставало много, както знаел Ерик, а синът не можел да остане сам в къщата след смъртта на Франк. Минната компания предлагала далеч по-добра сума за имота, отколкото би получил иначе, тъй че защо да не приеме?

— Само че продажбата се е провалила — отбеляза Ваня.

— Да, провали се — кимна Франк.

— Какво изпитахте тогава?

Франк сви рамене. Отново поднесе лъжицата с червения крем към устата на сина си. По-голямата част пак се изсипа навън.

— След като умра, приятели, на които имам доверие, ще продадат земята за достатъчно пари. Общината обеща асистенти за Хампус. Той ще е добре. Само това има значение.

— Познавахте ли Ян Седер? — попита Ваня неочаквано.

— Не сме общували, но и двамата живеем тук отдавна. Като пазач на дивеча ми се е случвало да го посетя, понеже той имаше… как да кажа… гъвкаво отношение към закона за лова.

— Някога взимали ли сте пушка от него?

— Че защо? — изненада се Франк и поклати глава. — Аз си имам пушки.

Ваня замълча.

Нещо се случи. При последния отговор.

Гласът леко се напрегна. Опъване на гласните струни, което повиши тона. Не много, друг изобщо не би забелязал, но не и Ваня. Франк си прочисти гърлото. Дали и той го беше усетил и сега се опитваше да замаже положението, или чисто и просто се беше закашлял?

Ваня зачака. Надяваше се Франк да е от хората, които не търпят мълчанието и започват да дърдорят. Може би щеше да опита да се дистанцира още повече от Ян Седер. Да разправя какво „е чул“ и да си намира алиби за убийството, без някой да му го е искал.

За жалост тя така и не видя как ще се справи Франк със ситуацията, тъй като очевидно Ерик не търпеше мълчанието и го наруши с приказки за предстоящото празнуване на първи май и покана Франк да вечеря у тях с Пия.

Моментът, ако изобщо е имало такъв, отмина.

— Ще ви помолим да останете в района, а ако се наложи да пътувате, да ни предупредите — каза тя и стана от стола.

— Заподозрян ли съм? — попита Франк с едва ли не развеселен тон и за първи път от началото на разговора прехвърли вниманието си от сина си към Ваня.

— Не, но все пак трябва да сме информирани.

— Смятах утре да отскоча до Вестерос. Има двудневна конференция за новите закони за опазване на дивеча. Може ли да отида?

Ваня се замисли. Каквото и да й се е счуло, не беше достатъчно основание да го задържа тук. Изобщо. Погледна младия мъж в количката. Ако имаше у дома дете в такова положение, тя също би искала да излиза понякога. Колкото и да обичаше Франк сина си, тя предполагаше, че изпитва същото.

— Да, можете. Два дни?

— Да, връщам се в сряда вечер.

— Къде ще отседнете?

— „Бест Уестърн“, мисля.

— Добре. Благодаря за помощта — подаде му ръка Ваня.

Франк пусна лъжицата в купичката и я пое.

— Довиждане, Хампус — добави тя, преди да излезе от стаята.

Франк седеше на прозореца и гледаше как Ерик тръгна на заден, завъртя волана и потегли от двора му. През затворената врата чуваше как четиримата полицаи още претърсват дома му. Зад него Хампус се напрегна на стола и нададе дълъг протяжен вой, все по-силен и по-силен. Франк се завъртя. Не беше епилептичен припадък. Беше се научил да различава обикновените, но понякога доста бурни движения от пристъпите. Хампус искаше да се изкъпе. Това беше най-важният момент в деня му. Можеше да се кисне в топлата вода с часове. Франк погледна часовника. Посещението на полицаите бе разстроило графика му, но все пак щеше да смогне да изкъпе Хампус и да го сложи в леглото, преди Моника да дойде за нощното дежурство.

Видя как червените стопове на Ерик се смаляват все повече и накрая изчезват, но все пак остана до прозореца, загледан в пролетната вечер.

Ваня Литнер.

Трудно й беше с Хампус, той го забеляза още в първата секунда след влизането й в стаята. Всички реагираха различно и той не й се сърдеше за това. Нито пък за настойчивите и според него почти агресивни въпроси за „ФилбоКорп“, Карлстен и убийството. Но внезапно бе замълчала, когато заговориха за Ян Седер.

Той не я познаваше.

Не знаеше какво означава неочакваното прекъсване на разговора и облягане назад. Означаваше ли това, че го подозира? Възможно ли беше да се окаже въвлечен в разследването им?

Познаваше Ерик.

Познаваше го и го харесваше.

Не алфа-мъжкар, от каквито — Бог беше свидетел — гъмжеше по тези места. По-отстъпчив и склонен на компромиси. И у дома нямаше нищо против да остави командването на Пия. Това беше задължително, за да върви бракът им, Франк беше сигурен в това, но все пак… Ерик знаеше собствената си цена, нищо че пред хората се преструваше, че свири втора цигулка. Той беше повикал Националния отдел за разследване на убийства. По-амбициозен полицай би отлагал до безкрай предаването в чужди ръце на случай, който можеше да се окаже определящ за кариерата му. Но не и Ерик. За него нямаше значение кой ще свърши работата, стига да я свърши добре. Айна много харесваше Ерик, винаги казваше, че е твърде добър за Пия.

Вероятно е била права.

Той си позволи за миг да си спомни колко му липсва тя. Тези моменти ставаха все по-редки и по-кратки, но сега остави спомените за Айна да го завладеят. Образът й беше кристално ясен в съзнанието му. Спомняше си всяка бръчица, всеки кичур коса, помнеше гласа й, тона й, смеха й.

Господи, колко я обичаше!

Беше страдал за нея. Страдание, толкова дълбоко, че се боеше, че никога няма да се измъкне от това състояние. Мрак, толкова плътен, че заплашваше да го погълне. Ако имаше да мисли само за себе си, навярно щеше да се предаде, да се остави на отчаянието. Но той си имаше Хампус. Който беше наполовина Айна. Който беше изцяло зависим от него. Не можеше да си позволи да застине в състоянието на непрекъснато страдание, малко по малко се застави да се върне. Прогони образа на Айна в лятна рокля на тревата, избърса една самотна сълза от миглите си и се обърна към сина си.

Нямаше време за страдание.

Нито пък сили.

Животът не му предлагаше подобни луксове.

Когато Торкел излезе от къщата на семейство Бенггсон, вече се свечеряваше.

Със скриването на слънцето пролетната топлина изчезна доста бързо и Торкел вдигна ципа на якето догоре, докато вървеше към колата. Същевременно му направи впечатление колко е свежо и приятно навън. Чистият въздух, лекият ветрец, който донасяше уханието от някоя отрано обработена нива и едва доловимия аромат на гора. Торкел спря и задиша дълбоко. Реши да отиде пеш до дома на Туршон. Ваня не се беше обаждала и той предположи, че семейството едва на неколкостотин метра оттук ще се падне на него. За момент се поколеба дали да не каже на Бенгтсонови, че ще остави колата си в двора им за малко, но реши, че няма кой знае какво значение.

Тръгна. Няколко малки птички използваха последните минути дневна светлина, за да си търсят партньори. Торкел се развличаше, като се опитваше да ги разпознае по песните. Когато момичетата бяха малки, прекарваха много време в природата. Торкел смяташе за важно да опознаят гората, не само детските площадки, надуваемите замъци и басейните с топки. Кошница за пикник, езерце с попови лъжички, виеща се водна змия, парченца кора, плаващи в бърз ручей; да събират плодове и ядливи листа, да се научат да познават птиците по песните и да различават дали дадена шишарка е нагризана от съсел или от катерица. Винаги имаше какво да правиш и да научиш в гората. Това бяха простички удоволствия, не някакви невероятни преживявания, но той си помисли, че напоследък твърде рядко има възможност да им се порадва. Веднъж Ивон бе подхвърлила, че на тези излети в гората най-много се забавлява самият Торкел, и може би беше права, но той все пак се радваше, че има възможност да дари дъщерите си с тези преживявания. В днешно време на децата не се позволяваше да ходят по места, където може да се наранят. Всичко трябваше да бъде контролирано и напълно безопасно през цялото време.

Той отмина полята и нивите и продължи по покрития с чакъл път към дома на семейство Туршон. След още десет минути различи жълтата къща между дърветата и скоро влезе в двора. Беше се насладил на всяка една крачка, но сега беше време да се върне в суровата действителност. Телефонът иззвъня. Погледна дисплея, преди да вдигне. Ваня. Разговорът беше кратък. Каза, че двамата с Ерик са приключили с Франк Хеден и попита дали да отидат при Туршон. Торкел отвърна, че той вече е там и те могат да се връщат в управлението. Щели да се видят там по-късно.

Едва бе затворил, когато пак иззвъня. Този път се оказа Фабиан, който съобщи, че са готови с Бенгтсоновата къща и половината група тръгва, имат ли нещо друго за вършене? Торкел нареди да дойдат при Туршон, след което хвана чукчето на пътната врата и пусна позлатената конска подкова върху металното квадратче няколко пъти. Никакъв отговор. Почука отново. Малко по-силно и продължително. Все така никой не отваряше. Торкел отиде при прозорчето и надникна в къщата. Дали бяха последвали съвета му и бяха заминали?

Торкел пак извади телефона, получи мобилните номера и на Феликс, и на Хана от Фредрика в управлението и набра единия. Феликс отговори след втория сигнал. Торкел се представи.

— Къде сте в момента? — попита.

— Заминахме за няколко дни, както предложихте. При сестрата на Хана.

— Кога се прибирате?

— Не знам, след два-три дни може би. Корнелия трябва да тръгне на училище.

Торкел чу приближаването на автомобил и видя как волвото на Фабиан влиза в двора.

— Трябва да говоря с вас. Къде живее сестрата на Хана?

— Край Фалун. За какво трябва да говорим?

Торкел се поколеба. Какво да им каже? Видя как Фабиан слиза от колата и тръгва към него. Посочи въпросително къщата и Торкел поклати глава и показа телефона си. Фабиан кимна.

— Чухме за мината — обясни Торкел накрая.

— Аха? — Феликс реагира неразбиращо.

— Загубили сте доста пари, когато Карлстенови са отказали да продават и плановете се провалили.

— Нищо не сме загубили — отвърна Феликс с такъв тон, все едно е близко до ума, което доста обърка Торкел. — Напротив, спечелихме от това.

— Според нашата информация всички освен Карлстенови са искали да продават.

— Да, но ние не притежаваме нито земята, нито къщата. Наематели сме и щом Карлстенови отказаха, ние можехме да останем.

Смисълът на думите му бавно стигна до съзнанието на Торкел и той веднага се ядоса на Ерик и колегите му. Това беше нещо, което трябваше да стане ясно в самото начало, когато четиримата собственици на земи, повлияни от плановете на „ФилбоКорп“ придобиха важност за разследването. Не беше информация, която да получи по телефона от външно лице. Но по-добре късно, отколкото никога, помисли си той и се постара да скрие гнева в гласа си, когато попита за това, което вече трябваше да знае:

— Кой тогава е собственикът?

— Тумас Нурдгрен — съобщи Ерик и окачи на дъската снимка на мъж на около четирийсет години.

Беше увеличена паспортна снимка и както при деветдесет процента от хората той не изглеждаше нормално на нея. Лош контраст, твърде ярко осветление, опит да изглежда естествено, довел до противоположния ефект, и втренчен поглед, който в съчетание със страха да не мигне точно в решаващия момент караше снимката да изглежда като взета от криминално досие.

А Тумас Нурдгрен нямаше такова.

Всъщност не знаеха почти нищо за него.

След като попаднаха на името му, Торкел набра двата телефона, които намери. Мобилен и стационарен. На мобилния още след първия сигнал му бе съобщено, че „Абонатът, с когото опитвате да се свържете, в момента не може да приеме разговора. Моля, обадете се по-късно“. На стационарния след четвъртия сигнал прозвуча мъжки глас на вермландски диалект: „Тумас Нурдгрен. Не съм вкъщи. Оставете съобщение“.

След като с големи усилия се свързаха с работодателката му, научиха, че Тумас е в отпуска от около седмица и го очакват на работа чак след почивните дни. Тя не знаеше къде може да е отишъл, нито кой може да е наясно.

Така че най-близката им среща с Тумас Нурдгрен оставаше снимката на стената.

Ваня и Торкел й хвърлиха едно око, а Ерик прочете в бележника си:

— Както знаете, работи като градинар в парк „Ротнерус“, живее сам в двустаен апартамент в Суне. Купил имота, където в момента живеят под наем Туршон, заедно със съпругата си през 2001, развели се през 2009, нямат деца. — Ерик вдигна очи от записките със смутено изражение. — Само това знаем засега.

— Туршон са се нанесли през 2009 — кимна Торкел. — В договора Тумас е записан като единствен собственик.

— Сигурно е откупил дела на бившата си жена — предположи Ваня.

— Трябва да му е струвало доста — продължи Торкел. — Колко печели един работник в „Паркове и градини“? Двайсет хиляди месечно? Може би двайсет и две.

— Но през 2009 плановете за мина още са били актуални — обади се Ваня, разбрала накъде бие Торкел. — Значи сигурно е очаквал да си върне парите с лихвите.

— Още не сме наясно с финансовото му състояние — вметна Ерик. — Утре ще знаем повече.

— Искам да знам финансовото състояние на всички. — Торкел се изправи и пак отиде до дъската на стената. — Всички от този списък — продължи и почука с химикалката по краткия списък, съставен от Били. — Утре трябва да свършим тази работа. Все още смятам, че парите са мотивът за убийството.

Ваня и Ерик кимнаха. Ваня хвърли един поглед на часовника и се изправи. Изтълкува последното изречение на Торкел като край на разговора. Оказа се, че е сгрешила.

— Ваня, още нещо — повика я Торкел, когато тя бутна стола и се зае да си събира нещата; тя спря и се обърна към него. — Искам да се прибереш в Стокхолм.

— Сега?! — учуди се тя и погледът й се насочи към часовника, макар да знаеше колко показва.

— Възможно най-бързо — потвърди Торкел. — Време е да се свържем с „ФилбоКорп“.

— В Стокхолм ли се намират?

— Там е централният им офис за Швеция — обади се Ерик услужливо.

— Освен това искам да говориш с него. — Торкел посочи последното име в списъка. Стефан Андрен.

— Нали живее в Лондон?

— В командировка е в Осло и утре вечер ще бъде в Стокхолм — уведоми я Ерик, очевидно доволен, че има с какво да помогне. — Имам номера му.

— Нали Себастиан е в Стокхолм, нека той иде — предложи Ваня.

Торкел въздъхна тихо. Какво ги прихващаше всички? Защо никой не можеше да си свърши работата без възражения?

— Себастиан не е полицай, а ако беше, щеше да е лош полицай, а на мен ми трябва добър.

— Не се хващам на ласкателства — отвърна Ваня с лека усмивка, която трябваше да скрие раздразнението й от това, че я отпращат.

— Няма нужда да те лаская, тъй като мога да ти заповядам. — Торкел също се усмихна и излезе от стаята, за да предотврати евентуални протести.

Ерик обра соса от чинията си с парче хляб и се облегна назад. Обикновено не вечеряше толкова късно, но се прибра ужасно гладен и намери в хладилника шишчета със сьомга и бурканче сос уасаби, останали от съботната вечеря. Стопли шишчетата в микровълновата, докато си правеше салата, и поля всичко с бира. Рецептата беше от едно готварско шоу и на него сега му се стори още по-вкусно, отколкото прясно. Маринатата с чили и джинджифил изпъкваше повече, а рибата се беше овкусила допълнително от лимоновата трева.

Тон се изправи и постави съдовете в миялната, свърза телефона си с уредбата и пусна музика, докато пълнеше мивката с вода. Явно нито Пия, нито Алма знаеха как се използват мивка, вода, препарат и гъба, затова всичко неподходящо за миялната оставаше за него. Не му пречеше. Дори понякога му беше приятно и намираше известно успокоение в слушането на музика и миенето на съдовете, плота и печката. От домашните задължения определено предпочиташе това пред, да речем, чистенето с прахосмукачка и гладенето, които бяха убийствено досадни.

Вече приключваше и си мислеше как ще се отпусне на дивана да позяпа „Дискавъри“, преди да си легне, когато две ръце го прегърнаха през кръста.

— Как ме стресна! — възкликна и се завъртя.

— Как беше денят ти? — попита Пия и се вдигна на пръсти, за да го целуне по устата.

— Биваше. Ходих при Франк.

— За тази история с „ФилбоКорп“ и продажбата ли?

— Торкел смята, че мотивът е скрит там — кимна Ерик.

— Да не би да подозира Франк? — изненада се Пия и както изражението, така и тонът й показаха за колко абсурдна намира идеята.

— Не, не мисля. Другите двама, Ваня и Били, в момента разследват компанията, така че предполагам, че са по-скоро насочени към тази следа. И към Тумас Нурдгрен.

— Кой е Тумас Нурдгрен? — вдигна вежди тя.

Ерик леко поклати глава от раздразнение към самия себе си. Трябваше да внимава повече, когато споделяше новини около разследването, но не можеше да се въздържи. Не и пред Пия. Тя винаги получаваше каквото искаше.

— Собственик е на един от имотите, но не можем да го открием и го няма от миналата седмица, затова…

— Затова е заподозрян — довърши тя.

— Не бива да го обсъждам с теб — усмихна се Ерик и я целуна.

— Тогава недей — отвърна Пия, отстъпи крачка назад и на него му се стори, че едва сдържа усмивката си. — Питай ме как мина моят ден.

— Как мина денят ти?

— Нормално. Насрочих дата за бдението и назначих работна група. Даже ми беше скучно допреди половин час.

Тя замълча. Погледна го някак настоятелно. Очевидно чакаше нещо. Каквото и да възнамеряваше да му разкаже, явно го отлагаше. Искаше да се наслади на момента възможно най-дълго. Изглеждаше доволна, ведра и в добро настроение, което рядко й се случваше, затова той се включи в играта.

— Какво е станало преди половин час? — угоди й.

— Обадиха ми се по телефона.

— Откъде?

— От Стокхолм. — Вече не можеше да скрие усмивката си, широка, блестяща усмивка. — Викат ме там. Канят ме на „Свеавеген“ 68.

Той добре знаеше какво има на „Свеавеген“ 68. Това беше митично място за семейство Флодин. Нещо като политически Шангри-Ла. Централата на Социалдемократическата партия.

— За какво те канят? — продължи той играта, макар да се досещаше за отговора.

— Ти как смяташ? Искат да говорят с мен за мястото в ръководството.

Пия не можеше да си намери място от радост и нетърпение. Ерик подозираше, че тя не се усеща, но я виждаше как леко подскача из кухнята, а усмивката й достигна максималната възможна ширина. Ерик усети как детската й неподправена радост го заразява.

— Обадих се на Мия от избирателния район и според нея е чиста формалност, вече са решили.

Тя дойде при него и го прегърна. Притисна се в него и дланите й се плъзнаха по гърба му.

— Тъй че, ако искаш, имаш възможност да правиш секс с бъдещия член на ръководството на социалдемократите.

За своя изненада Ерик почувства, че звучи далеч по-възбуждащо, отколкото беше предполагал.

Мария изкъпа Никол във ваната, докато Себастиан разчистваше масата в кухнята след вечеря. Ядоха само сандвичи. Никой от тях нямаше желание да готви, а на Никол явно не й пречеше. Напротив. Изяде три сандвича със сирене и мармалад. Не беше рисувала друго след последната картинка с бялата къща на Карлстен в ъгъла. Никой от двамата не й досаждаше. Добре знаеха какво следва. И те, също като нея, предпочитаха да останат навън още малко. Себастиан се впечатли от скоростта, с която Никол се връщаше назад. Най-трудното при травмирани пациенти беше, когато заседнеха на едно място в случилото се и не можеха да продължат — нито напред, нито назад. Никол обаче явно нямаше подобен проблем. Тя показваше огромна вътрешна сила и зрялост. Престрашаваше се да си спомня.

Себастиан отиде в дневната и събра рисунките. Внимателно ги остави на масата. Чу как се отваря вратата на банята и отиде да ги посрещне.

Мария носеше Никол на ръце. Беше я увила в една от големите му бели хавлии. От банята се носеше мирис на сапун и влага.

— Можете ли да ми донесете чантата? — помоли Мария.

— Вече съм я оставил в стаята за гости — отвърна той и ги поведе натам.

Мария остави момиченцето на леглото и извади пижамата от голямата черна чанта. Беше синьо-бяла и имаше старовремски вид. Стилна по класически начин.

— Имате ли нужда от нещо преди лягане? — попита той.

— Само чаша вода.

— Ще донеса.

Когато се върна, Никол вече лежеше под завивките. Мария се беше отпуснала до нея и я прегръщаше. Той остави чашата на бюрото и се обърна, за да пожелае лека нощ. Никол го гледаше с големите си тъмни очи.

— Искам само да ти кажа, че днес се справи чудесно, Никол — похвали я той и седна до нея. — И майка ти, и аз се гордеем с теб.

Никол кимна и също изглеждаше горда. Той й се усмихна, погали я за миг по бузата, след което стана и се обърна към Мария:

— Ако ви трябва нещо, ще ми кажете. Аз съм в другата стая.

— Ами, има нещо… — започна тя неуверено.

— Какво?

— Никол е по-спокойна, когато и вие сте в стаята.

Себастиан зачака продължение на изречението. Тя едва ли просто му съобщаваше факт, който му беше известен още от болницата в Туршбю.

Мария бавно си пое дъх.

— Мисля, че би искала вие да лежите до нея, докато заспива — продължи тя смутено, все едно му отправяше неприлично предложение.

— Права ли е майка ти? — обърна се той към Никол.

Кратко кимване в отговор, но това му стигаше. Себастиан внимателно легна върху тясната ивица на леглото, която беше останала свободна. Веднага забеляза реакцията на Никол. Той погледна Мария, но този път с тревожна бръчка на челото.

— Има само един проблем — каза й.

— Какъв?

— Тясно е. Елате.

Чувството беше особено. Сякаш се беше отворила цепнатина във времето и той се бе върнал десет години назад.

Отново имаше семейство. Жена, която лежеше в едната половина на двойното легло в спалнята му. Той в другата.

Дете между тях.

През последните години в леглото му бяха спали много жени.

Но никога десетгодишно момиченце.

И въпреки това му се струваше съвсем естествено. Това беше най-странното. Може би защото Никол все повече му напомняше на Сабине. Или защото за първи път от много години разбираше какво е едно дете да ти има пълно доверие.

Дете, което не искаше нищо друго, освен да му отвърнеш със същото.

Което нямаше скрити цели и задни мисли.

Което, за разлика от него, беше напълно искрено.

Може би истината беше, че изпитваше обич. Нежност. Напълно освободен от похот и страст.

Беше изпитвал много от тази нежност и към Ваня. Поне в най-хубавите им моменти. Но лъжите през цялото време се изпречваха на пътя му и разваляха всичко.

Тя не знаеше. Той знаеше.

Беше еднопосочно и сложно.

Знаеше, че няма да може да заспи. Затова лежеше и се наслаждаваше на близостта на Никол и на спокойното й дишане.

Беше прекрасно.

— Спите ли? — прошепна Мария.

Той не искаше да отговаря. Искаше да остане в това полусънно състояние. Но тя беше част от него. Важна част, затова той отговори:

— Не. Буден съм.

Чу как тя леко се намества. Усети, че й се говори. Че думите и мислете й напират. Твърде дълго ги бе сподавяла.

— На нас с Никол не ни е леко — започна; гласът й беше предпазлив. — Може да се каже, че няма никакъв контакт с баща си. Затова в живота й не е имало много мъже.

Той не отговори. Нямаше нужда. Знаеше го.

— Ето защо смятах, че е важно да гостува на братовчедите си. За да види как изглеждат истинските семейства.

Тя замълча.

Мъчително беше да говори за онези, които изгуби.

— Толкова е странно — продължи с още по-тих глас; дали за да не събуди Никол, или защото гласът й трепереше — той не беше сигурен. — Така завиждах на Карин. Сърдех й се. Няколко години изобщо не си говорехме. Мислех си, че тя винаги получава каквото пожелае. Че е разглезена и егоистка.

Мария се завъртя в леглото и за първи път срещна очите му над главата на спящата Никол.

— Само че тя не получаваше нищо даром. Работеше здраво за всичко, което имаше, но мисля, че ме караше да се чувствам… — Мария се поколеба; търсеше думите. — Не знам, просто завиждах, че изглеждаше толкова щастлива.

В очите й блестяха сълзи.

— И сега се срамувате?

— Може би малко. Но най-вече ми е мъчно за Никол. Сега пак остава сама. Толкова сама, колкото аз съм се чувствала винаги.

Тя млъкна.

Той не отговори.

— Вие защо нямате деца?

Въпросът го изненада. Очакваше да продължи да си излива душата, искаше да научи повече за жената в леглото си. Неприятно му беше, че смени темата така внезапно и разговорът да се насочи към него.

— Просто така и не стигнах дотам — отвърна, без да се замисли.

— Изглежда обичате деца. Имате подход към тях.

— Да.

— Никога ли не сте се женили?

— Не.

Лъжите.

Колко лесно идваха.

Без да помисли за последствията. Без да помисли изобщо.

— Хм… — чу я и видя следа от усмивка на устните й.

— Какво значи това „хм“?

— Просто е странно. — Тя се премести малко по-близо до него. — Вие сте много мил мъж.

— Благодаря.

Никой никога не го беше наричал мил. Никой. Никога. Ръката му се плъзна към нейната. Хвана я. Беше топла и нежна. Той легна по-близо до Никол и усети меката й кожа под бузата си. Ръката на майката в неговата.

Дъщерята между тях.

Не искаше да заспи никога повече.

Торкел тъкмо излезе от хотела и тръгна към колата, когато му се обади Ерик. Звучеше бодър, почти екзалтиран. Нещо се беше случило.

— Току-що открих съпругата на Тумас Нурдгрен. Софи Нурдгрен. Работела нощна смяна.

— Добре.

— Повече от добре е. Знаеше за ситуацията с Карлстен. Тумас побеснял, когато отказали да продават. Опитал се да я прецака, но не успял.

— Не разбирам — отвърна Торкел и отвори вратата на колата.

— Тумас откупил имота от нея през 2009, въпреки че всъщност не можел да си го позволи. Взел големи заеми. Впоследствие Софи научила, че планирал да продаде веднага стопанството на „ФилбоКорп“ и да скрие печалбата от нея.

Торкел усещаше как мотивът се оформя.

— И става още по-хубаво — продължи Ерик.

— Как? — Торкел седна зад волана, но не запали двигателя.

Чу как Ерик си поема дъх, преди да продължи:

— Тумас познавал Ян Седер.

— Сигурно ли е?

— Според Софи били в една ловна дружинка, докато живели в Туршбю. 2002–2009. Софи помнела ясно Седер, бил антипатичен.

— А защо го нямаше в списъка с познатите на Седер? — възмути се Торкел.

— Нурдгрен се преместил в Суне през 2009 и напуснал дружинката. Изглежда, че след това не са поддържали никакъв контакт. Но са се познавали.

Торкел кимна. Мотив и пряка връзка с убийството. Отдавна не бяха разполагали с толкова много. Разбираше вълнението на Ерик. Наистина.

— Къде си в момента? — попита го.

— В управлението.

— Ще мина да те взема и отиваме в Суне да обискираме дома му.

— Сега? Веднага?

— Сега. Веднага.

Той затвори телефона и запали двигателя.

Торкел и Ерик пристигнаха едновременно с ключаря.

„Арнебювеген“ 27 в Суне представляваше скучна сива многофамилна къща на три етажа. Според регистъра Тумас Нурдгрен живееше на втория етаж. Нямаше асансьор, затова се качиха по стълбите. Торкел бързо намери апартамента измежду четирите еднакви дървени врати на етажа. Звънна няколко пъти, но нямаше търпение да почака повече от трийсетина секунди. Нямаше кой да му отвори.

Дръпна се от вратата и се обърна към ключаря:

— Отворете. Но ако обичате, не влизайте.

Ключарят, среден на ръст мускулест мъж с очила, облечен в гащеризон и тениска с логото на фирмата, кимна, пусна кутията с инструменти на земята и я отвори. Торкел седна на стълбите и се зае да си обува калцуните.

— Ще вляза пръв и ще преценя дали да викаме Фабиан.

Ерик кимна и отстъпи крачка назад. Опита се да намали очакванията си. Можеше да се окаже задънена улица. Но същевременно Нурдгрен отсъстваше от седмица и беше свързан с всички участници в случая. Можеха да го разрешат тук и сега. Няколко дни преди Ханс Уландер да му го отнеме.

Ключарят се зае. Торкел се беше обул и тъкмо щеше да си сложи и ръкавиците, когато мобилният му иззвъня. В първия момент реши да не му обръща внимание, но после погледна дисплея. Оказа се един от последните хора, с които искаше да говори. Може би последният. Прокурор Малин Окерблад.

Погледна Ерик уморено:

— Казвал ли си на Малин, че сме тук?

Ерик изглеждаше изненадан.

— Не.

— Добре.

Той вдигна телефона, все пак тя беше ръководител на разследването.

— Торкел Хьоглунд.

— Здравейте, аз съм, Малин Окерблад.

— Да, знам. Спешно ли е? Малко съм зает.

Той нямаше намерение да й казва с какво, ако не се окажеше абсолютно задължително.

— Да, спешно е.

Гласът й звучеше малко по-остро от обикновено. Сякаш беше ядосана за нещо. Торкел се приготви за битка.

— Вече не мога да ръководя разследването.

Торкел се изненада. Това не го беше очаквал. Новината би трябвало да го зарадва, но изпита по-скоро притеснение. Смяната щеше да им отвори много работа. Нима би се отказала от случая само заради разногласията между тях? Той беше склонен да преглътне гордостта и да я помоли за извинение, за да си спести допълнителната работа по въвеждането на нов човек в разследването. Може би си струваше.

— Защо, какво е станало?

— Мислих много и реших, че не бива да се оказвам в конфликт на интереси.

— За какво говорите?

— Брат ми притежава земя, към която минната компания има апетити и предвид новата следа…

Торкел я прекъсна:

— Чакайте, чакайте, какво говорите, по дяволите? Брат ви притежава земя тук? Как се казва?

— Тумас Нурдгрен. Не че с него сме близки, но…

Земята под краката на Торкел се разклати и той пак я прекъсна:

— Тумас Нурдгрен ви е брат?!

— Да — потвърди Малин почти засрамено.

Торкел и смаяният Ерик се спогледаха. Идваше им да се изсмеят. Ситуацията беше твърде абсурдна за друга реакция.

— Малин, знаете ли къде сме в момента? — продължи Торкел. Бавно и хладно. Продължи, без да дочака отговор: — Стоим пред апартамента на брат ви в Суне и сме на път да го обискираме.

Сякаш я чу как почти губи равновесие.

— Какво значи това? — промълви тя безсилно.

— Значи, че вече не говорим просто за конфликт на интереси. Току-що се превърнахте в заподозряна. Искам да ви видя в полицейското управление в Туршбю възможно най-скоро.

Той затвори. Може и да не беше съвсем вярно, че Малин се превърна в заподозряна толкова бързо, но наистина искаше да говори с нея и едно леко преувеличение щеше да я накара да дойде и да даде обяснение. А тя имаше доста за обясняване. Но едно по едно.

Той се обърна към ключаря:

— Приключвайте с проклетата врата.

Били и Йенифер излязоха от червената, прилична на обор сграда на летището в Кируна и бяха посрещнати от половин метър сняг. До началото на май оставаше само седмица и Били не можеше да си представи как издържат местните.

Той мразеше снега.

Снегът в света на Били единствено правеше колоезденето безнадеждно и тичането невъзможно; хлъзгаво и гадно, трудно за паркиране, студено, мокро и на всичкото отгоре човек винаги вкарваше със себе си половин литър вода, като влезеше някъде на закрито. Преди няколко зими снегът в Стокхолм се задържа от средата на ноември до края на април и тогава Били сериозно се притесняваше, че ще полудее. Когато говореха за презимуването толкова на север — като в Кируна например — хората обикновено се ужасяваха от месеците без слънчева светлина. Били обаче беше готов да избере вечния мрак пред снега.

Бялата гадост, която се задържаше повече от половин година.

Година след година. Всяка година.

Би се самоубил.

— Някога бил ли си толкова на север? — полюбопитства Йенифер, докато вървяха към колата под наем — „Ситроен C3“, която Гунила за ужас на Били им беше поръчала. Сядането в миниатюрната количка щеше да е като да си метнеш грамадна раница на раменете.

— Да, преди няколко години минах по Кралския път.

— Какво е това?

— Туристически маршрут. Отидох от Абиску до Кебнекайсе и изкачих Сюдтопен.

Стигнаха до колата, метнаха чантите в малкия багажник и поеха по деветкилометровия път до центъра. След като свиха наляво по Е10 и Били натисна газта, Йенифер заговори за единственото, което знаеше за града, в който отиваха.

Че ще го местят.

Никой от двамата не беше кой знае колко запознат с подробностите. Знаеха само, че целият град ще се мести няколко километра на изток, понеже голямата мина беше стигнала чак до съществуващия център и беше отворила пукнатини в земята, която бе започнала да потъва. Били беше чул, че компанията ЛКАБ се изръсила с някъде около петнайсет милиарда, за да премести града и да продължи добива на желязна руда. Това даваше известна представа за какви цифри става дума в минната промишленост. Залежите край Туршбю едва ли можеха да се сравняват с тези под Кируна, но щом можеха да преместят цял град заради тях, за жалост не изглеждаше невероятно да премахнат едно семейство, изпречило се на пътя им.

До края на пътуването мълчаха. Йенифер гледаше с интерес през прозореца и горе-долу на всеки петстотин метра възкликваше колко е красиво. Били кимаше в знак на съгласие, но мислите му бяха другаде.

В Стокхолм.

При Мю.

Мю определено не беше доволна, че не можа да дойде с него. Вчерашната вечер изобщо не се получи както си я беше представял и се надяваше. В момента, в който прекрачи прага, тя го завлече на дивана, за да обсъждат подготовката на сватбата. Имали да взимат много решения за няколкото часа, в които той си е вкъщи. Стана късно и към края и двамата започнаха да се ядосват, а когато най-после си легнаха, правиха секс, за който никой всъщност нямаше желание. Тази сутрин на закуска Били я попита дали може да го закара до Арланда, понеже знаеше, че днес има свободен ден, но тя отвърна, че я чака много работа, затова му се наложи да вземе „Арланда Експресен“ от Централна гара.

Настроението му обаче се оправи, когато в залата за заминаващи срещна Йенифер и неподправената й радост да го види. Изтича към него, все едно снимат романтична комедия, прегърна го и го целуна по бузата.

— Липсваше ми — каза, в случай че той не го е разбрал от прегръдката.

Били изведнъж осъзна, че и тя му е липсвала. Повече, отколкото си беше мислил.

В самолета не говориха много. Йенифер четеше документите от разследването, той се посвети на новия брой на един от специализираните каталози, за които беше абониран на айпада си. Четеше за прахосмукачка, която — според производителите — щяла чрез УВ-лампа, насочена към пода, да унищожава бактерии, вируси, бълхи и въшки, като разбива ДНК-структурата на клетките им. Били нямаше представа дали наистина можеш да унищожиш ДНК-то на разни буболечки, като ги осветиш с УВ-лъчи, но това насочи мислите му към плика, който в края на краищата пусна в пощенската кутия на летището. Взе решението на влака до Арланда. Искаше да знае истината. Ако между Себастиан и Ваня имаше родство, той щеше да научи. А какво щеше да прави с наученото, щеше да реши по-късно, но какво лошо има да разполагаш с възможно най-много информация? Нищо.

Влязоха в града, който скоро щеше да се премести. Гунила им беше залазила стаи в „Железопътния хотел“, който според джипиеса на Били по някаква необяснима причина се намираше на половин километър от гарата. Решиха да се регистрират, да намерят нещо за хапване и после да поемат по близо двайсетте километра до Куравара и брата на изчезналия Мата Пейок.

Тя не позна стаята веднага.

Но все пак се чувстваше в безопасност.

Майка й от едната й страна.

Мъжът, който я спаси от мрака, от другата.

Част от нея все още искаше да побегне. Апартаментът беше голям. Имаше много места за криене.

Но нямаше нужда. Тя вече нямаше нужда да бяга.

Седна в леглото. Имаше нужда от нещо друго.

Имаше нужда да отвори вратата на къщата.

Къщата, от която беше избягала.

С кръвта, която я уплаши. Която полепна по краката й, между пръстите, под ноктите.

Не искаше да отваря вратата. Не искаше.

Пак легна. Между тях. Искаше да остане тук.

Да се чувства в безопасност.

Кръвта можеше да почака.

Къщата можеше да почака.

Те бяха мъртви. Нямаше ги вече. Отварянето на вратата нямаше да промени това.

Но онзи, който ги уби. Мъжът с пушката.

Който я откри в пещерата.

Който, бе чула, едва не я беше открил в болницата.

Него още го имаше. И пушката му. Която пробиваше тела и проливаше кръв.

Него го имаше.

Мъжът, който я спаси, обеща да го залови, но имаше нужда от помощ. От нейната помощ.

Имаше нужда тя да отвори вратата.

Тя пак се надигна, измъкна се от леглото и напусна безопасното място.

Себастиан се събуди в девет часа. Отдавна не беше спал толкова добре. Установи, че държи ръчичката на Никол. Сигурно затова не се събуди в паника. Не беше сънувал кошмар, понеже този път не я изпусна. Сабине.

Всяка нощ в продължение на десет години бе търсил детска ръка, която да държи.

Този път успя да я задържи.

Мария беше обърната на другата страна и дишаше равномерно. Той се вгледа в дългата й тъмна коса. Осъзна, че рядко му се е случвало да гледа спяща жена сутрин и да не иска да напусне леглото. Може би защото не правиха секс. Но най-вероятно отговорът се криеше в детето между тях.

Той се протегна и чу как нещо пада на пода пред краката му. Внимателно се надигна и погледна.

Флумастерите и блокчето.

Когато си лягаха, ги бяха оставили в дневната. Той се стресна. Дали Никол е ставала през нощта?

Пак я погледна. Спеше кротко, нищо не показваше да е обикаляла сама апартамента и да е седяла на пода да рисува. Но това беше единственото логично обяснение. Отметна завивките и стана. Прокрадна се до рисунката на пода. Веднага разбра какво изобразява. Беше виждал снимките от местопрестъплението в къщата на Карлстен.

Тя го беше виждала на живо.

Карин Карлстен, просната в собствена си кръв в антрето.

Той вдигна листа. Вторачи се в него. Рисунката беше безумно силна в своята простота. Точните, но детски краски с флумастерите правеха и така страшното още по-смразяващо. Малко момиче стоеше пред отворената пътна врата. Вътре лежеше тялото, сгърчено на пода. Кестенявата коса на Карин в червено море.

Момичето, което в момента лежеше в леглото му, беше по-смело от всеки, когото бе срещал в живота си.

Имаше куража да се изправи пред демоните си съвсем само.

През нощта. Когато възрастните предпочитаха да забравят. Предпочитаха да сънуват.

Мобилният му телефон звънна. Той подскочи, изтича до масата, където го беше оставил, и го взе. Оказа се Ваня. Той й затвори, за да не събуди другите в стаята.

Набързо събра флумастерите и листовете от пода и ги взе със себе си. Внимателно затвори вратата зад гърба си.

Смяташе да я скрие. Рисунката. Чувстваше се длъжен да предупреди Мария. Иначе можеше да й дойде в повече. Тя не беше като Никол. Телефонът пак иззвъня. Ваня никога не се отказваше, знаеше го. Бързо вдигна.

— Здравей, извинявай, моментът не беше удобен — обясни той.

— Значи не си чул? — Директно, без встъпително изречение.

— Какво да съм чул?

— За извънредно лошата ти преценка.

Ваня звучеше едва ли не враждебно. Той беше напълно неподготвен за такова отношение. Подразни се.

— Какво? За какво говориш, по дяволите?

— В момента другарчето ти в креватите игри Малин Окерблад е заподозряна — изсъска тя, все така войнствено.

Себастиан се опита да разбере какво му казва, но не успя.

— Какви ги говориш?

— Брат й притежава земя в Стурбротен и е познавал Ян Седер. Схващаш ли? Същия Седер, когото тя пусна!

Продължаваше да изсъсква думите. Себастиан се чувстваше съвсем объркан.

— Вярно ли е? — заекна само.

— Да, Торкел ще я разпитва.

— Звучи откачено.

— Естествено. Как успяваш? Спал си и с онази Елинор. Дето простреля Урсула. И майката на убиеца във Вестерос, ако не греша.

— Престани…

— Може би в бъдещите разследвания трябва да те изчакваме да си избереш секс партньори и после просто да ги арестуваме — продължи Ваня, без ни най-малък знак, че възнамерява да млъкне. — Доста ще ни облекчиш работата.

— Да, да, много весело, ха-ха, но трябва да говоря с Торкел — отвърна той напрегнато.

— Той няма да ти се зарадва, ако на това се надяваш.

— Ваня, трябва…

— Отсега мога да ти кажа какво ще чуеш от него — прекъсна го тя грубо. — Ще стоиш далеч от Малин, ще ми помагаш тук в Стокхолм и ще дойда да те взема след двайсет и пет минути. Приготвяй се.

След тези думи му затвори.

Себастиан стоеше неподвижно и се мъчеше да схване казаното от Ваня. Възможно ли беше? Замесена ли беше Малин? Възможно ли беше той да има толкова лош късмет?

Надникна в спалнята. Сети се, че трябва да събуди Мария, преди Ваня да е дошла. Нямаше да изглежда никак добре, ако Ваня я завареше в леглото му. Не и след този разговор.

Ваня се сърдеше, че вече не е в Туршбю. Може и да беше детинско от нейна страна, но не можеше да не чувства, че са я отпратили от центъра на събитията в периферията.

А тя мразеше да се намира в периферията.

Самата мисъл, че ще пропусне разпита на Малин Окерблад, я вбесяваше. Поведението на прокурорката я дразнеше от самото начало и наистина щеше да се наслади на възможността да я притисне хубавичко. Торкел обеща да я замести достойно, а и тя знаеше, че го бива. Но не беше като да участва лично.

Същевременно съзнаваше, че всички следи трябва да се проучат като хората и че е време да поуплашат „ФилбоКорп“ с информацията, че подозират за връзка между убийствата в Туршбю и плановете за нова мина. Освен това й предстоеше среща със Стефан Андрен, мъжът от Лондон, който също притежаваше земя в района. Той щеше да пристигне вечерта в Стокхолм от Осло и беше обещал да й се обади. Но на първо място в списъка стоеше „ФилбоКорп“. Двамата със Себастиан щяха да бъдат там след трийсет минути.

Тя паркира пред жилището на Себастиан на „Грев Магнигатан“, въведе кода на входната врата и изтича догоре. Може би се държа малко грубо по телефона, съзнаваше го, но той здравата се беше изложил. Никой не го беше карал да спи с Окерблад. Заслужаваше да му се стъжни животът. Същевременно тя беше наясно, че ако иска да има полза от него, трябва да се поукроти, иначе през остатъка от деня той щеше да се държи като обидена примадона. Още повече щеше да затрудни работата им. А имаха много за вършене.

Тя взимаше по три стъпала наведнъж. Звънна на вратата му. Той отвори по-бързо от обикновено.

— Здравей, ей сега съм готов — покани я вътре.

Тя влезе в антрето. Носеше се ухание на кафе и топъл хляб. Уютно и приятно. Една врата се отвори и жена по халат излезе от банята. Ваня тъкмо понечваше да каже нещо язвително, когато я позна.

Мария Карлстен. Майката на Никол.

Никол се показа от кухнята по пижама. Мляко по устните и половин препечена филийка в ръка.

— Какво правят тук? — прошепна Ваня на Себастиан, след като двете се скриха в кухнята.

Той я изгледа учудено, сякаш въпросът й беше странен.

— Живеят тук. Разкриха апартамента във Фарща. Решихме, че това е най-безопасното място.

— Кой го реши?

— Ние с Торкел, тъй че не си фантазирай, че аз съм го измислил — отвърна той.

В гласа му имаше острота, ясно беше, че няма никакво намерение да дискутира доколко е уместно семейството да се намира в кухнята му. Ваня се почувства напълно неподготвена. Нямаше представа, че майката и детето се крият при Себастиан. Защо не го знаеше? Нима Торкел й нямаше доверие или просто е искал да си спести възраженията й?

— Постигнахме сериозен напредък с Никол — продължи Себастиан, сякаш прочел мислите й. — Спокойната домашна обстановка й се отрази добре.

— Чудесно — промълви Ваня и усети, че е искрена; Никол беше единственият им свидетел. — Какъв напредък? Можеш ли да ми кажеш?

— Разбира се.

Той я поведе към кабинета си. По пътя Ваня надзърна към кухнята. Майката и момичето изглеждаха доволни; закусваха. Вероятно Себастиан имаше право. Апартаментът му беше по-подходящ от временната полицейска квартира за десетгодишно дете, което се нуждае от мир и спокойствие. Тя не беше нито приятна, нито уютна.

Влязоха в кабинета и Себастиан затвори вратата. Отиде при полица, която се огъваше под тежестта безброй книги, и взе няколко листа, оставени върху томовете.

— Никол ги нарисува вчера.

Започна бавно да й показва картинките. Една по една. Тя видя момиче в гора. Той обърна на следващата.

— Помниш ли, предположих, че се движи назад. Към убийството. Оказах се прав. В Туршбю нарисува линейката пред пещерата, после самата пещера. Сега е в гората.

Рисунките бяха емоционално натоварващи. Силни багри. Ваня се впечатли от таланта на Никол да се изразява. Детският почерк само засилваше усещането за ужас. Голямата гора изглеждаше наистина заплашителна. Малкото момиченце — съвсем само. Ваня проследяваше бягството рисунка след рисунка.

— И тук стигаме до къщата. Ето я в ъгъла, виждаш ли?

Ваня кимна. Прав беше. Тя позна бялата къща на семейство Карлстен.

Себастиан показа последната картинка.

— Тази я е нарисувала през нощта. Още не съм я показал на Мария.

Като видя тялото с кестенявата коса в локва кръв, Ваня разбра защо.

— Значи е видяла всичко?

Себастиан кимна. Ваня го погледна развълнувано.

— Добра работа, признавам.

— Има още. — Той върна листовете на полицата. — Още не е приключила.

— Трябва да призная, че си бил прав. Явно престоят тук й се отразява добре — продължи тя малко по-помирително, отколкото възнамеряваше. Но точно сега беше доста впечатлена от него.

— Благодаря ти.

— Въпреки че ми се стори доста странно да ги заваря тук.

— Ясно ми е. Знам, че се изложих с Малин — призна той.

Ваня несъзнателно се усмихна.

— Меко казано. В момента Торкел я върти на шиш.

— Хванахте ли брат й? Как се казва? — попита Себастиан.

— Тумас Нурдгрен. Не, от убийството насам никакъв го няма. Никой не го е виждал. Мисля, че Торкел ще го обяви за издирване.

Себастиан й се усмихна.

— Но се знае, че има лична връзка с Карлстен, над трийсетгодишен е и познава района?

Ваня кимна Себастиан продължи самоуверено:

— Справя се със социалния живот; дори е имал сериозна връзка. Нали?

Тя разбра накъде бие.

— Да, отговаря на профила, който си изработил — отвърна сухо.

— Просто исках да го чуя от теб.

Тя поклати глава, но се засмя.

Той отвори вратата и излезе в дългия коридор.

— Тръгваме ли? — предложи. — Мога да отсъствам няколко часа.

Ваня кимна:

— Винаги е за предпочитане да сме двама. Започваме с „ФилбоКорп“.

Себастиан отиде в кухнята и се сбогува с Никол, като я погали по главата.

— Трябва да отида на работа, но няма да се бавя.

Никол изглеждаше разтревожена, но накрая кимна.

Той се обърна към Мария:

— Обадете се, ако възникне нещо. Не отваряйте на никого.

Ваня погледна тримата в кухнята. Внезапно й хрумна да му позволи да остане. Може би тук щеше да е от полза повече, отколкото с нея. Но нещо в цялата ситуация я смущаваше. Не й се струваше съвсем нормална. Себастиан не се държеше като професионалист, разследващ случай. Тя имаше чувство, че гледа семейство. Таткото тръгва за работа.

— Никол явно те харесва — подхвърли, когато той се върна. — Изглежда ти има доверие.

— Да, единствена на света — въздъхна той.

Ваня поклати глава. Типично за него. Всичко приемаше лично.

— Тя е дете, Себастиан. Дете, преживяло травма. Нуждае се от теб, но не те познава — каза тя малко по-остро и по-директно, отколкото възнамеряваше.

— Тоест, ако ме познаваше, нямаше да ме харесва и да ми се доверява?

— Щеше да й е малко по-трудно — отвърна Ваня прямо.

Той си обу обувките. Даде да се разбере, че разговорът е приключил.

Излязоха от апартамента мълчаливо.

Торкел стоеше до кафемашината и чакаше четвъртата чаша кафе за деня, когато Ерик дойде при него.

— Получих данните за финансите му — подаде той малък наръч хартия на Торкел, който набързо я прегледа и кимна, като установи, че вчерашните им теории се потвърждават.

Финансовото положение на Тумас Нурдгрен беше, меко казано, напрегнато. Все още изплащаше големия заем от 2009 година, изтеглен за откупуването на половината имот от съпругата му при развода. Заемът не беше с най-добрата лихва, а освен него той имаше още един сравнително голям банков кредит, няколко заема и два-три необезпечени кредита. Месечната му заплата беше 22 400 крони бруто. Дори Торкел със сравнително оскъдните си икономически познания разбираше, че Тумас е завършвал всеки месец на минус. Продажбата на земята на „ФилбоКорп“ е щяла буквално да промени живота му.

Полезна информация, но не доказателство.

Но им помагаше за втората най-важна задача — да установят мотив.

Не разполагаха с кой знае какви доказателства.

Даже никакви, ако трябваше да бъдат честни.

В апартамента на Тумас Нурдгрен и в избата му не откриха нищо, което да свържат по какъвто и да било начин с петте убийства. Никой от съседите не им каза нищо полезно нито за Тумас като човек, нито за обкръжението му, заниманията му в последно време или местонахождението му в момента. Никой не го беше виждал повече от седмица.

— Тя чака вътре от близо час — погледна Ерик часовника си.

Торкел знаеше за кого говори. „Тя“ беше Малин Окерблад.

Веднага се беше освободила и беше дошла доброволно, за да даде показания, а той я беше накарал да чака повече, отколкото беше необходимо, пък и допустимо.

— Знам, отивам — кимна Торкел и взе чашата си от металната решетка на машината. — Просто чаках това. — Той размаха листовете, които му даде Ерик. — Благодаря. Добра работа.

Той тръгна по коридора, като обмисляше дали да се извини на прокурорката за дългото чакане. Но той никак не харесваше Малин Окерблад и беше съвсем сигурен, че чувството е взаимно. Ваня му беше заръчала да я притисне здравата и той възнамеряваше да стори точно това. А в такъв случай не можеш да започваш с извинения.

Торкел влезе в малката стая, в която чакаше Малин Окерблад. Същата, в която стоеше Ян Седер, когато го разпитваха преди няколко дни. Поетична справедливост, помисли си Торкел.

— Дойдох напълно доброволно, за да ви помогна — започна Малин със смесица от умора и гняв в дълбокия си глас. — Няма никаква причина да се отнасяте така с мен.

Торкел не отговори. Просто отиде до масата и остави чашата си демонстративно. Надяваше се тя да забележи, че нито й е донесъл кафе, нито й предлага.

Издърпа стола и седна срещу нея. Облегна лакти на масата и отпусна брадичка върху сключените си ръце.

— Брат ви… — започна той и многозначително замълча.

— Да? — подкани го Малин, за да покаже, че има нужда от нещо повече, за да разбере какво иска от нея.

— Разкажете ми малко повече за него.

— Какво искате да знаете?

— Какво искате да разкажете?

Малин вдигна рамене:

— Тумас е осем години по-голям от мен, затова не общувахме кой знае колко, докато растяхме. Той се изнесе от къщи на седемнайсет, а аз бяха само на девет, така че… — Малин направи жест, който вероятно трябваше да обясни последиците върху отношенията им, причинени от голямата разлика във възрастта. — Имахме спорадични контакти, виждахме се на рождени дни и празници, поне докато родителите ни бяха живи, а после… — Отново остави изречението недовършено, явно надявайки се, че е очевидно какво има предвид.

— Имотът, в който живее под наем семейство Туршон? — прехвърли се Торкел на темата, която всъщност го интересуваше.

— Тумас се ожени за Софи и две години след сватбата купиха онази къща. Не се разбирах със Софи и през годините на брака им практически не поддържахме връзка.

— А сега поддържате ли?

— Рядко.

— Знаете ли къде се намира той?

— Не, не сме се чували от няколко седмици.

Торкел кимна и отпи глътка кафе. Облегна се назад и сключи пръсти на тила си.

— Тумас и Ян Седер са били в една ловна дружинка през годините, когато е живеел в къщата — заговори той с неутрален глас.

Не беше въпрос. Малин изглеждаше искрено изненадана.

— Не знаех.

Торкел не отговори. Мълчеше и се поклащаше леко на задните крака на стола. Наглед съвсем спокоен.

— Не познавам приятелите на Тумас — продължи Малин с тон, който показваше, че се мъчи да го убеди. — И както казах, не общувах с него през годините на брака му със Софи.

— Значи не сте знаели за познанството му с Ян Седер?

— Не.

— И не затова толкова държахте да го освободим?

Никакво обвинение в гласа, никакъв гняв, никаква атака. Обикновен разговор. Прост, делничен въпрос.

— Не, пуснах го, защото нямахте никакво основание да го задържате.

— Ние смятахме, че имаме.

— Не бяхте прави.

Увереността струеше от дълбокия й глас и Торкел осъзна колко убедителна може да бъде във всеки спор. Това беше глас на победител. Сега обаче не пледираше в заседателна зала. Сега седеше на подсъдимата скамейка.

— Брат ви не е харесвал семейство Карлстен — заяви Торкел, стана от стола и отиде до прозореца; облегна се на перваза с лице към него, макар да не можеше да погледне навън.

— И това не знаех.

— Никога не ви е казвал, че вини тях за финансовите си затруднения, нито че е щял да забогатее, ако те просто се съгласели да продадат земята си?

— Не.

— Значи, след като Карлстенови бяха убити и това разследване се озова на бюрото ви, изобщо не ви хрумна, че може да има връзка между случилото се и брат ви?

— Както вече казах, не. Иначе не бих поела случая.

Торкел се обърна към нея за първи път, откакто беше станал:

— Нима очаквате да повярвам на това?

— Вярвайте в каквото искате, но това е истината.

— Окей, тогава ще ви кажа в какво вярвам. В момента. — Торкел се върна до масата, облегна се на нея и се надвеси над Малин. — Вярвам, че финансовото положение на Тумас е станало неудържимо, че е взел пушка от старата си дружка Ян Седер и я е използвал, за да застреля семейство Карлстен.

Малин поклати глава, все едно посоката, към която се беше насочил разговорът, е извънредно далеч от истината.

— Тумас се е страхувал Седер да не проговори, да не ни каже кой е взел пушката — продължи Торкел. — Не сте знаели докъде се простира омразата му към полицията и властите, затова пуснахте Седер, а Тумас го е причакал в къщата му и го е застрелял в заграждението на кучето.

— Абсурд! — възкликна Малин и не можа да се въздържи, избухна в смях, който още по-добре демонстрираше мнението й за чутото. — Разполагате ли с нещо, каквото и да било, което да доказва твърденията ви?

— Имаме нов ръководител на разследването — смени темата Торкел.

— Да, знам. Емилио Торес.

— Той е малко по… как да кажа… разбран, отколкото бяхте вие.

Нямаше грешка — Торкел се наслаждаваше на ситуацията. Искаше му се да вярва, че е над тези неща, но беше длъжен да признае пред себе си — искаше да си го върне на Малин Окерблад. Беше му направила живота труден, а той и така беше достатъчно сложен; на всяко едно ниво.

Той прикова очи в нейните и зачака тя да се осмели да го погледне.

— Ще поискам задържането ви и ще обявя брат ви за общодържавно издирване.

Отне му доста време, но се получи.

Черно-бялата снимка от първа страница на „Експресен“ беше всичко, от което се нуждаеше. От нея и от повече време. Време, с което не разполагаше.

Той още веднъж сравни снимката във вестника със сградата пред него. Същата беше. Нямаше съмнение. Въпросът беше дали момичето още е там. Съществуваше голяма вероятност да са го преместили, след като скривалището му е станало общоизвестно. Особено след злополуката в болницата. Това без съмнение е изострило вниманието им.

Той вдигна очи към прозореца на третия етаж. Седеше в колата си на големия паркинг вече близо два часа. Не беше зърнал абсолютно никого зад стъклото. За разлика от снимката прозорецът на третия етаж беше празен. Не надничаше детско лице. Щорите дори бяха вдигнати. Това го притесняваше. Ако се страхуваш да не те видят, поне ще спуснеш щорите.

Реши да слезе от колата. Това увеличаваше риска да го хванат, но трябваше да предприеме нещо. Да се приближи. Да събере още информация. Нямаше намерение да взима оръжието, скрито в малкия черен сак на предната седалка. Вярно, имаше си предимства да е въоръжен, когато излезе, но недостатъците преобладаваха. Шансът случайно да му се удаде възможност да се погрижи за момичето беше нищожен, а ако някой го спреше или още по-лошо — заловеше, нямаше как да обясни защо носи пушка. Нямаше представа каква защита е поставила полицията около момичето, ако то изобщо беше още тук. По-добре първо да добие обща представа. Както винаги.

Той слезе от колата и тръгна към сградата. Достатъчно бързо, та да изглежда целенасочен. Беше установил, че е по-вероятно да привлечеш внимание, ако се бавиш и озърташ.

Стигна до входната врата и тъкмо щеше да я дръпне, когато чу глас зад гърба си.

— Извинете?

Мъжът беше изникнал сякаш от дън земя. Вероятно цивилен полицай; във всеки случай не носеше униформа. Какъв късмет, че остави пушката в колата! Обърна се и си придаде вид на леко изненадан. Беше най-обикновен човек, тръгнал нанякъде. Нищо повече.

Онзи, който го спря, беше около трийсетгодишен, носеше червено яке и изглеждаше леко изтормозен. Сигурно е седял в колата, паркирана недалеч.

— Тук ли живеете? — попита.

Мъжът не беше сигурен коя лъжа да използва. Избра най-простата, която щеше да му осигури време.

— Защо?

— Извинете — продължи човекът в червеното яке; изглеждаше напрегнат. — Аз съм журналист на свободна практика и се опитвам да направя снимка на някого, който може би живее тук. Но не съм го виждал цял ден.

— Кого?

— Едно момиченце, но започвам да си мисля, че са го преместили.

— Извинете, кой кого трябва да е преместил? — попита мъжът, който можеше и да е въоръжен; пусна вратата и отиде при журналиста. — За какво говорите? — продължи по-смело. Осъзна, че това е шансът му да научи нещо повече.

Човекът, който го беше спрял, доби още по-унил вид, като осъзна, че вместо отговори ще получи още въпроси. Поклати глава отчаяно.

— Просто чух слух. Реших да дойда и да видя дали са верни. Извинете за безпокойството. — Журналистът се дръпна и отстъпи няколко крачки.

Мъжът реши да научи повече:

— Откога стоите тук?

— От сутринта, но вече се отказвам.

— Може би сте прав — отговори мъжът дружелюбно и вдигна ръка за поздрав.

Значи полицията я беше преместила. Вече беше почти сигурен. Никакви признаци на живот цял ден. Влезе в сградата и изчака журналистът да се качи в колата и да си отиде.

Върна се в нулева позиция. Или още по-лошо. Вече нямаше никакви следи. Тя можеше да е навсякъде. Трябваше да измисли друг начин да се справи с проблема. Журналистът му даде добра идея. Ако не можеше да намери момичето, може би щеше да намери онези, които го посещават. Които се нуждаят от него и ги е грижа за него. Освен майката се сещаше за още един човек.

Мъжът от пещерата.

Същият, който пръв пристигна в болницата в Туршбю онази нощ. Докато се криеше в храстите над паркинга, той беше видял с очите си едрият мъж да бърза към болницата. Още тогава си беше помислил, че сигурно е важен за момичето. Едва ли беше случайност, че и двата пъти дойде първи на мястото.

Ако беше разбрал правилно, онзи не беше полицай. Но беше част от екипа на „Риксмурд“, изпратен от Стокхолм.

Той го знаеше.

В пещерата се беше представил на момичето като Себастиан.

Колко себастиановци можеха да работят в „Риксмурд“?

След лек обяд в хотела Били и Йенифер се качиха на колата и продължиха на север по „Кирунавеген“, път, който според Йенифер предлагаше най-красивата гледка, която някога е виждала. Били се обади на Пер Пейок, който обеща да ги посрещне; ако се забавели повече от двайсет минути, значи са се загубили и нека се обадят пак.

— Пер Пейок. Добре дошли в Куравара — поздрави мъжът на силен кирунски диалект и им подаде ръка. — Лесно сте ме намерили, виждам.

Били и Йенифер се представиха и след като Йенифер изрази възхитата си от красотата на селото му, Били очакваше да бъдат поканени на топло в къщата, но Пер посочи един червен рейндж роувър, паркиран наблизо.

— Да идем ли до мината, да я видите?

— Да, разбира се — съгласи се Йенифер веднага, развълнувана като преди някакво приключение.

Били не можеше да не се впечатли от ентусиазма й.

— Да вземем моята кола, мисля, че ще се справи по-добре — предложи Пер и Били можеше да се закълне, че на устните му се изписа насмешлива усмивчица, като видя малкия ситроен на двора до рейндж роувъра.

Поеха на път. Били на мястото до шофьора. Йенифер на задната седалка. Скоро в купето стана приятно топло.

— Мати се бори с онези мръсници до последно — започна Пер, докато безстрашно насочваше колата по тесните и все още затрупани от сняг пътища. — От момента, в който чу за плановете им, до… ами, да, докато изчезна.

— Но „ФилбоКорп“ показват договор за покупка на земята — обади се Йенифер от задната седалка.

Пер Пейок изсумтя, с което показа какво мисли за документа и същевременно опръска предното стъкло със слюнка.

— Те знаят как да се докопат до всичко.

— Но вие сте обявили в полицията брат си за изчезнал? — попита Били, макар вече да знаеше отговора.

— Естествено.

— А тя какво предприе?

— Нищичко. Минната компания размаха хартийката, за която говорите, и полицията не си мръдна пръста повече. Уж Мати взел парите и заминал.

Пер изсумтя още един път и на Били му хрумна, че е добра идея да слагат чистачки и от вътрешната страна на стъклото.

— Сигурно и куките са им в списъка с приятелчета, също като всеки един шибан корумпиран политик, който им е дал разрешение да копаят тук. — Пер отклони вниманието си от пътя и погледна Били. — Компанията изчислява приходи от близо петстотин милиарда през следващите двайсет години, тъй че могат да си позволят да купят каквото им трябва.

Той излезе на по-широко и сравнително ново шосе, кара още няколко километра и отново сви по тесен път, който веднага започна да се издига. Скоро вече изобщо не можеше да се нарече път, а наклонът ставаше все по-стръмен.

— Не можем да приближим повече — обясни Пер и спря на върха.

В следващата секунда Йенифер и Били гледаха към долина, изцяло белязана от огромна сива дупка; открит рудник, но от тяхното място повече приличаше на кариера за чакъл. Грамадна рана насред иначе идиличния природен пейзаж.

— Три километра дълга, километър широка, триста и деветдесет метра дълбока — каза Пер, без Били и Йенифер да са попитали.

— Какво вадят оттук?

— Мед. Всяка година вадят над петнайсет милиона тона медна руда, но има планове да удвоят добива.

Петнайсет милиона тона. Йенифер дори не можеше да си представи колко е. Как е възможно да изкопаеш такова нещо от една дупка в земята?

— Действат денонощно, целогодишно — продължи Пер, сякаш прочел мислите й, и посочи един камион, който товареха в момента. — Отиват четиристотин литра дизел на час само за да закарат рудата до трошачката. — Посочи една сграда малко по-надолу в долината. — Оттам натрошената руда продължава с конвейер до сепаратора, но той не се вижда оттук.

Пер отново насочи вниманието си към мината под тях:

— Самото копаене унищожава природата, както виждате, а по-нататък отклониха една река, което пък пресуши цяло езеро, но не това е най-големият проблем. — Той отново посочи сградата нататък в долината: — Онази планина ей там…

Били и Йенифер веднага разбраха за коя говори. Сиво-черен планински склон, съвсем различен по цвят и форма от всичко наоколо.

— Пет километра дълга, два километра широка и всичко това са примеси и натрошени остатъци от скали, останали след обогатяването. Петдесет хиляди тона се изпомпват всеки ден, но при срещата им с кислород се получава химична реакция, от която тежките метали, които все още са в скалите, се изпаряват във въздуха.

— Компанията няма ли план за тях? — потресе се Йенифер.

— Докарват от Стокхолм промивна течност, която се смесва с шлама и се полива, за да задържи металите вътре, но никой не знае дали и колко време действа.

Пер се обърна към тях и Били можеше да се закълне, че видя сълзи в очите му.

— Компанията ще копае тук още около двайсет години, но долината ще остане в този вид още стотици години, може би хиляди. Кой носи отговорността?

Въпросът беше реторичен, но и да не беше, Йенифер и Били не биха могли да отговорят. Всичко това беше ново за тях. Ново и доста плашещо. Пер изтри с показалеца окото и носа си. Значи Били беше видял правилно сълзите.

— Разправят, че осигурявали работа на хората, но тук не работи кой знае колко народ и повечето са чуждестранни специалисти. „ФилбоКорп“ дори не плащат данъци в Швеция. Мати провери.

Пер мина покрай паркираната кола и се насочи към другия край на платото, където се намираха. Под тях към хоризонта се простираше планинският пейзаж, все още недокоснат. Йенифер не можеше да повярва, че само на петдесет метра от мястото, където бяха стояли допреди малко, гледката може да е толкова различна. Просторна, непокътната, величествена, а зад гърба им — разруха.

— Мати живееше ей там — посочи Пер гората долу.

Били и Йенифер не виждаха нито една къща и предположиха, че Пер не посочва точното място, а общата посока.

— Какво ще стане, когато затворят мината след двайсет години?

— Ще потопят големия открит рудник под вода. Ще го превърнат в нещо като изкуствено езеро, но ще отнеме време природата да се възстанови. Тук всичко става бавно заради студа.

Пер пак се обърна към тях:

— Всичко това научих от Мати. Той ме запали. Нима вярвате, че би продал земите си, които изглеждаха така — той размаха ръка към лапландската природа, — за да бъдат превърнати в това? — посочи през рамо мината.

Отново реторичен въпрос, но този път и двамата можеха да отговорят.

Звучеше невероятно.

„ФилбоКорп“ имаха да дават много обяснения.

Офисът на „ФилбоКорп“ беше разположен на втория етаж на „Кунгсгатан“ 36–38. Себастиан и Ваня съобщиха имената си по домофона и влязоха. По стените в чакалнята бяха окачени снимки на големи рудници и мини. Под тях — екзотични имена. Ламперията беше махагонова, елегантните кожени канапета и кресла — скъпи. Дебел зелен килим на пода. Ваня се отпусна на едно от канапетата. Себастиан остана прав и заразглежда снимките. Посегателство след посегателство върху иначе девствена природа. Представени с вкус в помещение, лъхащо на много пари.

— С кого ще се срещаме? — попита той.

— Имаме запазен час при пиара им, Карл Хенрик Отосон — отговори Ваня и се огледа.

— Не с директора? — разочарова се Себастиан.

— Нямал време.

Той поклати глава и я изгледа:

— Едва ли пиарът е заръчал на адвокатите да се обадят на Мария.

— Едва ли, но ще говорим с него — отвърна Ваня кисело и започна да съжалява, че го взе със себе си. Очевидно беше тръгнал с рогата напред.

— Пиарът се занимава с пресата и уклончивите отговори. Ние сме полицаи. Трябва да говорим с онзи, който дава нарежданията.

— Ще трябва да се примириш. Освен това, ако трябва да сме точни, само аз съм полицай, ти си консултант.

Себастиан се ухили насреща й:

— В такъв случай ми е позволено да се държа непрофесионално, нали?

— Само гледай да не ни изгонят заради теб.

— Няма, обещавам. Вярвай ми.

Ваня не успя да отговори. Един слаб мъж в скъп костюм и вратовръзка влезе в чакалнята. Носеше очила с рогови рамки, беше късо подстриган, зализан и широката му усмивка разкриваше прави бели зъби. Имаше вид на току-що излязъл от Стокхолмския стопански университет. Себастиан твърдо реши, че не го харесва.

— Здравейте. Карл Хенрик Отосон, началник на „Връзки с обществеността“ във „ФилбоКорп“. Обещавам да не изхвърлям никого — усмихна се той и им подаде ръка.

Ваня се ръкува с него и се представи. Себастиан не помръдна.

— Не давайте обещания, които не можете да спазите — процеди.

Елегантно облеченият мъж не се впечатли. Усмивката беше като залепена на лицето му.

— Е, с какво мога да ви бъда полезен? — попита.

— Става дума за няколко убийства в Туршбю — започна Ваня.

— Само че предпочитаме да говорим с началника ви — прекъсна я Себастиан.

— Той е зает. Съжалявам. Посещението ви беше малко неочаквано. — Той пак се обърна към Ваня: — И не разбирам какво общо имаме ние с тази трагедия.

Себастиан пристъпи напред. Нима Карл Хенрик Отосон си въобразяваше, че толкова лесно ще му затвори устата?

— Кой от вас накара Рикард Хегер да се обади на Мария Карлстен в опит да я купи срещу пари няколко дни след убийството на сестра й и цялото й семейство?

Карл Хенрик пребледня.

— Съжалявам, не знам — промърмори.

— Тогава може би разбирате защо искаме да говорим с началника ви, който вероятно знае.

Карл Хенрик направи всичко по силите си да изглежда невъзмутим. Усмивката обаче изчезна.

— Както казах, за съжаление той е зает. Но искам да подчертая, че „ФилбоКорп“ винаги спазва законите и правилата. Ако ви се е сторило неучтиво, моля за извинение. Но не намирам, че сме постъпили бездушно, макар че не знам детайлите около този конкретен случай.

— Не, не е незаконно. Неетично може би. Неморално със сигурност. Но за вас едва ли е проблем.

— Не мога да отговарям на неоснователни обвинения — отвърна пиарът, все по-раздразнен. — Мислех, че имате конкретен въпрос.

— Зададохме го — намеси се Ваня строго. — „Кой от вас накара Рикард Хегер да се обади на Мария Карлстен в опит да я купи срещу пари няколко дни след убийството на сестра й и цялото й семейство?“ Но вие очевидно не можете да отговорите.

За момент настъпи мълчание. Карл Хенрик гледаше невъзмутимо и двама им.

Себастиан смени тактиката:

— Работите и с пресата, нали така?

— Да, това влиза в професионалните ми задължения.

— Хубаво, тогава можете да ми кажете как ви звучи следното заглавие: „Цяло семейство избито. Ето я минната компания, която иска да узурпира имота им“. И отдолу снимки на мъртвите деца от някой рожден ден, нали се сещате, на които се усмихват щастливо и невинно.

Карл Хенрик пребледня още повече, но същевременно и погледът му припламна. Суровото отношение го шокираше и ядосваше. Той обаче не се даваше.

— Било е злощастно съвпадение, че сме се обади толкова скоро след трагедията, но това вече е изнудване!

— Можете да го кажете на общините, от които искате разрешителни за проучване — обади се Ваня. — Или на вашите акционери. Сигурно ще им хареса, че отказвате да сътрудничите на разследване на убийство.

Карл Хенрик вече беше здравата ядосан и Себастиан подозираше, че всеки момент ще наруши обещанието си да не ги гони.

— Какво всъщност искате?

— Това, което ви казахме в самото начало. Да се срещнем с човек, който може да отговори на въпросите ни — отвърна Себастиан спокойно. — Но това изглежда невъзможно. Хайде, Ваня.

Той направи няколко демонстративни крачки към вратата. Очакваше да стигне поне до половината път, преди пиарът да го спре. Сгреши. Отне само две крачки.

— Чакайте, чакайте. Ще проверя дали все пак няма да успее да ви отдели няколко минути.

Карл Хенрик забърза нанякъде.

Ваня се усмихна на Себастиан и вдигна длан.

— Гепи?

Не минаха и пет минути, и въведоха Себастиан и Ваня в още по-луксозно помещение. Заседателната зала на ръководството, предположи Себастиан. В средата имаше дълга лъскава дъбова маса, върху нея кристални кани, пълни с вода. Тъмните огледални стени бяха покрити с картини, които дори да не бяха ценни, правеха такова впечатление. Възрастен мъж в тъмен костюм на тънки райета и с лъскави обувки ги чакаше в дъното на помещението. Беше сравнително нисък и закръглен, но суровото лице, твърдият поглед и добре поддържаната сива коса го правеха значително по-висок на вид, отколкото беше в действителност. Не помръдна, не ги поздрави, просто ги наблюдаваше с ледените си сиви очи. Не изглеждаше впечатлен от видяното. Карл Хенрик представи новодошлите.

— Това е господин Ейдриън Коул, главен изпълнителен директор на „ФилбоКорп Европа“ — съобщи той доста по-смирено. — Току-що прекъсна важна среща заради вас.

— Значи вие сте дошли с тези напълно неоснователни обвинения — проговори онзи на добър шведски, но със забележим английски акцент. — Обикновено си сътрудничим добре с властите, но за целта, разбира се, е необходимо властите да искат сътрудничество.

— Трябват ни отговори на няколко въпроса — отвърна Ваня. — Това е разследване на убийство.

Коул се обърна към Карл Хенрик:

— Свободен си. Аз ще се погрижа за това.

Той проследи пиара, докато онзи излизаше от стаята, след което отново се обърна към Ваня:

— Нямаме нищо против да отговаряме на въпроси. Работим с трудни въпроси ежедневно. Има ли мед под тази планина? Струва ли си да се добива торият? Ще ни спре ли Комисията за опазване на околната среда? Свикнали сме с въпросите. Също и с обвиненията. Вода?

Той посочи пълните кани.

Себастиан поклати глава:

— Не, благодаря.

— Но не ни харесва да ни заплашват — продължи Коул. — Ако искате да отговорим, това ще стане при взаимно съгласие. Иначе ще трябва да минете през адвокатите ни.

— Какво съгласие имате предвид? — процеди Себастиан през зъби.

— Всичко, което ви кажем, да си остане в полицейското разследване. Да не изтича в медиите. Накратко, да се държите като професионалисти. Също като нас.

— Окей, но в такъв случай ни дайте отговори, а не шибаните ви корпоративни тъпотии — изръмжа Ваня. — Като онзи клоун, когото ни изпратихте преди малко.

— Не говоря тъпотии, уверявам ви — отвърна Коул сухо. — Но това не значи, че ще харесате онова, което казвам. В действителност никой никога не иска да знае истината.

— Районът около Стурбротен в Туршбю. Познавате ли го? — попита Ваня.

Коул се усмихна.

— Да. Това е една от най-големите жили в Северен Вермланд. Струва милиарди.

— Затова ли поръчахте на адвоката да се обади на Мария Карлстен и да предложи да откупи имота й?

— За адвокат Хегер от „Лекс Легали“ ли говорите?

Тя кимна.

— Честно казано, не знам. „Лекс Легали“ имат за задача да следят всякакви евентуални смени на собствеността в района, който ни интересува. Работим по този начин.

— И не намирате за неетично да се обадите на жена броени дни след като цялото семейство на сестра й е било избито? — обади се Себастиан ядно.

Коул го изгледа.

— Може и да е. Но знаете ли колко пъти тези разговори водят до продажба? — Той гледаше спокойно сърдития Себастиан. — Повечето хора, на които се обаждаме, реагират все едно са спечелили от тотото. С радост взимат парите, които им предлагаме. Това са огромни суми. Но ако сестрата го е намерила за неприлично, ще я помоля за извинение. Но няма за какво да се извинявам на вас двамата, не вие притежавате имота, нали така?

— В служебната характеристика пише ли, че трябва да си напълно лишен от морал, за да работиш на това място? — процеди Себастиан.

Директорът му се усмихна.

— За морал ли ще говорим? Знаете ли до каква степен благополучието на Швеция се дължи на минната промишленост? Тя изгради тази страна. Но хората отказват да го признаят. Искат да живеят в модерно общество с всякакви придобивки и едновременно в недокоснат природен резерват. Хубава мисъл. Звучи добре, докато седиш на дивана пред телевизора. Но няма да се извинявам, че взимаме камънаци и създаваме нещо от тях. — Коул се обърна към Ваня: — Има ли нещо друго?

— Да, още нещо. Има други собственици на имоти, които са щели да спечелят много, ако семейство Карлстен продадат своя?

— Точно така. Единствено Карлстен отказаха.

— Някой от тях свързвал ли се е с вас? Да са ви се обаждали?

— Тоест да са се държали подозрително?

— Да.

Коул сякаш се замисли.

— Единственият, който се обади няколко пъти да попита дали искаме да купим земята му, е онзи, който живее в имота право на юг от този на Карлстен.

— Тумас Нурдгрен? — попита Ваня остро.

Той кимна.

— Същият. Така се казва. През последните години изглежда е в затруднено положение.

— Обещахте ли му нещо? Сключвали ли сте някаква сделка? — настоя тя.

— Отговорихме както винаги. Или изкупуваме цялата земя, или нищо.

Ваня замълча. Подозренията срещу Тумас Нурдгрен се засилиха.

— Смятате ли, че е бил той? — попита Коул, правилно разтълкувал мълчанието й.

— Вие какво мислите? — поинтересува се Ваня.

— Нямам представа. Но хората са способни на какво ли не за пари. Това научих с годините. Отнася се и за нас. Но ние не убиваме. Не ни се налага. В земята има твърде много пари и рано или късно успяваме да се доберем до тях.

Били и Йенифер седяха в празен кабинет на втория етаж в полицейското управление на Кируна. Голяма четириъгълна тухлена сграда, която не навеждаше мисълта към нищо освен към голяма четириъгълна тухлена сграда. Спокойно можеше да е и общински съвет, училище, затвор, стара психиатрична болница, офис сграда, склад, каквото и да е — ето колко безлична и скучна беше. След като насочи малката количка към паркинга и я видя, Били се изпълни с надежда тя да не е от сградите, които толкова внимателно щяха да демонтират и сглобят в новия град, а вместо това да я изравнят със земята и унищожат завинаги. Колегите му заслужаваха нещо по-добро. Ако изобщо трябваше да се търси нещо положително, то беше, че сградата се оказа значително по-голяма от очакваното.

На гишето на долния етаж съобщиха за какво са дошли и поискаха да се видят с някого, отговарящ или поне познаващ разследването по изчезването на Мати Пейок. Наложи им се да изтърпят няколко минути телефонни разговори, пренасочвания, препоръки и още телефонни разговори, след което полицаят на гишето ги заведе в един кабинет на втория етаж и ги помоли да почакат.

И сега те чакаха.

От доста време.

Били тъкмо вече смяташе да се качи на асансьора и пак да отиде на гишето да попита дали не са ги забравили, когато вратата на кабинета се отвори и една униформена полицайка на около петдесет години и около сто и петдесет килограма влезе с голяма папка в ръка. Беше с гарвановочерна коса, дълга до раменете, гримирани тъмни очи и начервена устни. Жена, която искаше мъжете да я забелязват или поне нямаше нищо против. Представи се като Ренате Столнаке и се тръшна на един от столовете от другата страна на писалището.

— Интересуваме се от изчезването на Мати Пейок — започна Били, след като всички се настаниха.

— Братя Пейок, да — въздъхна Ренате и даде да се разбере, че се е занимавала достатъчно с тях да й стигне до края на живота.

Били започна да разбира защо, след като през следващите двайсет минути тя мина през всички етапи преди, докато и след като „ФилбоКорп“ започнали дейността си в Куравара.

— Мога ли да попитам защо Националният отдел за разследване на убийства се интересува от тях? — завърши тя изложението си и загледа ту Били, ту Йенифер.

— Компанията, която разработва мината, участва в друго разследване, с което се занимаваме в момента и това върна изчезването на Мати Пейок на дневен ред — отговори Били честно.

— Още някой ли е изчезнал? — попита Ренате.

— Не, едно цяло семейство беше убито — осведоми я Йенифер, продължавайки избраната тактика на пълна откровеност.

— И смятате, че компанията е замесена — констатира тя.

— Проверяваме всички възможности много внимателно — поясни Били. — Минната компания е една от тях.

— Не знам защо всички се опитват да ги изкарат лошите в случая — поклати глава Ренате. — Аз смятам, че трябва да копаем повече. Нуждаем се от метали, всеки го знае, и е по-добре да го правим ние, които имаме ясни правила за опазване на околната среда и за условията на работа, отколкото да оставим да пращат разни деца в Латинска Америка и да мятат отпадъците където им падне.

Били и Йенифер не бяха в настроение да започват спорове за минната промишленост, затова Били бързо смени темата:

— Имате ли копие от договора за продажба, под който се е подписал Мати Пейок?

Ренате отвори папката, която беше донесла, известно време прелиства материалите от разследването и накрая извади лист хартия и го постави на масата пред гостите си. Йенифер и Били се наведоха едновременно напред, за да го разгледат.

— Брат му твърди, че това не е подписът на Мати. — Били й посочи името най-долу на страницата.

— Знаем, затова проверихме — отвърна Ренате, извади още два листа от дебелата папка и ги постави пред Били и Йенифер.

Единият представляваше договор за автомобил под наем, другият — копие от паспорта му. И двата с подписа на Мати.

— Не са съвсем еднакви — отбеляза Йенифер, след като се взря първо в единия, после в другия, накрая в третия и така няколко пъти.

— Вашият подпис всеки път ли е съвсем еднакъв? — скастри я Ренате и й хвърли скептичен поглед, от което Йенифер се досети, че е чувала това възражение и преди.

— Общо взето — отвърна тя самоуверено.

— Е, ние преценихме, че разликата не е толкова голяма, че да буди подозрения за престъпление.

— Хрумна ли ви, че може да го е подписал след мъчения? — попита Йенифер и дори Били се сепна.

Вече познаваше Йенифер доста добре и знаеше, че тя мечтае полицейската работа да е съставена от изпълнени с напрежение и екшън дни. Искаше да преследва престъпници, колкото по-хитри и ловки, толкова по-добре. Да се бори със силите на злото. Действителността в Сигтуна обаче беше възможно най-далеч от тези мечти за професията, която бе избрала. Мечти, за които Били, ако трябваше да бъде честен, подозираше, че водят началото си от американските филми.

Но макар да знаеше всичко това за своята приятелка и колежка, той се изненада от предположението й, че Мати е бил измъчван, за да подпише договора за продажба.

— Би обяснило защо подписът върху договора е леко треперлив — продължи Йенифер, явно взела скептичния поглед на Били за насърчителен.

— Може да се обясни и с това, че решението е било трудно за него. Или пък че повърхността, върху която е сложил листа, е била грапава — предложи Ренате, наведе се, събра си книжата и ги прибра в папката.

— Братя Пейок са лично отговорни за повече часове извънредна работа за полицията от всички жители на Кируна взети заедно и трябва да призная, че имаше моменти, в които така ми беше писнало от тях, че ми идваше да сложа край на всичко, свързано с тях, но не, проучихме всичко изключително внимателно, няколко пъти, и абсолютно нищо не сочеше, че е било извършено престъпление във връзка с изчезването на Мати Пейок.

Ренате се облегна назад, леко задъхана от дългата тирада. Били и Йенифер размениха бърз поглед. Ренате Столнаке изглеждаше компетентна и от всичко чуто и видяно наистина не намираха нищо, което да противоречи на заключенията й.

— Можете ли да ми дадете копие на това? — кимна Били към папката на масата.

— Направили сме ви дигитално, чака ви на гишето — отговори Ренате.

— Проследихте ли парите? — попита Били, докато ставаше.

— Пратени са в сметка на името на Мати Пейок. Всички бяха там. Недокоснати в продължение на няколко месеца, проверявахме от време на време.

— Проверихте ли сега? — прекъсна я Били.

Празният поглед на Ренате им отговори.

Не бяха проверили.

Нов кабинет. Ново дълго чакане.

Този път в банката, която се намираше надолу по същата улица като полицейското управление. Отидоха дотам пеш и по пътя Били се обади на Торкел да му съобщи малкото новини.

Пер Пейок беше все така убеден, че зад изчезването на брат му се крие престъпление, но местната полиция не му вярваше. Били още не беше намерил време да прочете всички материали по разследването, но, изглежда, колегите бяха вложили много време и си бяха свършили работата старателно. Но той имаше идея, която искаше да провери и възнамеряваше да се свърже с Малин Окерблад.

Тук Торкел го прекъсна.

Малин Окерблад вече не била ръководител на разследването, всъщност в момента Торкел уреждал задържането й. Затова Били трябвало да говори с приемника й Емилио Торес. Преди Били да успее да смели новината, някой с лек акцент се представи и попита с какво може да му бъде полезен.

Били обясни.

Емилио обеща да помогне.

След пет минути Били и Йенифер влязоха в ъгловата сграда, където се помещаваше „Спестовна каса Север“, и се представиха, обясниха за какво са дошли и помолиха за номера на факса им. След това ги въведоха в малкия кабинет, където чакаха в момента. Навън, по „Ларш Янсонсгатан“, минаваше по някой и друг човек, но би било преувеличение да се каже, че тази сутрин градът е оживен. Поне в тази част, в която се намираха Били и Йенифер.

Вратата се отвори и при тях влезе мъж с костюм и такава усмивка, все едно току-що е получил най-голямата печалба в кивота си. Веселието му се прехвърли и в меко казано ентусиазираното ръкостискане, докато, на диалект, който показваше, че не е родом от Кируна, се представяше като Антон Берингер, шеф на кирунския клон.

— Преди малко трябва да сте получили факс от прокуратурата в Карлстад — започна Били в отговор на въпроса с какво може да им услужи.

Антон кимна утвърдително.

— Да, искате информация за сметките на един от нашите клиенти.

— Съществува риск вече да не е клиент, но бих искал да знам къде са отишли парите.

— Разбира се, няма проблем, за кого става дума? — Антон се завъртя към компютъра и постави пръсти в готовност на няколко сантиметра над клавиатурата.

Били му съобщи името, личния номер и номера на сметката, който беше вписан в договора между Мати Пейок и „ФилбоКорп“. Антон бързо въведе данните в момента, в който ги получи, и натисна Enter с леко театрално движение.

— Да видим, все още е наш клиент и сметката е активна. — Антон отвори страницата с мишката и се приведе към екрана. — Олеле, много пари! — възкликна и завъртя екрана, за да гледат Били и Йенифер, докато той им обясняваше какво виждат. — Няма кой знае какво движение по сметката. Преди малко повече от пет години се е получила огромна сума, ето тук — посочи той. — После няколко малки трансакции и след това парите не са били докосвани в продължение на повече от година.

— По това време е бил обявен за издирване — отбеляза Йенифер, като видя датата на последната трансакция.

— През последните четири години е имало месечни трансакции. 25 000 на месец се прехвърлят тук. — Антон продължи да сочи по екрана, този път към един ред с цифри. Номер на сметка.

— Каква е тази сметка? — попита Били, докато си водеше бележки.

— Бихме могли да проверим — предложи Антон щастливо, завъртя екрана обратно и пак защрака по клавиатурата.

— Той изчезва, не пипва парите цяла година и после започва да тегли редовно — обобщи Били.

— 25 000 на месец, значи 300 000 годишно — сметна Йенифер. — С това темпо парите ще стигнат за малко над петдесет години.

— За месечна издръжка ли мислиш? — попита Били.

— Ти не ли?

— 25 000 стигат за месец…

— Сметката е в „Скотиябанк“ в Коста Рика — прекъсна ги Антон със — ако изобщо е възможно — още по-широка усмивка.

— Там 25 000 на месец стигат още повече — отбеляза Йенифер.

Гугъл и няколкото телефонни разговора дадоха резултат. Оказа се по-лесно, отколкото беше очаквал. Научи, че „Риксмурд“ и Националната полиция често си сътрудничели с криминален психолог на име Себастиан Бергман. В интернет нямаше много за него, но все пак намери страница в „Уикипедия“. Според нея Себастиан Якоб Бергман получил образованието си в Стокхолмския университет и в САЩ. Работел като криминален психолог, специализиран по серийните убийци и бил един от първите профайлъри в Швеция. Имаше и снимка. Макар да беше доста стара, той разпозна едрия мъж с леко рошавата коса, когото беше видял в пещерата и пред болницата.

В Стокхолм живееха петима души на име Себастиан Бергман, но само един с презиме Якоб. Себастиан Якоб Бергман беше регистриран на „Грев Магнигатан“ 18, затова той се отправи натам.

Паркирането се оказа трудно и му се наложи да обикаля доста, докато намери свободно място, но пък това му даде възможност да огледа сградата. Представляваше солидно жълто каменно здание с широки бели рамки на прозорците и голяма входна врата в средата. Изглеждаше доста луксозно. Той се облегна на седалката и се нагласи удобно. Прииска му се да беше купил нещо повече за ядене и пиене от половинлитровата бутилка кока-кола, но сега вече нямаше желание да слиза от колата. Не и преди да е узнал каква ще е следващата стъпка от плана.

Дотук беше просто. Да почака Себастиан Бергман да напусне сградата. Надяваше се Себастиан да го отведе до момичето. Планът си имаше слабости, но в момента не разполагаше с нищо по-добро. Той пак вдигна очи към сградата.

Животът не е справедлив, помисли си.

Ни най-малко. Това беше научил в последно време.

Онези, които се стараеха и внимаваха, пострадваха.

Деца, които не го заслужаваха, умираха.

Добри хора вършеха лоши деяния.

Животът е несправедлив, но човек прави каквото се налага.

Това беше.

С първия изстрел бе прекрачил границата и вече нямаше връщане назад. Всичко, което се случваше сега, беше просто последица от първия изстрел. Нищо повече. Оставаше един-единствен свидетел. И след това всичко щеше да свърши. Поне за известно време.

Той погледна часовника. Надигна бутилката и после я затвори. Трябваше да пие по малко, вероятно щеше да стои тук доста време. Бяха минали едва пет минути, откакто паркира. Времето се точеше непоносимо бавно. Разбра, че трябва да върши нещо. Може би щеше да е по-добре да слезе от колата, да отиде до входната врата, да види дали няма да успее да се вмъкне. Нямаше представа на кой етаж живее Себастиан. Не че се нуждаеше от тази информация, но поне щеше да си намери занимание. Можеше да отиде да прочете списъка във входа. Да добие обща представа.

За всеки случай пусна черния сак на пода под предната седалка. Избута го възможно най-навътре, та да не се вижда лесно отвън. Може и да беше глупаво, но не искаше да рискува някой случаен минувач да забележи сака, да разбие прозореца и да го открадне. Нищо не биваше да се обърква.

Тъкмо понечваше да отвори вратата, когато забеляза движение зад един прозорец на третия етаж. Малко личице надзърташе навън. Напомняше на размазаната снимка в „Експресен“ на сградата във Фарща.

Сега обаче цветна и на живо.

Вече нямаше нужда да проверява на кой етаж е апартаментът на Бергман.

Беше на третия и момичето се криеше в него.

Ваня докладва на Торкел за срещата с „ФилбоКорп“, а той съобщи, че току-що е обявил Тумас Нурдгрен за общодържавно издирване. Разпитът на Малин не беше довел до нищо ново, но той се надяваше, след като цялата страна го търси, да надушат следите му. Разбраха се да се чуят пак, ако открият нещо.

Беше хубав пролетен ден и улиците на Стокхолм гъмжаха от народ. Тя вървеше със Себастиан по „Кунгсгатан“ по посока на „Стюреплан“. Той още беше кисел и раздразнителен. Тя намираше за едва ли не симпатично, че е взел срещата с Коул толкова присърце.

Досещаше се какво му влияе. Момичето в дома му. То сякаш го правеше по-емоционален, отколкото го беше виждала когато и да било. Това я радваше. Показваше, че може и да му пука за другите. Да се влияе от тях. Така изглеждаше по-човечен. А тя го харесваше такъв. Това бяха най-добрите му моменти.

— Ела вкъщи да хапнеш с мен. Тоест с нас — поправи се той.

— Нали ще се срещаме с онзи Стефан доста по-късно.

— Ще се обади, като пристигне в Стокхолм.

— Ами тогава ела да хапнем заедно.

— Е, добре. Звучи приятно — склони тя.

И тогава го видя.

Мъжа, когото отбягваше от месеци.

Стоеше пред книжарница „Хеденгрен“ и гледаше витрината. Може би несъзнателно бе предпочела да мине през „Стюреплан“, вместо да продължи по другия тротоар, може би беше тръгнала насам по навик, нали все в „Хеденгрен“ ходеха да си купуват книги. Тя и мъжът, когото някога наричаше „татко“.

Валдемар.

Той я забеляза секунда след това, затова тя не можа да се поддаде на първоначалния импулс да обърне глава и да го подмине.

— Ваня! — възкликна той развълнувано.

Гласът му звучеше слабо, като ехо от едно време. „Татко“, за малко да отговори тя, но се сдържа.

— Здравей, Валдемар — поздрави и се спря на доста голямо разстояние от него.

Себастиан не беше сигурен как да постъпи. Да остане или да се отдалечи? Колко лична беше ситуацията всъщност? Той отстъпи няколко крачки и зачака недалеч, сякаш за да й даде пространство. Но все пак остана.

Валдемар предпазливо приближи.

— Как се чувстваш? — попита я с глас, който се опитваше да изрази много повече.

— Добре съм. Много работа, както винаги — отвърна тя възможно най-равнодушно; не желаеше да я въвлича в емоционалното си състояние. — Познаваш Себастиан, нали? — посочи колегата си.

— Разбира се. Здравей — поздрави го Валдемар неестествено дружелюбно.

Себастиан кимна.

— Здравей, Валдемар.

Ваня се радваше, че Себастиан е с нея. Иначе Валдемар щеше да превърне случайната среща в цирк със сълзи и сополи, личеше му. Беше се състарил много. Кожата му беше по-увиснала и по-бледа. Сбръчкана, там, където допреди няколко месеца беше съвсем гладка. Но най-много се бяха променили очите. Бяха загубили живеца си. Нямаше я силата и погледът, който преди я правеше толкова щастлива, беше заменен от отчаяние и мъка.

Той беше окаян, съсипан човек.

— Липсваш ми — промълви. Говореше от сърце.

Мъката му я зарадва, трябваше да си го признае. Значи не само тя чувстваше болката от предателството. Не само тя страдаше.

Не знаеше как да отговори.

— Имах много работа — отсече накрая. Беше едновременно истина и лъжа. — И освен това исках да ме оставят на мира — додаде.

Вярно беше. Трябваше да му даде да се разбере, помисли си. Той я беше предал. Не тя него.

— Разбирам — поклати тъжно глава той и замълча.

Гледаха се. Мълчаха. Единият имаше да казва толкова много. Другият искаше да се махне оттук веднага. Ясно беше кой от двамата ще надделее.

— Трябва да вървя — каза тя и понечи да си тръгне.

— Мислех… — започна Валдемар и спря, сякаш събираше сили да продължи. — Мислех, че с майка ти сте ходили на гробищата.

— Ходихме.

Очите му сякаш се осмелиха да изразят надежда. „Вече знаеш истината“ — това казваха. Значи можеха да потърсят начин да продължат напред. Отново да намерят пътя един към друг.

— Не й повярвах и за миг — изсъска тя, твърдо решена да смачка този поглед.

Валдемар кимна леко. За секунда изглеждаше, че иска да каже още нещо, но така и не успя. Нещо, което да промени всичко и да я накара да остане. Но нямаше какво. Тя го погледна и се наведе към него, почти нежно, но гласът й беше леденостуден:

— Едно извинение щеше да е добро начало, ако искаш да знаеш.

Валдемар кимна. Разбираше.

— Съжалявам, имам да ти обясня толкова много неща.

Тя му отвърна единствено с поглед, който казваше, че е твърде късно; след което си тръгна с твърда стъпка. Себастиан я последва. Вървяха един до друг към „Ридаргатан“ в мълчание.

— Не знаех, че сте чак в такива отношения — проговори той накрая.

Ваня кимна тъжно. Колкото повече се отдалечаваха от Валдемар, толкова по-трудно й ставаше да се държи равнодушно.

— Лъжата ме убива — отвърна тя и почувства, че емоциите я завладяват. — Един цял живот, изтъкан от лъжи.

— Сигурно е смятал, че постъпва правилно — рече Себастиан меко.

— Сигурно. Но той не е мой баща. Бащите не лъжат.

Себастиан се загледа умислено подире й. Той също не остана равнодушен от срещата.

— Не би трябвало, но може би понякога го правят, защото не знаят как да постъпят — каза той и я погледна.

Тя поклати глава:

— Това не е извинение.

Себастиан продължи да я гледа, сякаш той също искаше да каже нещо, но не намираше правилните думи.

Били крачеше из хотелската стая. Който и да я е мебелирал едно време — а Били беше убеден, че не са го правили през последните петдесет години — очевидно много си е падал по чама. Всичко в стаята създаваше усещане за планинска хижа в стил рустик от петдесетте години. „Най-старият хотел в Кируна“, гласеше рекламата и предвид видяното, можеше да й повярва. Били беше проверил в интернет и реши да покаже на Гунила страницата в „Трипадвайзър“, та другия път да избягва хотелите на предпоследно място по рейтинг. Двамата с Йенифер на практика бяха приключили работата си в Кируна, но тази вечер не им се занимаваше с планове за прибиране, а и Гунила така или иначе им беше запазила стаи, затова решиха да пренощуват тук.

Последните часове бяха доста тежки.

След посещението в банката Били докладва на Торкел, той обеща да задвижи връзките си и половин час по-късно Ингрид Ериксон от „Икономически престъпления“ се обади да предложи помощта си на Били. Името й му прозвуча познато, като че ли имаше някаква връзка с Ваня, но не попита, а направо обясни, че иска да установят самоличността на собственика на сметка в „Скотиябанк“ в Коста Рика и дали тя е активна. Ингрид му даде да разбере, че предвид законите в Коста Рика няма да е никак лесно. Били попита дали ще стане по-лесно, ако помолят „Скотиябанк“ просто да потвърди име, с което вече разполагаха. Би могло, Ингрид не обещаваше нищо, но щеше да опита.

Три часа след това, докато двамата с Йенифер ядяха ранна вечеря и обсъждаха филми със супер герои, Ингрид се обади отново. Бяха извадили късмет. Тъй като искаха единствено да се потвърди едно име, костариканците се бяха оказали необичайно услужливи. Да, мистър Пейок бил собственик на сметката, била активна и към нея имало карта „Виза“. Последната трансакция била отпреди два дни. Ингрид обаче не успяла да им изкопчи откъде били теглени парите, нито адрес и телефонен номер на мистър Пейок. Изпратила им снимката на Мати от паспорта, намерен от полицията в дома му след изчезването, и служителят на банката в Коста Рика потвърдил, че лицето на снимката много прилича на мистър Пейок.

Били благодари и затвори. Парченцата от пъзела си идваха на мястото едно по едно и изграждаха картина, която Били предусещаше още от посещението в банката.

Мати е развял бялото знаме.

Продал се е.

Всичко и всеки си има цена.

Цената на Мати очевидно е била петнайсет милиона крони.

Единственият въпрос, който Били трябваше да разнищи, беше как Мати е стигнал до Коста Рика без паспорт. Полицията на Кируна го беше намерила в дома му. Били имаше копие от него в папката от разследването на масата в хотелската стая. Валиден до ноември 2014 година.

Още един разговор. Този път с Ренате, която обеща веднага да провери и половин час след това — докато Йенифер го увещаваше да идат на боулинг — с известен срам в гласа се обади да каже, че Мати Пейок е обявил паспорта за откраднат, пуснал молба за нов и го получил едва месец преди изчезването си. Ренате призна без увъртане, че са пропуснали да проверят дали намереният от тях паспорт е обявеният за откраднат. Показа на Били колко е ядосана, не само защото това я изложи пред самия „Риксмурд“, а най-вече понеже ако бяха проверили веднага, щяха да разполагат с още едно доказателство, че Мати е изчезнал доброволно и това щеше да й спести много ненужна работа.

След като Били и Йенифер си изясниха цялата картинка, отново изминаха двайсетте километра до дома на Пер.

Обсъдиха въпроса. Йенифер не беше сигурна дали е разумно да му казват. Беше очевидно, че Пер едва ли не боготвореше брат си. Имаха ли право да развалят мнението му за Мати? Били обаче настоя, че е по-добре да знае истината, отколкото да се терзае, че брат му лежи някъде мъртъв и заровен. Никога да не научи съдбата му.

Били надделя.

И този път Пер ги посрещна на двора и не показа желание да ги покани в къщата, където кучетата продължаваха да лаят. Попита какво искат и двамата забелязаха как пребледня, докато Били съобщаваше какво са научили. Пер поклати глава няколко пъти, сякаш не искаше да повярва, и се хвана за това, че не са говорили лично с Мати. Нямало как да бъдат сигурни, че той е човекът в Коста Рика. Можело да е някой друг. Кой — нямаше отговор. Някой от минната компания.

Били обясни, че от банката го бяха идентифицирали по снимката.

Пер отказа да повярва. Мати бил сърцето на съпротивата.

Именно, поклати глава Били. След като той е движел съпротивата срещу мината, му е било твърде тежко да остане тук, когато е продал имота си, затова е „изчезнал“.

В Коста Рика.

Бяха сигурни.

Нямаха какво повече да си кажат. Били и Йенифер се обърнаха към колата, но Пер ги спря.

— Колко е получил, за да предаде всички?

Били съобщи сумата. Около петнайсет милиона. Пер само кимна и се прибра в къщата.

Докато си тръгваха, Били почувства, че Йенифер е била права. Като че ли Пер се чувстваше по-добре, преди да научи.

Тъй че последните часове бяха доста тежки.

Телефонът на Били звънна. Идваше му да го игнорира. Така му беше писнало от телефонни разговори. Разбира се, все пак вдигна. Зарадва се, като видя кой е. Йенифер.

— В сутерена на полицейското управление имат стрелбище. Идваш ли?

Мъжът не можеше да си представи, че полицията не пази момичето. Въпросът беше колко сериозна е охраната. Дали бяха поставили хора само в апартамента, или имаше и отвън? Огледа околните коли, но не видя никого в тях. Но, от друга страна, той виждаше само най-близкия район, трудно беше да добие представа, седнал в колата. Накрая не издържа и реши да обиколи пеш. Така щеше да бъде значително по-незащитен от хорските погледи, но не виждаше друга алтернатива.

Трябваше да знае каква е охраната на момичето.

Отвори вратата и слезе. Стараеше се всяко движение да изглежда максимално спокойно и естествено. Важното беше по никакъв начин да не изпъква и да не привлича внимание. Хвърли по един поглед на колите, паркирани от двете страни на улицата. Търсеше силуети или движение.

Засега нищо.

Затвори вратата и се протегна. Приятно беше да се разкърши. Гърбът го беше заболял от цялото това седене. Малко по-нататък, от другата страна на улицата, беше паркиран черен ван. Нямаше надписи с изключение на голям S на задните врати и от всички коли беше най-вероятно именно той да крие полицаи. Трябваше да го провери по-внимателно. Тръгна натам, като се наслаждаваше на всяка крачка. Реши да продължи право напред, да върви по левия тротоар чак до „Стургатан“. Едва там щеше да пресече и на връщане да мине покрай черния ван. След това, според плана, щеше да отиде до „Ридаргатан“, пак да пресече и да се върне при колата си. Щеше да се съсредоточи върху автомобилите на улицата и прозорците на сградите срещу номер 18. Ако той трябваше да пази момичето, би избрал да стои на пост именно там, откъде се открива най-добра гледка към апартамента.

Вървеше спокойно към „Стургатан“. Искаше да види всички с една обиколка, затова по-добре да се движи бавно. Някаква възрастна госпожа се показа иззад ъгъла и тръгна срещу него. Колите наоколо за щастие бяха все така празни и той от време на време се престрашаваше да хвърли някой поглед на сградите отляво. През тъмните прозорци се виждаше трудно заради отблясъците от улицата и му стана ясно, че няма как да е сигурен дали някой седи зад тях.

Размина се с госпожата и се осмели да й кимне любезно. Тя му отвърна с усмивка, която, колкото и да беше глупаво, го зарадва. Стигна „Стургатан“ и пресече. Зави надясно и вниманието му се насочи изцяло към вана, който приближаваше все повече. Предният прозорец беше затъмнен и не се виждаше нищо. Той реши леко да промени плана и отново да пресече улицата, този път точно пред вана. По този начин имаше най-голям шанс да надникне вътре, без да изглежда неестествено. Тротоарът пред него беше пуст, но едно такси зави от „Ридаргатан“ и се насочи срещу него. Идеално. Той забърза към паркирания ван. Слезе от тротоара точно пред него и погледна надолу, уж да провери къде е таксито, преди да пресече платното. Улучи точния ъгъл, през който да види ясно тъмната кабина. Изглеждаше празна. Доволно пресече и се върна при колата си. Тъкмо смяташе да продължи надолу към „Ридаргатан“ и да направи подобен полукръг, когато ги видя.

Мъжа, когото беше търсил, и жената, която беше полицайка.

Току-що бяха свили по „Грев Магнигатан“. За щастие вървяха по отсрещния тротоар, а и той ги забеляза пръв. Притаи се зад един автомобил. Следеше ги през мръсното задно стъкло. Бяха се насочили към входа. Може би това беше решението, помисли си той, като видя как отварят и влизат вътре. Щеше да почака. Започваше да различава наченките на нов план. Само първо трябваше да бъде сигурен.

— Мария, аз съм! — провикна се Себастиан, когато влезе в антрето.

Ваня го последва, все още леко разстроена от срещата с Валдемар. Не последва никакъв отговор, което обезпокои Себастиан и той изтича в кухнята. Тя стоеше тихо до Никол, пребледняла.

— Мария, случило ли се е нещо? — попита той, като ги видя така.

— Рисува — отвърна тя с уплашен тих глас и го погледна в очите.

— Може ли да видя? — Себастиан притеснен вдигна белия лист, оставен на масата пред тях.

Мотивът беше също толкова разстройващ, колкото и предишния. Никол се беше върнала още малко назад във времето. Този път стоеше в кухнята. На пода пред нея лежеше добре нарисувано момче. Едната му ръка беше почти откъсната при рамото и беше извита под него. Имаше кръв навсякъде. Червеният флумастер беше използван толкова много, че последните краски по стената бяха бледи, явно мастилото свършваше.

Мария го погледна с насълзени очи:

— Това е Йеорг, нали?

Себастиан кимна.

— Тя е нарисувала нещо и през нощта, още не съм ви го показвал — призна той.

— Защо?

— Беше рисунка на сестра ви.

Мария сведе очи, изглеждаше съсипана.

— И тя ли беше толкова ужасна?

Той отиде при нея и сложи ръка на рамото й.

— Сигурно съм постъпил глупаво, но исках да ви предпазя — прошепна той нежно.

— Не искам да я виждам — отсече тя.

Тя го гледа нещастно няколко секунди, след което се обърна към мълчаливата си неподвижна дъщеря, която изглеждаше малка и бледа.

— Кога ще свърши всичко това? Колко време още трябва да прекара в този ужасяващ свят? — попита тя Себастиан жално. — Непоносимо е.

— Честно казано, не знам — отвърна той и внимателно погали рамото й.

Ваня дойде в кухнята, тихо вдигна картинката и я разгледа. Отново се впечатли от зрителната памет на момичето. Не беше пропуснало нито една съществена подробност. Виждаха се дори собствените му кървави отпечатъци.

— Мисля си… — кимна към листа. — Мисля, че трябва да ги броим за доказателствен материал.

— Естествено.

— Значи трябва да ги взема.

— Разбира се, вземи ги.

Себастиан пусна рамото на Мария и се обърна към Никол:

— Ела, нека за малко да мислим за нещо друго.

Той я вдигна на ръце и я отведе в дневната.

— Ще ми помогнеш да включа телевизора. Все ще има нещо, което да ни се гледа, нали? — каза на Никол и я прегърна.

Ваня ги проследи с поглед. Ръцете на Никол около шията му; отвръщаше на прегръдката му.

Може би защото току-що го беше видяла, може би заради начина, по който Никол прегръщаше Себастиан. Тя си спомни за Валдемар.

За мъжа, когото някога прегръщаше по същия начин.

Стрелбището беше по-малко от онова, в което ходеха в Стокхолм, но какво друго да очакват? Пет коридора, пет мишени на дванайсет метра разстояние. Цялото помещение беше облицовано със светло дърво и насочваше мисълта към грамадна сауна с вградени луминесцентни лампи на тавана. Металната врата се затръшна, след като полицаят, който ги пусна, ги информира за правилата за безопасност, даде им необходимото оборудване и ги остави сами.

— Да го направим по-интересно? — предложи Йенифер, след като отиде да вземе антифони от поставката. — Три пълнителя, този с най-слабия изстрел губи.

— На колко? — усмихна се Били.

— Стотачка.

Тя се върна и подаде жълтите антифони на Били.

— Дадено.

Той си покри ушите, отиде и взе пистолет. Избра един от пълнителите от кутията вдясно и го постави в оръжието. Сякаш вълна от удоволствие заля тялото му, когато чу тихото щракване, което потвърждаваше, че пълнителят е вкаран. Зареди.

Държеше заредено оръжие.

Смъртоносно оръжие.

Йенифер вече беше започнала да стреля. Той чуваше приглушено как произвежда изстрел след изстрел в спокойно темпо. Хвърли едно око на мишената й. Всеки един куршум попадаше в най-вътрешния кръг. Но стигаше да загуби концентрация и за миг. Един неточен изстрел и губиш.

Били зае позиция, вдигна своя .40 S&W и натисна спусъка. Перфектен изстрел. Той повтори процедурата и изстреля бързо останалите единайсет куршума.

Били свали пистолета, извади празния пълнител и го замени с пълен от кутията.

Зареждане, позиция, вдигнато оръжие.

След четвъртия изстрел усети, че започва да се разсейва. Не толкова, че да загуби концентрация. Всъщност точно обратното. Сякаш се плъзгаше напред и приближаваше мишената. Виждаше я по-ясно, все едно всичко стана в HD, кристално ясно; а после се измени.

Чарлс Седерквист, осветен от прожектора на хеликоптера.

Окървавен и объркан след катастрофата.

Били стреля.

Първият куршум улучи Седерквист в гърдите. Кръгло петно кръв на ризата, което бързо се разшири и обезформи. Вторият куршум право в средата на червеното петно. Още кръв. Но Чарлс Седерквист още се държеше на крака. Куршумите в сърцето трябваше да го убият, но той не падаше. Били стреля отново. Още шест куршума се забиха в гърдите и ризата така се напои, че кръвта взе да капе по земята.

Накрая Седерквист се строполи.

Били свали пистолета.

Задъхан. Напрегнат.

Върна се на стрелбището. Разстоянието — отново дванайсет метра. Пое дълбоко дъх и издиша бавно през устата, докато пулсът постепенно се забавяше. Отново въздъхна, усети как раменете му се отпуснаха и след това с отработено движение смени пълнителя.

Зареждане, позиция, вдигнато оръжие.

Този път мишената се преобрази още докато се прицелваше. Човек. Фантазиите му обикновено се въртяха между Седерквист и Едвард Хинде, двамата мъже, които беше убил, но този беше друг. Не знаеше кой.

Не му и пукаше.

Стреля.

Сякаш чуваше как куршумите се забиват в тялото. Виждаше как строшават костите и раздират плътта, преди да изскочат през гърба и да оплискат с кръв стената. Били стреля отново. Куршум след куршум право в белите гърди. Девет, десет, единайсет… Били си пое дъх, задържа го, вдигна пистолета няколко сантиметра и насочи последния куршум в бялото чело. Главата отхвръкна назад от силата на удара, коленете се подгънаха. Човекът пред него се строполи беззвучно на земята.

— Последният определено ти струваше стотачката.

Сигурно е извикала, иначе нямаше как да чуе гласа й през антифоните. Той се обърна и ги свали. Йенифер стоеше облегната на дървената стена с победоносна усмивка и скръстени ръце. Той остави пистолета на място и пристъпи към нея. Без да продума, я придърпа към себе си и притисна устни в нейните.

Тя пое рязко дъх от изненада и той усети как се вцепени за миг, преди да отвърне на целувката му. Прегърна го и отвори уста, и езиците им се срещнаха. Били се притисна още по-силно в нея, не му пукаше дали тя усеща члена му върху корема си. Езикът й дълбоко в устата му. Били сложи една ръка на тила й и притисна главата й по-силно към своята, докато другата се плъзна по гърба й, пъхна се под пуловера и стисна голата й кожа. Тих стон от нея. Тежко дишане. Тя освободи ръцете си и започна да разкопчава ризата му, без устните им да се разделят и за секунда. Той почувства топлите й длани по гърдите си, надолу по корема и върху колана на джинсите.

Тя спря да го целува и допря буза до неговата. Учестено дишане, топлият й дъх срещу ухото му. Тялото й, притиснато в неговото. Били отвори очи. Сякаш нещо се случи, когато устните им се откъснаха. Той я пусна и бързо се отдръпна.

— Извинявай — заекна и отстъпи възможно най-далеч в тясното помещение.

— Какво има? — попита Йенифер стъписано. — Какво направих?

— Нищо… Просто не мога — рече Били и започна да си закопчава ризата, което му даде възможност да не я поглежда в очите.

— Ти започна…

— Знам, знам, но не мога — прекъсна я той. — Извинявай.

Йенифер прехапа долната си устна и бавно пристъпи към него:

— Знаеш какво казват: каквото се случи в Кируна си остава в Кируна.

— Не, не бива…

Били вдигна длани и се отдръпна още малко. Гледаше я със смесица от срам и дълбоки угризения.

— Окей… — Тя не просто спря, а се върна назад.

— Нали разбираш… ще се женя — промълви Били, за да прекъсне неловкото мълчание.

— Да, знам.

— Ако не беше Мю, ако не се женех…

— Знам, няма нужда да… Разбирам.

Отново настъпи тишина. Толкова пълна, че Йенифер за първи път чу пращенето и слабото бръмчене от луминесцентните лампи на тавана. Тя се покашля и отново скръсти ръце на гърдите си.

— Това е… — Пак си прочисти гърлото и гласът й се успокои. — Беше… готино не е точната дума, но… хубаво беше да науча, че не само аз го искам.

— Не, не си само ти. Но не мога.

Погледът му я убеди повече от думите, че не лъже.

— Знам. Всичко е наред.

Отново замълчаха, но този път не толкова неловко. По-скоро тъжно — сякаш миг, който и двамата са искали да преживеят, вече е загубен и са наясно, че няма да се повтори.

— Още ми дължиш стотачка — опита да се усмихне Йенифер.

Били кимна смело. Можеше да предложи реванш, да се опита да възстанови старите им отношения допреди целувката, но за тази вечер му стигаше толкова стрелба.

Себастиан най-после беше успял да намери детския канал. Сега седеше до Никол на дивана в дневната и гледаше заедно с нея. Ваня никога не би повярвала, че Себастиан би зяпал анимационно филмче. Мария си беше възвърнала самообладанието и се беше заела с готвенето. Ваня не беше кой знае колко гладна, но й помогна да приготви спагети със сос. Цялата ситуация й се струваше крайно особена. Все едно Себастиан я е довел да се запознае с новата му приятелка. Малко момичешки разговори в кухнята. После пък щяха да вечерят, да пият вино и да обсъждат плановете си за лятото или някоя друга подобна баналност. В цялата работа имаше нещо много типично за Себастиан Бергман. Свидетелка и нейната майка се крият в защитено жилище, а то се превръща в нещо като домашно огнище.

— Отдавна ли познавате Себастиан? — полюбопитства Мария, докато режеше домати за соса.

Ваня се обърна към нея:

— Не много. Година-две.

— Но той не е полицай, нали?

— Не, работи като криминален психолог.

— Да, той ми каза. Никога не съм срещала такъв като него.

Ваня само кимна любезно, леко притеснена накъде се е насочил разговорът.

— Мисля, че е прекрасен човек — продължи Мария. — Не знам какво щяхме да правим без него. Вижте само как се привърза Никол към него. Невероятно.

— Да, бива го с хората — отбеляза полицайката сухо, като се надяваше Мария да усети ироничния й тон.

Мария не забеляза нищо.

— И толкова щедър — продължи в същия дух. — Приюти ни в собствения си дом.

— Добре че има стая за гости.

— Всъщност ние не спим там — отвърна Мария леко смутено и изгледа Ваня с крайчеца на окото.

— Така ли?

— Спим при него. Никол е по-спокойна между нас — поясни Мария.

Ваня се вторачи в нея. Какво говореше тази жена? В едно легло ли спяха?

Мария сякаш за първи път проумя как звучи. Изчерви се леко.

— Не е нещо такова. Просто спим в една стая. Заради Никол.

— Не е моя работа — побърза да каже Ваня.

— Не познавам човек като него — повтори Мария нежно.

Ваня се усмихна сковано и я прекъсна:

— Не, не познавате. Извинете ме. Трябва да говоря с него. Имам да му казвам нещо. За разследването.

Излезе от кухнята и Мария загледа учудено подире й.

— Себастиан? Би ли дошъл за малко?

Ваня го поведе към кабинета. Затвори вратата. Себастиан веднага забеляза, че е развълнувана, че нещо не е наред.

— Какво има? Какво е станало? — притесни се той.

— Какви ги вършиш, по дяволите? — изсъска тя.

— Какво?

— С онези двете. За които носиш отговорност. Наистина ли спите заедно?

Не това беше очаквал да излезе от женския разговор в кухнята. Не беше подготвен за подобна дискусия. Най-добре да я прекъсне в зародиш.

— Не е твоя работа — отсече с тон, който не търпеше възражение.

— Напротив — не се предаде Ваня; нямаше да го остави да се измъкне толкова лесно. — Това е крайно неетично. Говорим за майка и малко момиче, с които имаш единствено професионални отношения!

— Аз спасих Никол. — Себастиан разпери ръце и повиши глас. — Тя ми вярва. Помагам й.

— Изобщо не става дума за състрадателност. Всичко се върти около теб. Около твоите нужди. — Тя се приближи и заговори по-тихо: — Видях те как погали детето по главата, преди да излезеш. Как ги повика, като се прибра. Покани ме „да хапна у вас“. Все едно сте семейство.

— Говориш глупости — прекъсна я той.

— Така ли? Спиш с тях!

Себастиан започваше да губи търпение. Ядоса се здравата. Побесня.

— Нахвърляш ми се само заради срещата с баща ти и…

— Не говорим за мен — изръмжа тя.

Нямаше да му позволи да намеси личния й живот. Тя не беше като него. Знаеше да отделя професионалното от интимното.

— Говорим за това, че не знаеш граници. Не знаеш какво може и какво не. Не виждаш разлика между работа и личен живот, между твоите чувства и нужди и тези на другите хора. Затова и лягаш с която ти падне. Затова изведнъж си създаваш ново семейство. Ти би трябвало да подкрепяш другите, Себастиан. Да им помагаш. Не да се възползваш от тях, когато са най-слаби. Извратено е, да му се не види!

Себастиан я гледаше и мълчеше. Можеха да останат тук и да спорят до края на деня. Но той не искаше това. Нямаше сили. Внезапният гняв го напусна и го замени изтощение.

— Не се възползвам от тях — каза тихо, но ясно. — Помагам им и ако ти не го разбираш, проблемът си е твой.

Ваня пое дълбоко въздух, тя също започваше да се уморява. Бяха като двама боксьори в края на рунда.

— Добре, да приемем, че правиш всичко това заради тях. Искаш само да помогнеш. Каза ли на Мария, че си загубил дъщеря си? Че Никол е на почти същата възраст, на която щеше да е тя?

— Не съм.

— Защо?

— Защото няма нищо общо. Няма връзка. Не става дума за Сабине…

Той се отпусна на стола. Сабине го повлече надолу, остави го беззащитен. Ваня разбра колко е била права. Опита се да заговори по-меко. Искаше да го накара да разбере. Не да го нарани.

— Загубил си семейството си по ужасен начин. Човекът, в който си се превърнал, всичко, което правиш, е било повлияно от това. Ако наистина не виждаш връзката със Сабине, значи си сляп. А знам, че не си.

Той не отговори. Гледаше я мълчаливо.

— Ако действително държиш на тях двете, дръж се професионално. Наистина професионално. Те се нуждаят от помощта ти. Ти трябва да се грижиш за тях. Не те за теб. Разбираш ли? Тя не е Сабине.

Замълчаха за секунда. После той се протегна и бавно издиша.

— Разбирам. Разбирам, че грешиш.

Той се изправи и излезе. Тя се загледа след него. Тъкмо смяташе да го последва, когато звънът на мобилния я прекъсна.

Обаждаше се Стефан Андрен. Можел да я види още сега. Стига да не е заета.

Определено не беше заета.

Входната врата се отвори и мъжът се надигна на седалката в колата. Кръстът го болеше. Дори не му се мислеше от колко време седи така, вторачен във входа.

Човек прави каквото се налага.

Тя беше. Ваня.

Беше сама и решително тръгна нанякъде. Какво означаваше това? Че онзи психолог е единственият, който пази момичето и майка му в апартамента?

Бяха дошли заедно — Ваня и Себастиан — но доколкото видя, не за да отменят други полицаи в апартамента. Да, след идването им няколко души излязоха от сградата, но не и такива, които той инстинктивно да вземе за полицаи.

Възможно ли беше горе да нямат никаква охрана?

Като се замислеше, не изглеждаше толкова невероятно. Бяха прехвърлили момичето от Туршбю в защитено жилище в Стокхолм. Само дето не се беше оказало чак толкова защитено. Журналистите от „Експресен“ го бяха намерили. След това момичето се беше скрило при Себастиан Бергман. Не в друго защитено жилище, а в дома на един от разследващите случая. Дали защото не смееха да се доверят на собствената си организация? Дали се страхуваха от изтичане на информация?

Боже, как му се пикаеше.

Но не му се искаше да слиза от колата. Нямаше представа къде в района има обществена тоалетна, а не можеше да излезе и да използва нечий вход. Погледът му падна върху празната бутилка от кока-кола до черния сак на пода.

Ваня излезе на „Страндвеген“ и зави надясно.

Хотел „Радисън Блу Странд“, където беше отседнал Стефан Андрен и в чието лоби щеше да я чака, се намираше от другата страна на Нюбрувикен, на не повече от десет минути пеш от апартамента на Себастиан.

Мина покрай „Свенскт Тен“ и хвърли поглед през витрината. Вкъщи не притежаваше и една вещ от този магазин. Повечето бяха в ценови клас далеч отвъд нейните възможности. Ана и Валдемар притежаваха поднос със слончетата на Йозеф Франк, с който винаги закусваха в леглото, когато тя беше малка, както и две стъклени лампи, също с мотиви на Йозеф Франк по абажура. Нищо чудно да имаха и други предмети, но тя не знаеше и, честно казано, леко се ядоса, че изобщо се замисли за тях в този момент. Не стигаше, че срещна Валдемар на улицата, ами сега не можеше да мине покрай магазин, без да се сети за лъжливите си „родители“. Пресече платното и трамвайната линия, за да отиде на другия тротоар, където нямаше магазини, и в този момент телефонът й звънна. Беше Торкел.

— Здравей, как върви? — попита я.

— Добре, да речем — отвърна Ваня. — Тъкмо съм тръгнала към хотела на Стефан Андрен да си поговоря с него.

— Хубаво, защото ние кажи-речи се върнахме на кота нула. — Не можеше да сбърка разочарованието в гласа му. — Открихме Тумас Нурдгрен.

— Къде? Къде е той?

— Митничарите на Каструп го хванали и като го пуснали в системата, видели, че е обявен за издирване, и ни се обадиха.

— Какво е търсел на Каструп?

— Прибирал се от Турция. С малко допълнителен багаж под формата на канабис.

— За собствена употреба или за продажба?

— По малко от двете, доколкото разбирам. Финансовото му състояние не е блестящо, както знаем. Тъй че сигурно е щял да продаде една част и да изпуши останалото, за да забрави, че е затънал в лайната. — Торкел направи кратка пауза. — Но не затова се обадих.

Ваня не отговори. Досещаше се какво ще й каже. Щом Торкел смяташе, че са на кота нула, можеше да очаква само едно.

— Заминал е за Турция във вторника преди убийството — потвърди той подозренията й.

— Не е бил той — констатира Ваня.

— Не е бил той.

Тя въздъхна дълбоко.

— Това значи ли, че ще пуснем и Окерблад?

— Вече я пуснахме.

От краткото изречение на Торкел Ваня усети, че в цялата работа от това сякаш го е заболяло най-много. Тя пак въздъхна. „Кота нула“ беше меко казано. Бяха под нулата. Чакаше ги работа, за да стигнат нулата.

— Ще ти се обадя, след като говоря с Андрен — каза само и приключи разговора.

Продължи пътя си. Наближаваше хотела. Дано поне Стефан Андрен кажеше нещо смислено.

Мъжът се обърна и остави бутилката с тъмножълтата течност на пода под задната седалка. Остана изненадан колко недостойно му се стори да пикае в бутилка в паркирана кола и предпочиташе да го забрави.

Затова поднови размислите си за сградата, която наблюдаваше.

Ако полицията нямаше вяра на собствената си организация, вероятно щеше да се погрижи възможно най-малко хора да знаят местонахождението на момичето.

Да приемем, че поставеха в апартамента по двама полицаи на осемчасови дежурства. Шестима полицаи на денонощие. Не едни и същи всеки ден, по различни причини. Значи щяха да им трябват минимум десет, може би дванайсет души, всеки от които можеше да се раздърдори пред кого ли не, че пази малкото момиченце, станало свидетел на ужасното масово убийство в Туршбю.

Колкото повече хора знаеха, толкова повече се увеличаваше рискът от изтичане на информация.

Дали биха го поели? Някой, умишлено или не, да разкрие скривалището?

Все пак той се беше опитал да я убие вече два пъти. Не знаеше дали те са наясно с Мечата пещера, но станалото в болницата беше достатъчно.

Колкото повече мислеше, толкова повече се убеждаваше.

В апартамента нямаше допълнителна охрана.

Не ги пазеха въоръжени полицаи. Сега, след като младата полицайка си отиде, горе бяха останали само тримата.

Психологът, майката и детето.

Вероятно невъоръжени.

Време беше да направи каквото се налага.

Той се наведе, вдигна черния сак от пода и го сложи на седалката до себе си. Един поглед през прозорците го успокои, че улицата е съвсем пуста. Дръпна ципа на сака и извади оръжието си, провери набързо дали е заредено, взе допълнителни муниции от сака и ги прибра в джоба си. Имаше четири патрона, но човек никога не знае. Не искаше да рискува да се провали, защото не са му стигнали мунициите.

С още един поглед към безлюдната улица той скри оръжието под палтото и слезе от колата. Заключи я, огледа се и пресече платното със стегната, но не твърде бърза стъпка. Пооправи си дрехите, докато вървеше към входа. Анонимен мъж с най-банална работа в някаква си сграда в Йостермалм. Нищо странно, нищо забележително. Щеше да се справи, повтаряше си го, докато хващаше дръжката и буташе вратата. Нищо не стана. Натисна още веднъж, после му хрумна, че може пък да се отваря навън и я дръпна. Пак нищо.

Разбира се. Код.

Проклети стокхолмчани.

Видя малкото табло на стената с десетте лъскави копченца. Нямаше домофон. Нуждаеше се от код, с който не разполагаше.

Единствената алтернатива беше някой да го пусне.

Оставаше му само да чака. Отново.

Стефан Андрен седеше на един от кафявите дивани до големите прозорци в лобито, когато Ваня влезе. Като я видя, се изправи и й подаде ръка. Джинси, риза и сако. Слаб, късо подстриган и гладко обръснат. Ако не знаеше, че е на четирийсет и пет години, Ваня би го взела за доста по-млад. На стъклената маса пред него беше оставена халба бира и той предложи да поръча нещо и за нея, докато сядаха. Тя понечи да поиска чаша вино, но освен че беше на работа, не беше и хапвала нищо от обяд, затова благодари и отказа.

— Става дума за имота ви във Вермланд — започна Ваня, веднага щом седнаха, твърдо решена разговорът да бъде възможно най-кратък.

— Какво за него?

— Откога не сте ходили там?

Стефан вдигна рамене и се наведе да си вземе бирата.

— Никога не ходя. Там има само… гора.

— Преди няколко години са планирали да отворят мина — продължи Ваня, но я прекъсна изсумтяването на Стефан, който се задави с бирата.

Той преглътна, изкашля се и остави халбата на масата със загадъчна усмивка.

— Да, знам. Проклетата мина. Искрено се зарадвах, когато се провали.

— Как така? Нали сте се съгласили да продадете земята си?

— Колкото ми оставаше от нея, да.

Ваня замълча, за да му покаже, че иска да знае повече.

— Франк дойде преди… колко… седем-осем години може би и поиска да купи земите ми.

— Франк? — прекъсна го Ваня. — Франк Хеден?

Стефан кимна.

— Наследих въпросния имот, всъщност не ми пука за него, затова не виждах защо да не му продам колкото иска.

— Колко?

— Доста. Плати ми добре, но, мамка му, как само ме прецака…

— Как?

— Девет месеца след това се появиха онези от минната компания и взеха да ровят из земите ни. Заговори се за изкупуване, при това за много повече пари, отколкото получих от Франк, ако искате да знаете. Той щеше да направи страхотна сделка.

Ваня мълчеше и се опитваше да свърже новата информация с това, което вече знаеше за събитията и историите около мината в Туршбю. Стефан явно помисли, че не го е разбрала.

— Явно е знаел за плановете за мината — поясни той. — Защо му е иначе изведнъж да поиска имота ми?

— Извинете ме.

Ваня се изправи и излезе от лобито, докато вадеше телефона си. Торкел вдигна веднага.

— Проверили ли сме финансовото състояние на Франк Хеден?

— Да, защо?

Съобщи му новата информация и чу тихо шумолене от листовете, които Торкел разглеждаше. Спомни си усещането, когато ходи в дома на Франк и споменаха пушката на Седер — че имаше нещо гнило. Беше оставила тази мисъл. А може би е сгрешила. Трябваше да се довери на инстинкта си.

— Затънал е в дългове до гуша — каза Торкел. — Преди осем години е взел по-голям заем от стойността на къщата и земята.

— За да откупи имота на Андрен. — Не беше въпрос, а констатация.

— Да, но през годините е ипотекирал и новия имот — продължи Торкел и тя си го представи как чете от материалите на бюрото.

— А какво ще стане, ако Франк умре? Нали е болен от рак…

— След него ще останат само дългове — въздъхна той. — Банката притежава почти всичко.

— На мен ми каза, че имотите му са достатъчни да осигурят сина му занапред. Че парите ще стигнат и ще останат.

— Няма — отвърна Торкел сухо. — Не и ако „ФилбоКорп“ не ги изкупи.

— А за да стане това, семейство Карлстен трябва да изчезнат от уравнението.

Ваня преповтори наум всичко записано на бялата дъска в малката стая в Туршбю. Мъж, над трийсетгодишен, живеещ в района, връзка със семейството, интелигентен, планирал действията си, смятал, че няма друг избор.

— Съвпада с всяка точка от профила на Себастиан.

Вълнението й беше очевидно.

— Ще го задържим — реши Торкел.

— Щеше да ходи във Вестерос — сети се Ваня и допълнението дойде от само себе си, без изобщо да се замисля. — Или поне така каза.

Колко ли време беше чакал пред входа?

Доста хора минаха покрай него по тротоара и взе да го обхваща неприятното чувство, че всеки следващ минувач го гледа с нарастващо подозрение.

Толкова ли беше странно, че чака отпред?

Привличаше ли внимание?

Нямаше защо. В сградата би могъл да живее негов приятел, когото чака. Кое му е странното? Или по стокхолмските улици не беше позволено да чакаш някого?

Франк погледна часовника. Колко хора живееха в този вход? Никой не беше влязъл или излязъл през последните двайсет минути. Вратата си оставаше затворена.

Усети как гневът се пробужда в него.

Това беше просто врата.

С какво ли не се беше справил дотук.

Нима една най-обикновена кафява двойна врата с три стъклени прозорчета от всяка страна щеше да стане причина за провала му? Известно време се колебаеше дали да не разбие средното прозорче. Нямаше да отнеме време. Един лакът в стъклото, ръката през дупката и вратата щеше да се отвори. Щеше да се справи за десет секунди. Но не смееше. Щеше да се чуе. Нищо чудно в този луксозен квартал трясъкът на счупено стъкло да привлече повече внимание от автомобилна аларма. Още преди отломките да са паднали на асфалта, на всеки прозорец щеше да се покаже любопитно лице.

Но той не можеше да остане и тук.

Колкото по-зле се чувстваше, толкова повече се притесняваше от неестественото си стоене пред вратата. Кратка разходка до края на улицата и обратно? Само че не биваше да се отдалечава твърде много. Ами ако някой излезеше, а той се намираше на трийсет, четирийсет, петдесет метра? Какво щеше да прави тогава? Да хукне като луд по улицата с викове? Да задържат вратата, все едно тича към асансьор в американски филм? Всеки би го забелязал и запомнил.

Но не можеше да стои и тук. Гневът растеше. Това не беше добре. Когато се поддадеш на гнева, допускаш грешки. Време беше да се размърда. Да прогони нетърпението и раздразнението. Не можеше да си позволи грешки. Тръгна бавно към „Стургатан“, която по големина изобщо не се различаваше от улицата, на която се намираше той. Сви зад ъгъла и продължи. Реши да обиколи целия квартал и ако никой не му отвореше до пет минути след връщането му, щеше да счупи стъклото.

Така беше по-добре.

Имаше план.

Торкел стоеше в малката стая и се взираше в бялата дъска.

Беше преместил снимката на Франк Хеден в средата и сега я изучаваше. Беше правена, преди болестта да впие ноктите си в него. Изглеждаше силен и извънредно решителен. Твърд поглед изпод стоманеносива коса, толкова късо подстригана, че напомняше на някакъв елитен войник, набола брада по квадратната челюст. Ако Франк наистина беше виновен и тази снимка излезеше в медиите, всички щяха да кажат, че прилича на изпечен убиец.

А в момента всичко сочеше, че е бил Франк.

Най-важното — имаше мотив. Пари, разбира се, но в съчетание с краткото време, което му оставаше, изглеждаше още по-сериозно. Трябвало е да се погрижи за дома си, да осигури бъдещето на сина си, да направи всичко възможно да не остави след себе си единствено дългове.

Но и другите парченца намираха мястото си в пъзела.

Познавал е Ян Седер. Не знаеха до каква степен, но Франк сам беше признал, че пътищата им са се пресичали от време на време. Не звучеше никак невероятно да си е затворил очите за някое ловно прегрешение, а в замяна да е получил пушка.

Освен това Франк беше този, който им каза за колата в гората край Мечата пещера. За мерцедеса. Сега беше ясно защо. Искал е да даде напълно логично обяснение за присъствието си в района, в случай че някой друг дойдеше в управлението да съобщи, че е видял колата на Франк в гората. На всичкото отгоре така се е погрижил да загубят време и ресурси в търсене на несъществуващ автомобил, вместо да се занимават с него.

Торкел не знаеше кой номер обувки носи Франк, но можеше да се обзаложи, че е 44. Тъй или иначе скоро щеше да разбере. След разговора с Ваня изпрати Фабиан и екипа му така старателно да претърсят къщата на Франк, че в сравнение с това вчерашният обиск да изглежда като игра.

С какво друго разполагаха?

Торкел се замисли, но не се сети за нищо повече. Но Ерик познаваше Франк. Може би не дотолкова, че да знае кой номер носи, но все с нещо можеше да допринесе.

Торкел излезе от стаята и отиде нататък по коридора до кабинета на Ерик. Когато Торкел влезе, той тъкмо оставяше телефона на бюрото си.

— Франк изобщо не се е регистрирал в „Бест Уестърн“ във Вестерос — осведоми го Ерик, без да го пита.

— Значи не е там.

— Вероятно.

— Наистина ли подозирате Франк?

Торкел се завъртя. Пия седеше зад едно от бюрата. Не я беше забелязал. Той изгледа Ерик с вдигнати вежди.

— Тя ме чака. Ще се приберем заедно — обясни той.

— Наистина ли подозирате Франк? — повтори Пия.

— Около него има подозрителни обстоятелства — отвърна Торкел и се обърна към нея. — Например, че не е там, където ни каза, че ще ходи.

— Сигурно си има обяснение. Обадихте ли му се?

— Още не.

— Искате ли аз?

Торкел я изгледа смаяно.

— Познаваме се отдавна — поясни тя.

— Преди Франк заемаше позицията на Пия — обади се Ерик както винаги. — Той й е нещо като ментор.

— Ако искате, мога да го помоля да дойде и да се разберете. Очевидно е недоразумение.

Торкел не отговори веднага. Пия явно не търпеше подобни колебания:

— Какво толкова има да му мислите?

— Не съм убеден, че искам да го предупреждаваме — каза Торкел открито. — Ако знае, че го търсим, може да реши да избяга.

— Той е на шейсет години, страда от рак и вкъщи го чака инвалид — отвърна жената сухо. — Освен това е невинен.

Торкел не можеше да се подпише под последното твърдение, но останалите бяха близки до ума. Човек на възраст, със смъртна присъда и с прикован на инвалиден стол син, изцяло зависим от него. Не точно категорията, от която се очаква да се укрие. Той кимна на Пия.

— Но искам да слушам разговора.

— Ще пусна високоговорителя — съгласи се тя и вдигна телефона от бюрото пред себе си.

— Кажете му само, че искаме да говорим с него, но не и защо — помоли я Торкел и усети как леко се напряга при звука на сигнал свободно.

Най-после да му излезе късметът.

Оставаха му едва няколко метра до входа на номер 18, когато вратата се отвори и млада двойка с бебешка количка излезе на тротоара. Франк забърза и стигна точно преди вратата да се затвори. Той се усмихна и кимна на двамата, за да ги убеди, че просто се прибира вкъщи, но те не показаха какъвто и да било интерес към него. След като вратата се затръшна зад него, той се спря на площадката. Вдясно имаше копче за лампа и Франк го натисна, докато гледаше списъка на живеещите, поставен над прекъсвача в рамка и зад стъкло, просто за да се увери, че е запомнил правилно.

Правилно беше запомнил.

Бергман ет. 3.

Той продължи напред и пъхна ръка под палтото. Докосна пушката с върха на пръстите. Асансьорът или стълбите? Избра стълбите. Щяха да му дадат още малко време да се подготви. Дали да позвъни на вратата? Дали щяха да му отворят? Франк се качи до първия етаж и забеляза, че повечето врати имат шпионка. Себастиан Бергман никога не бе виждал Франк и точно сега едва ли щеше да отвори на непознат. Не и като се има предвид кого криеше в апартамента. Франк изведнъж почувства как умората надделява. Щеше да стигне до още една врата, през която някак трябваше да мине. Предишната отне близо половин час и влизането му беше чист късмет. Какво да прави със следващата?

Телефонът му иззвъня.

Франк подскочи и затършува из джобовете на палтото. Отново си представи как внезапният звук привлича любопитни очи зад всяка една шпионка около него.

Намери телефона и погледна.

Пия се обаждаше.

Поколеба се; това беше възможно най-неподходящият момент за разговори и той би затворил на всеки друг. Но това беше Пия. Жената, изобщо човекът, когото смяташе за свой най-добър приятел. Толкова много години заедно, в политиката и в личния живот. Винаги се бяха подкрепяли взаимно. Бяха преживели заедно какво ли не. Може би обаждането й точно в този момент беше някакъв знак? Той вдигна.

— Ало? — обади се с възможно най-тих глас, завъртя се и заслиза обратно надолу.

Щеше да се чувства в по-голяма безопасност, ако говори долу във входа, където не е обкръжен от врати с хора зад тях.

— Здравей, какво правиш? — попита Пия с толкова делничен тон, че чак звучеше абсурдно с оглед на заниманието му в момента.

— Ами добре съм… извинявай… малко съм зает.

— Къде си?

Франк трябваше да мисли бързо. Ерик знаеше, че той ще ходи във Вестерос. Не очакваше семейство Флодин да прекарва вечерите си в разговори за него, но все пак съществуваше реална възможност той да е споменал за пътуването му, затова най-разумно беше да поддържа същата линия.

— Във Вестерос.

В полицейското управление в Туршбю Пия вдигна очи към съпруга си и Торкел, който, може и да грешеше, но долови сянка на колебание върху лицето й. Той й кимна.

— Аз съм в полицейското управление — каза тя. — Ерик е тук, също и шефът на „Риксмурд“. Искат да дойдеш да говориш с тях.

Отговори й мълчание.

— Франк?

— Какво… — толкова дълга тишина, че Торкел помисли, че е прекъснал. — За какво искат да говорим? — попита Франк накрая.

Пия отново погледна Торкел, който пак кимна.

— За Карлстенови и историята с мината…

Отново мълчание. На Торкел му се счу дълбока въздишка през високоговорителя. Отчаяна въздишка.

— Ела да говориш с тях, Франк — умоляваше го тя, наведена по-близо до телефона.

— Вече е твърде късно за това.

— Как така „твърде късно“?

— Мисля, че знаеш.

Торкел не знаеше дали Пия е криела някакви подозрения преди, но сега изглеждаше убедена във вината на Франк. Цялата сила, която иначе струеше от нея, сякаш я напусна за секунди. Тя тежко се отпусна на стола и явно се бореше да спре сълзите.

В Стокхолм Франк направи същото, само че той стовари тежкото си тяло върху коравите стъпала и не се опита да скрие плача.

— Направих го за Хампус — прошепна.

— Тогава сега помисли за него — чу думите на Пия.

Франк не отговори.

Той не мислеше за нищо друго освен за Хампус.

Всичко, което правеше, беше единствено в името на сина му. Абсолютно всичко. Беше прекрачил граници, които дори в най-безумните си фантазии не си беше представял, че би могъл да мине — само заради него.

Че би могъл да мине.

Оказа се, че би могъл. Ето го тук. Само допреди няколко минути беше напълно готов да убие още трима души, единия от тях малко дете.

Защото мислеше за Хампус.

Защото беше принуден да го остави сам твърде, твърде рано и защото никого другиго не го беше грижа за него. Освен ако не му се плаща. Парите бяха най-важното. Всичко можеше да се купи, човек получаваше онова, за което плаща, а станеше ли дума за грижата за сина му, той не се задоволяваше с нищо по-малко от най-доброто. Но когато научи, че времето му е ограничено, той вече нямаше никакви пари, понеже не излезе нищо от мината, понеже Карлстенови отказаха да продадат имота си.

Затова Карлстенови трябваше да изчезнат.

Заради Хампус.

Човек прави какво се налага. Животът не е справедлив.

— Мисли за сина си — повтори Пия и Франк се изненада колко меко звучи гласът й, толкова нетипично за нея. — Помисли какво може да му се случи. И постъпи правилно.

Франк дори не си направи труда да отговори. Какво да каже? Какво би могъл да каже, което да промени или подобри положението, в което се намираше? Нищичко.

— Франк, знаеш какво мога да направя. — Гласът й — смесица от самоувереност и отчаяние. — Мога да ти помогна.

Изведнъж той почувства огромна празнота и ръката с телефона се отпусна на земята.

— Разбираш ли какво ти казвам, Франк? — чу се тихо откъм слушалката в краката му.

Да, разбираше. Напълно разбираше.

Смелото малко момиче и майка му щяха да оживеят.

Това беше. Свърши се.

Единственото му усещане беше облекчение, че вече не се налага да се вмъкне през заключената врата на третия етаж. Че не се налага повече да убива.

Че не се налага да отнема нечий живот.

Той пъхна ръка под палтото и извади пушката.

Изстрелът, който отекна през каменното стълбище, наистина привлече любопитни очи зад всяка шпионка.

Мария настоя да присъстват на бдението в Туршбю и Себастиан в момент на слабост предложи да купи рокля за Никол. Отиде до единствения магазин, който знаеше. „НК“ на „Хамнгатан“. Според табелата до ескалатора детските дрехи се продаваха на четвъртия етаж. Все още беше рано сутринта, затова имаше малко клиенти и големият магазин изглеждаше пуст.

Отначало Мария предложи да дойде с него, но Никол още изглеждаше разстроена от събитията на стълбището и двамата решиха, че бдението само по себе си ще е достатъчно изпитание за нея. Иначе детето се чувстваше все по-добре с всеки изминал ден, макар още да не беше възстановило речта си — нещо, което едновременно го радваше и плашеше. Отначало Себастиан се помъчи да ги откаже от бдението, но Пия Флодин съумя да убеди Мария, че това е чудесна възможност всички заедно да превъзмогнат мъката. Според нея събитието щяло да бъде тихо и подобаващо за случая, щели да запалят хиляди свещи и най-отпред да вървят епископът на Карлстад и тя самата.

Пия ги беше придумала толкова ловко, че на Себастиан му стана ясно защо социалдемократическата партия я смята за ценен кадър. Показваше страст, лично отношение и упоритост, които малцина притежаваха, но и знаеше точно кога да отстъпи и да мине към меки и емоционални думи. Той несъмнено можеше да се мери с нея, но се въздържа, макар да смяташе, че Никол се нуждае от тишина и спокойствие. Но той трябваше да си пази силите за по-важни неща от разни политически циркове във Вермланд.

Беше започнал да се тревожи какво предстои в най-скоро време.

Франк Хеден беше мъртъв. Мария можеше всеки момент да реши, че трябва да се прибере у дома, след като случаят е решен и вече няма заплаха за Никол. Колко още можеше Себастиан да твърди, че дъщеря й се нуждае от него чисто терапевтично? Какво щеше да стане, когато животът на Никол започнеше да се връща към нормалното? Когато се върнеше на училище. Когато проговореше. Какво щеше да стане тогава? Самата мисъл за празния апартамент без Мария и Никол му се струваше ужасяваща.

Ваня беше и права, и грешеше в твърденията си. Той не си играеше на семейство, в никакъв случай… майката и детето в апартамента му бяха негово семейство. За съвсем кратко време се бяха превърнали в такова. Мария му позволяваше да взема участие във всеки един аспект от живота им.

Правилно или нередно. Откачено или съвсем нормално.

Чувстваше го като свое семейство. Това беше истината.

Франк беше извършил какво ли не за сина си. Всички ужасии, цялата тази смърт — заради някакъв извратен опит да защити и да осигури онзи, когото обича. Колкото и страшно да беше, Себастиан до известна степен разбираше мотивите и движещата го сила.

Човек е готов на всичко за хората, които обича.

На абсолютно всичко.

Себастиан дори не се беше опитал да съблазни Мария. На няколко пъти бе на косъм да се поддаде на старите навици, а и през последните дни тя самата започваше да се сближава с него, но той се овладя. Не че не искаше да спи с нея, напротив, но реши, че сексът би могъл да срути онова, което изграждаха. Би помислила, че той не иска нищо сериозно и дълготрайно.

Преди да излезе, Мария го целуна по бузата.

Никол го прегърна.

Тази нежност значеше за него повече от всичките му завоевания, взети заедно.

Понякога обаче го измъчваше мисълта, че всичко това е една фантазия. Игра, както намекна Ваня. Заместител на Сабине. Само че не го чувстваше така. А чувствата не могат да те подлъжат по този начин. Той трябваше да продължи промяната у себе си. Не можеше просто да вземе каквото иска, както беше свикнал. Трябваше също и да даде. Трябваше да помага и на други освен на себе си.

Да стане по-добър човек.

Никол и Мария го правеха такъв.

Той търсеше напосоки из детските дрехи. Имаше безброй марки и дизайнери, повечето му се струваха твърде натруфени и безвкусни и мина доста време, докато я видя — семпла черна рокля с бяла дантела. Беше сложена на манекен в един затънтен ъгъл. Идеална беше за Никол. Той затърси точния размер. Мария беше казала 146. Изведнъж осъзна, че му е приятно. Да купува рокли за момиченце. Носеше му радост да държи роклята и да си представя как ще изглежда облечена. Без затруднения можеше да си представи, че точно такива банални неща вършат нормалните бащи за децата си.

Плати и слезе с ескалатора. Трябваше да се прибере час по-скоро. Пия всеки момент щеше да дойде да ги вземе. И без това беше дошла в града по работа за социалдемократите и предложи да ги закара до Туршбю.

Той се чудеше дали да сподели с екипа плановете си да отиде на бдението като част от семейството, но бързо се отказа от идеята. Никой от тях нямаше да го разбере. Един ден, когато осъзнаеха, че Мария и Никол са истинска и важна част от живота му — тогава може би, но до този ден щеше да мине много време. Не го интересуваше. Тъй или иначе никога не му е пукало за чуждото мнение.

Никога досега.

Никога за в бъдеще.

Това беше неговото пътуване, не нечие чуждо и той смяташе да му се наслади. Изцяло.

Реши да изненада Мария с красиво бижу. Нещо скъпичко, да речем „Йорг Йенсен“. Нещо, с което да й покаже колко специална е за него.

Отдавна не беше купувал подарък за жена. Дори не помнеше откога, но сигурно преди много години.

Най-вероятно за Лили.

Е, отново дойде този момент.

Ваня седеше зад бюрото и подреждаше материалите по разследването. Повечето щяха да се архивират, но имаше доста дубликати и записки на ръка, които можеха да се унищожат. Вече беше събрала грамадна купчина, а Били и Торкел още не бяха предали своите части.

Последният документ дойде от Ерик Флодин, който току-що изпрати окончателен доклад за обиска в къщата на Франк Хеден, извършен малко след самоубийството му. Синът на Франк вече бил настанен в жилището от семеен тип, където бил отсядал за кратки периоди и преди, и социалната служба щяла да прецени дали има нужда да се премести другаде. Вероятно никога повече нямаше да види родния си дом. Ваня не можеше да не се пита дали Хампус разбира докъде е стигнал болният му баща, за да му осигури достойно съществуване, колко живота е отнел и съсипал, за да е сигурен, че синът му ще е добре, след като той си отиде. Тя се надяваше, че състоянието му не му позволява да схване изцяло, иначе щеше да живее с тази вина до края на живота си. Докладът от полицията в Туршбю беше добре написан и личеше, че Ерик и Фабиан са претърсили къщата и околността под лупа. В една канавка недалеч от къщата открили изгорели останки от ботуш „Гранинге“. Части от подметките се били запазили и Фабиан потвърдил, че са 44-ти номер. Историята на търсенията в интернет на компютъра на Франк показали, че е посветил много време на проследяване на разследването и е прекарвал в интернет почти по четири часа всеки ден след убийството на Карлстен. Изпипал е всичко. Хладнокръвен извършител, който непрекъснато е следял всяка тяхна стъпка и е знаел как да пресява най-важната информация в медиите. Ако Ваня не се беше срещнала със Стефан Андрен, вероятно Никол щеше да загине още същия ден. По всяка вероятност също и Себастиан, и Мария. Разминало се беше на косъм.

Тя погледна към бюрото, което обикновено използваше Себастиан. Не го беше виждала, откакто си тръгна от апартамента му преди срещата със Стефан Андрен, а тогава далеч не се разделиха като най-добри приятели. Но ако той беше умрял онази вечер, щеше да й липсва.

Много.

На нея най-много в целия екип.

Вероятно в целия свят.

Знаеше, че Себастиан Бергман няма много приятели. Хората идваха и си отиваха. Никой не се задържаше дълго. Постоянно ги заменяха нови.

Тя обаче беше тук.

Работеха заедно от около година и — колкото и да е необяснимо — в някои периоди бяха истински приятели. За нормалните хора една година не беше нищо, но за Себастиан това си беше цяла вечност. И макар в момента да бяха в нещо като конфликт, за едно беше сигурна:

Пак щяха да се сдобрят.

Такива бяха отношенията им. Защото тя го харесваше. Когато беше искрен. Когато не унищожаваше всичко. Когато не се държеше като идиот.

А в момента за съжаление се държеше точно така.

Ваня забеляза рисунките на Никол, взети от апартамента на Себастиан. Бяха оставени върху една от купчините, които тепърва трябваше да подрежда. Вдигна ги. Всеки път гърлото й се свиваше, толкова бяха силни и емоционални. Безпомощност и страх, уловени с прости евтини флумастери. Никол може и да не говореше, но определено умееше да се изразява. Струваше й се нередно да ги изпраща в архива. Бяха терапевтични и лични, а не нещо, което да се погребе в някакъв си склад. Реши да ги върне на Себастиан. Нека той реши какво да ги прави. В крайна сметка той беше убедил Никол да се върне по целия път назад до къщата. Биваше го. Само че нямаше представа къде е границата. Къде свършва ролята му на психолог и къде започва личният живот. Това беше фундаменталният му проблем. Това непознаване на всякакви граници.

Той се нуждаеше от помощ, така смяташе тя. Беше му приятелка. А понякога приятелите трябва да правят неща, които отначало изглеждат жестоки. Но това беше за негово добро. Също и на Никол и Мария.

Ваня се изправи и напъха рисунките в чантата си.

Щеше да ги върне лично.

И да използва момента да каже някои истини.

Никол седеше в спалнята, увита в две големи хавлии. Мария я беше изкъпала и й беше измила косата. Пия щеше да дойде да ги вземе и Мария започваше да се притеснява, че няма да успеят. Може би щеше да е най-добре да изберат някоя стара дреха на Никол, вместо Себастиан да тича да купува нова. Той обаче настоя, а тя ценеше високо жеста.

Никол ухаеше приятно на балсам и шампоан и майка й започна да суши дългата й коса с края на хавлията. Обичаше да се занимава с малкото си момиченце. Ежедневните задължения действаха успокояващо.

Прости неща, които напомняха за друго време.

Преди цялата тази история.

— Обичам те, Никол — внезапно почувства нужда да изрече.

Това като че ли бяха думите, които използваше най-често в последно време. Единствените думи, които служеха като мост между миналото и настоящето.

— Мама те обича, никога не го забравяй — продължи тя.

Никол кимна леко и я погледна. Беше толкова невинна, толкова малка. Но погледът й беше узрял, беше станал по-тъжен, поглед на възрастен човек. Това не я изненадваше. Никол беше видяла как умират хора, които обича. Макар и още да не можеше да го изкаже на глас, тя вече виждаше света по-различно, като знаеше колко крехък и кратък е животът.

Мария внимателно се наведе към челото на Никол. Целуна я, кожата й беше толкова нежна, толкова мека след сапуна и крема. Ухаеше на живот, на бъдеще. Искаше да останат така завинаги, просто да се наслаждават на момента, изпълнен с надеждата, че всичко ще се оправи.

Щеше да се оправи. Тя го беше решила. Щеше да преустрои живота си. Да си намери друга работа, за да може да прекарва повече време у дома. Не само заради Никол. Но и за себе си. Когато Никол се роди, тя не беше готова за дете и се беше опитала да балансира между работата си — отдадеността на развиващите се страни, и несполучливите си връзки, както и живота като самотна майка. Не смяташе, че е лоша майка, ни най-малко, но можеше да посвещава значително повече време на дъщеря си. Можеше да подреди приоритетите си другояче.

Сега щеше да го направи.

Може би Себастиан щеше да присъства в това бъдеще. Той не беше като другите мъже. Беше сериозен. Грижовен. И може би най-важното — искрен.

Как само се грижеше за Никол. Никой от предишните й приятели не беше показвал подобно отношение към дъщеря й. Трудно можеше да остане равнодушна. Вярно, не беше млад, но притежаваше мъжественост, която тя намираше за привлекателна, освен това беше интелигентен и забавен. Освен това му вярваше. При първата им среща тя беше на път да се предаде, но той й оказа огромна подкрепа. Без изобщо да се опита да се възползва от ситуацията. И въпреки това двамата се сближиха. Бяха започнали и да се докосват.

Да се държат за ръка. Погалване тук. Прегръдка там.

Харесваше й. Не изключваше да направи следващата крачка. Усмихна се. Ами ако от цялата тази трагедия излезеше нещо ценно и добро?

Изобщо не беше изключено. Беше й омръзнало да стои сама и да тича подир неискрени и скучни мъже с тежки характери. Нерядко бяха вече женени и в края на краищата никога не избираха нея. Със Себастиан беше различно. Винаги имаше време за нея и не искаше нищо в замяна. Отдавна не се беше чувствала толкова уютно с някого.

Отдавна не беше вярвала така на някого.

Облече Никол в мек анцуг и синя тениска. Дано Себастиан скоро се прибереше с новите дрехи.

Тя отнесе мокрите хавлии в банята и ги просна да съхнат. На вратата се позвъни. Тя се сепна. Себастиан си имаше ключове и никога не звънеше. Просто влизаше и се провикваше.

Не се чуваше превъртане на ключ в ключалката. Позвъни се отново. Мария почувства как пулсът й се учестява, въпреки че едва ли имаше някаква опасност. Франк Хеден беше мъртъв. Заплахата срещу дъщеря й вече не съществуваше.

Пое си дълбоко въздух, прокрадна се тихо и надзърна през шпионката.

Отвън стоеше Ваня, колежката на Себастиан.

Мария отвори. Опита се да изрази радост, макар че последния път й се стори, че Ваня се държи странно.

Полицайката й кимна:

— Здравейте.

— Себастиан не е вкъщи — каза Мария без предисловия.

— Няма значение — отвърна Ваня. — Всъщност искам да говоря с вас.

Другата жена я погледна изненадано:

— С мен ли? Че защо?

— Ако е удобно…

Мария кимна и я покани. Затвори вратата. Спогледаха се.

— Не знам откъде да започна — каза Ваня.

Торкел спря до тротоара и изгаси двигателя.

Наведе се напред, за да погледне през прозореца към добре познатата фасада. Дали идеята не беше лоша? Вероятно. Какво всъщност очакваше от това посещение? Какво можеха да си кажат, което вече да не е било казано? Той хвърли поглед на пакета с две порции суши на седалката до него. Дали да не изяде едната в службата, а другата да запази за по-късно или да изхвърли? Но не, ако не изпълнеше замисъла си докрай, после щеше да съжалява. Това посещение не му излизаше от главата от снощи, след като изпрати голямата си дъщеря.

Елин учеше в училището в Юханесхув. Профил „Ресторантьорство и кетъринг“ в Стокхолмското училище по хотелиерство и ресторантьорство. Беше решила да става готвачка. Или по-точно предишното й училище го беше решило вместо нея. Беше започнала гимназиалното си обучение в „Юн Бауерюмнасиет“ и тогава се интересуваше от „нещо, свързано с туризма“, но целият концерн банкрутира. Трийсет и шест училища бяха затворени от единия ден за другия и близо 11 000 ученици бяха принудени да търсят други учебни заведения. Стокхолмското училище по хотелиерство и ресторантьорство се притече на помощ за разрешаването на тежката ситуация и прие голяма част от възпитаниците на нейното училище, но тя не попадна в хотелиерско-туристическия профил, както се надяваше, а в „Ресторантьорство и кетъринг“. Според Ивон обаче след преместването Елин показвала по-голям интерес към училището от когато и да било. На практика окупирала кухнята у дома и приготвяла поне половината от седмичните вечери.

В училището имаха и ресторант и вчера Торкел отиде там на вечеря с три ястия, в чието приготвяне беше участвала и Елин. Преди да му донесат храната, той леко се притесняваше, че ще трябва да си измисля похвали — все пак беше сготвена от тийнейджъри, но се оказа, че се тревожи напразно. Беше извънредно вкусно.

След това я закара до вкъщи, още веднъж й благодари и я похвали. Преди да слезе от колата, тя се обърна към него, сякаш току-що й е хрумнало нещо.

— Ще се женят, казаха ли ти?

— Кой? — Мина секунда, преди Торкел да се сети за кого говори. — Майка ти и Кристофер?

Елин кимна.

— Кога? — попита той.

— Не знам, но се сгодиха.

— Кога?

— На Великден. Аз приготвих вечерята за годежа.

Торкел само кимна, почака да разбере какви чувства ще изпита. Дали се чувстваше предаден? Не защото Ивон се беше сгодила за друг, а понеже не му беше казала. Нито преди, нито след това.

Дали изпитваше копнеж по нея? Ревност?

Не, не изпита нито една от тези емоции. Единствено радост за Ивон, освен това Елин и Вилма явно искрено харесваха Кристофер, затова той се радваше и за тях.

Да, радваше се, но Елин очевидно изтълкува мълчанието му като потиснатост.

— Мъчно ли ти е? Казах й, че трябва да ти се обади…

— Не, не, въобще не ми е мъчно. Знаеш, че искам единствено вие трите да сте щастливи.

Елин кимна. Торкел я хвана за рамото, за да я убеди.

— Предай й моите поздравления. И на двама им.

— Добре. Благодаря, че дойде, татко.

Тя се наведе и леко го целуна по бузата, отвори вратата, слезе и тръгна към входа. Торкел я гледаше. Колко беше пораснала. Почти жена. Изграждаше свой собствен живот. Той искрено се надяваше да бъде част от него и занапред.

Тя се обърна и му помаха, преди да се прибере. И после се скри. Той остана още малко. Радваше се за Ивон и децата.

Но това чувство скоро бе заменено от друго. Една стара позната се настани на неговото място.

Самотата.

Още по-настоятелна, когато други успяваха да се измъкнат от хватката й.

Съпътстваше го и когато се събуди тази сутрин. Когато отиде до службата. Не го остави на мира, макар да имаше доста работа след самоубийството на Франк и разрешаването на случая в Туршбю. Освен това, както винаги, по време на отсъствието му се беше натрупала бумащина, която сега изискваше вниманието му.

Но все пак трябваше да се храни.

Урсула също.

Тя не го беше канила, но какво можеше да направи? Да го изгони?

Той взе кесията със сушито и слезе от колата.

Изглеждаше искрено радостна да го види и го покани веднага. Той попита дали не я притеснява, но тя го увери, че най-вълнуващият момент в живота й през последната седмица е било да научи отпадналите от четвъртфинала на „Денсинг Старс“, тъй че той бил повече от добре дошъл.

Седнаха да обядват в хола и той й разказа за случая, макар тя да знаеше основното. Тя му благодари, че я държа в течение, вероятно това я спасило от пълно полудяване.

Той не можеше да откъсне очи от нея.

Новото око изглеждаше невероятно.

Тя изглеждаше невероятно.

Вече не му беше трудно да я гледа. Напротив, не можеше да й се насити.

Не искаше да си отива. Искаше да остане до вечерта. Искаше да отворят бутилка вино и тя — след като той кажеше, че ще остави колата и ще си повика такси — да му предложи нещо по-добро. Нека остане да пренощува при нея.

Но обядът беше приключил. Той си имаше задължения. Първото от тях — среща с Националната полиция в 15:00 часа. Торкел беше длъжен да им предложи спестените от Националния отдел за разследване на убийства средства. Всички бяха едно цяло. Миналата година Националната полиция беше надхвърлила бюджета си с над сто и седемдесет милиона.

— Какво си се умислил?

Торкел се сепна. Урсула му се усмихваше въпросително. Не можеше да й каже: „За бюджета на отдела“, нищо че беше вярно.

Погледна я.

Беше толкова красива и той наистина я обичаше.

Спомни си за какво беше дошъл. Вакуумът. Самотата. С която може би, може би щеше да се примири по-лесно, ако знаеше, че не са избрали друг пред него. Че не са го заменили.

Най-лошата алтернатива.

Искаше да го чуе от нея.

— От доста време се чудя за нещо — започна той сериозно.

— Какво съм правела при Себастиан онази вечер — прекъсна го тя.

Той я изгледа изненадано и после кимна.

— Вечерях — отвърна тя простичко, сякаш е чакала да му го каже през целия обяд, а може би и от по-отдавна.

— Просто си вечеряла?

— Вечерях и за десерт ме простреляха.

— Извинявай.

Той се протегна и я хвана за ръката.

— Това, че ти и аз не сме „ние“, няма нищо общо със Себастиан. Само с мен.

— Но си отишла там, защото харесваш него повече от мен.

Торкел сам чу как прозвуча. Като обидено малко момченце. Завистливо и нацупено. Урсула обаче му се усмихна топло и бавно поклати глава:

— Отидох там, понеже със Себастиан всичко е по-просто. Знам, че звучи невероятно, но в известно отношение всичко е много, много по-просто с него.

— Той иска само едно.

— Това е вярно, но за мен става дума само за… — Тя се спря навреме. Прехапа устни, подбра следващите си думи изключително внимателно: — Няма да се омъжа за теб и да живея щастливо до края на дните си, Торкел, но единствената причина е, че не мисля, че мога да живея щастливо с някого. Не мога да дам на никого онова, което иска от една връзка.

— Не може ли аз да го преценя?

— Нито пък някой може да ми даде онова, което аз искам.

Торкел само кимна. С това по-трудно можеше да спори. Готов бе да й каже, че е съгласен на всичко. Приемаше всичките й условия. Стига да има шанс, най-малка възможност тя да промени мнението си. Но той знаеше, че подобно лазене в краката й няма да доведе до нищо добро. Затова премълча и се изправи.

— Трябва ли да се връщаш на работа? — попита тя.

— В три имам среща с Националната полиция заради бюджета.

— Мисля, че с теб не сме приключили.

— Но мога да я отложа — добави Торкел бързо и извади телефона.

Трябваше да си подреди приоритетите.

Себастиан беше доста напрегнат, когато се прибра в апартамента, беше се забавил повече от очакваното с избирането на бижу за Мария, но въпреки това усети, че нещо не е наред. Двата сака на Мария бяха оставени в антрето.

Ваня седеше в кухнята.

— Какво правиш тук? — попита той и усети как при вида на колежката му го изпълват едновременно раздразнение и безпокойство. — Къде е Мария?

Ваня погледна към спалнята.

— Обажда се на Пия, иска да я вземе по-рано — отговори след кратко мълчание.

— Защо?

— Мисля, че двете с Никол ще заминат сами…

Той не схвана съдържанието на думите й, но почувства как раздразнението започва да надделява над безпокойството. Каквото и да означаваха, не вещаеха нищо добро. Повиши глас:

— Нямаш никакво право да идваш тук и да се месиш в живота ми…

— Напротив, имам — прекъсна го Ваня. — Мария и Никол са жертви на престъпление. „Риксмурд“ носи отговорност за тях.

Себастиан загуби дар слово. Тя сериозно ли говореше? Той затърси точните думи, но някой го изпревари:

— Не й се сърди.

Гласът дойде иззад него. Той се завъртя към Мария, която стоеше на вратата и го гледаше с разочарование и мъка.

— Кога смяташе да ми кажеш? — попита.

— Какво? Какво да ти кажа?

— Истината.

Себастиан разпери ръце:

— Не знам за какво говориш.

Мария пристъпи към него:

— Че дъщеря ми е нещо като заместител на детето, което си изгубил.

За секунда Себастиан се вцепени.

— Ваня ли ти го каза? — заекна накрая.

— Вярно ли е? Това ли сме ние? Заместители на семейството ти? — продължи Мария, по-скоро тъжно, отколкото гневно.

Той отстъпи крачка назад.

— Не, не е така. Никол означава много за мен, знаеш го. А ти…

Мария го гледаше. Погледът й беше по-суров от когато и да било.

— Попитах те.

— Знам…

— Дали имаш деца.

— Знам…

— Дали си бил женен.

— Знам…

— Ти излъга.

— Знам…

Тя млъкна. Себастиан усети, че е негов ред да каже нещо:

— Смятах да ти разкажа. Но такива неща се споделят трудно. Особено след всичко, което ви сполетя — започна с умолителен тон.

— Нямаше нужда да ми разказваш, просто трябваше да отговориш. Аз те попитах и ти ме излъга.

Какво да отговори на това?

— Мислех те за честен. Вярвах ти.

— Можеш да ми вярваш. Двете с Никол сте толкова важни за мен — каза той отчаяно, гласът му трепереше.

Мария го погледна. Само мъка в очите й. Разочарование.

— Вече не ти вярвам. Чух твърде много за теб. Ужасни неща.

Тя подсмръкна. Той хвърли един поглед към Ваня, която изглеждаше едва ли невъзмутима предвид стореното от нея. Какво всъщност е казала за него? Той направи няколко крачки към Мария. Трябваше да я накара да разбере.

— Каквото и да си чула, то не се отнася за нас. Подкрепях Никол стопроцентово. Знаеш го.

Мария кимна тъжно, избърса сълзите.

— Да, знам го. Но защо? За нейно добро или за твое?

Какво да й каже? Какво можеше да й каже? Усети как всичко се изплъзва от ръцете му. Трябваше да й обясни. Как се чувства. Какво означават те за него. Че да, Сабине и Лили играеха известна роля, но не чак толкова голяма. Не решаваща. Че това беше нещо друго. Нещо истинско. Ето какво трябваше да й каже. Но не успя.

— Благодаря ти за всичко. Но сега искаме да ни оставиш на мира.

Тя се завъртя и си отиде.

Взе Никол от дневната.

Вдигна чантите си от антрето.

Преди вратата да се затвори зад тях, той потърси очите на Никол. Намери ги също толкова лесно, както и винаги досега. Няколко секунди се взира в тях.

Хукна подире им.

Беше длъжен.

Не можеше да я изгуби.

Пия чакаше на улицата.

Гледаше кафявата врата на „Грев Магнигатан“ 18 със смесени чувства. Най-силното, онова, което искаше да задържи и никога да не забравя, беше радостта, че срещата с партийното ръководство мина точно както се надяваше. Дори по-добре. Когато пристигна в кафявата шестетажна сграда на „Свеавеген“ я поздравиха с „добре дошла на борда“, което не можеше да означава друго, освен че смятат да й предложат вакантното място в ръководството.

А сега щеше да се прибере у дома и да се погрижи утрешното бдение и манифестация против насилието да минат благополучно. Възнамеряваше да работи неуморно за доброто на Туршбю, дори пътуванията до Стокхолм да се увеличаха и общинските въпроси да й се струваха леко второстепенни, след като вече щеше да упражнява пряко влияние над политиката на социалдемократите на общодържавно ниво, както и над приоритетите на партията.

Докато тръгваше от Туршбю вчера, я измъчваха съмнения. Събитията с Франк предизвикаха големи сътресения. Масовият убиец, извършил самоубийство на площадката пред апартамента, където се намираше един от разследващите полицаи заедно с ключовия свидетел. Рядко се получаваше чак такава каша. На всичкото отгоре едва преди няколко месеца друга стрелба на същата площадка беше ранила тежко една полицайка. Вечерните вестници бяха във вихъра си. Близките отношения с масов убиец определено нямаше как да се отразят добре на кариерата й, която тъкмо беше набрала скорост.

Но тя се справи.

Разбира се, от местните вестници звъняха да я разпитват колко точно са били близки, дали наистина не е подозирала нищичко и вярно ли е, че Франк е говорил с нея точно преди да се застреля. Тя не отговори на нито един въпрос, но подготви прессъобщение, в което се дистанцираше от действията на Франк. Същевременно не биваше и да изглежда, че изцяло обръща гръб на стария си приятел и ментор. Да, беше убил цяло семейство, беше ужасяващо и непростимо, но не биваше да се забравя, че преди това бе посветил живота си на местната политика и споменът за него като най-смелия защитник на тяхната община оставаше все така ярък. Затова въпреки събитията от последните седмици, които можеха да се опишат като временно умопомрачение, той оставаше обичана личност и човек не бива да загърбва стари приятели и колеги просто ей така, каквото и да са сторили. Особено пък за да си проправи път до Стокхолм. Не можеше да се гледа еднозначно. Избра балансирана позиция, като се дистанцира от действията му, без обаче да говори против него. Осъждаше престъплението, не престъпника — това беше стратегията й през последните дни и когато я приложи пред онези на „Свеавеген“, стана ясно, че е сработила.

Иначе гледаше да не мисли за Франк и за общото им минало. Просто се радваше, че засега е спасила кожата и че той не я е повлякъл със себе си.

Вратата се отвори и една жена излезе, хванала за ръка малко момиче. Мария и Никол Карлстен, предположи Пия. Не ги беше виждала никога, но и двете бяха важни за утрешната манифестация и Пия беше доволна, че разполага с няколко часа с тях в колата, за да прозвучи речта й по-лично и да създаде впечатление за загриженост към близките на жертвите. Пия ги посрещна с любезна усмивка и протегната десница. Преди да стигне до тях обаче, вратата се отвори отново и някакъв мъж, когото също не беше виждала преди, изскочи на тротоара. Вероятно Себастиан Бергман. Ерик няколко пъти се оплака от него. Несимпатичен, надут и груб. Пия реши да го игнорира напълно.

— Здравейте, Пия Флодин, приятно ми е да се запознаем — поздрави тя Мария. — Много съжалявам за случилото се със сестра ви — продължи тя с по-тих глас и стисна ръката на Мария малко по-силно.

Мария кимна в знак на благодарност и представи дъщеря си. Пия се обърна към нея с усмивка, на която момичето изобщо не отговори. Отстъпи крачка назад и се скри зад майка си, вторачено бдително в Пия. Пия знаеше, че след случилото се детето не говори. Тя изправи гръб и погледна над рамото на Мария към мъжа, който се беше спрял пред входа.

— А това трябва да е третият пътник.

Нямаше намерение да показва, че знае името му; не искаше той да решава, че е толкова важен за нея.

— Това е Себастиан, да, но той няма да идва с нас — отсече Мария, без да крие студенината в гласа си.

— Няма ли?

— Не. Тъй че може да тръгваме.

— Колата е ей там — посочи Пия надолу по улицата.

— Мария… — започна мъжът при вратата, без да идва при тях.

— Ще изпратя някого за останалия ни багаж — заяви тя по начин, който убеди Пия, че става дума за нещо повече от пътуването до Туршбю.

— Не може ли поне да обясня? Само Ваня ли ще изслушаш? Решила си, че всичко, което казва, е вярно.

— Да — отвърна Мария и повлече Никол към колата.

Себастиан нямаше друг избор, освен да ги гледа как си отиват. Не би излязло нищо, ако хукне подире им, ако се опита да убеди Мария да остане, освен това не искаше да прави сцена пред Никол. Последното, което й трябваше, беше да види караница между единствените двама души, на които имаше доверие.

— Мисли за Никол — извика той все пак в последен отчаян опит да ги убеди да останат или да го вземат със себе си.

Мария не отговори, не спря.

Изоставяше го.

— От другата страна е, трудно намерих място да паркирам — посочи Пия червеното волво отсреща.

Себастиан остана. Всяка тяхна крачка отекваше в тялото му чисто физически. Видя как Никол спря, преди да пресекат, и се обърна към него. Както обикновено, беше трудно да изтълкува изражението й, но му се стори, че вижда копнеж и отчаяние. Ефект, който се усили, когато тя бавно протегна свободната си ръка към него. У възрастен човек жестът би изглеждал изкуствен и театрален, но когато Никол се обърна към него и се опита да пусне мост през внезапно отворилата се пропаст, протегнатата малка ръчичка беше просто сърцераздирателна. Буца заседна в гърлото на Себастиан.

Мария лекичко дръпна другата й ръка и двете тръгнаха да пресичат улицата, Никол все още беше извърнала лице към Себастиан, а погледът й все по-умолителен и отчаян, колкото повече се отдалечаваше от него. Себастиан се принуди да отвърне очи за момент.

Когато пак погледна натам, и трите вече се бяха настанили в червения автомобил; Пия запали двигателя и потегли. Мария седеше до прозореца на задната седалка и той виждаше само профила й над малкия синьо-бял герб на община Туршбю. Никол седеше от другата й страна и изобщо не се виждаше.

Отиде си. И двете си отидоха.

Той ги изгуби.

И причината за това седеше в апартамента му.

Себастиан влезе в антрето и изрита обувките си. Долови движение с крайчеца на окото и завъртя глава. Ваня излезе от кухнята и се облегна на стената със скръстени ръце, сякаш се нуждаеше от някакъв щит срещу гнева му.

Той само я гледаше мрачно.

Мрачно и студено. Поглед, който — надяваше се — казваше всичко.

След това мина покрай нея в тесния коридор и отиде в дневната. Спря точно зад вратата. В продължение на много години тя беше точно това — една стая. Която случайно се намираше в апартамента, в който живееше, но която той никога не използваше, с която нямаше никаква връзка. Най-силният спомен, свързан с нея, беше — колкото и да е иронично — с Ваня, когато я утешаваше и се мъчеше да се сближи с нея след арестуването на Валдемар.

Сега знаеше за какво му е тази голяма стая.

Как можеше да я използва. Нея и останалата част от апартамента.

Беше вкусил от нормалния живот.

Буцата се беше смъкнала от гърлото и беше заседнала в диафрагмата. Мария и Никол не бяха живели с него кой знае колко дълго, но достатъчно, че да изпитва това съсипващо, разяждащо чувство. Познаваше го добре, толкова дълго бе съпътстван от него. Когато то отминеше, там се наместваше чувството за загуба.

Той си пое дълбоко дъх, пристъпи навътре в стаята, отиде до масичката. Флумастери, пастели, хартия, чаша с тъмни остатъци от шоколадова напитка на дъното и чиния с недояден сандвич. Никол явно е хапвала пред телевизора. Той започна да събира разпръснатите вещи. За много хора чувството за загуба беше вцепеняващо, но не и за него. Той умееше да намира енергия и бързо да почиства физическите следи от хората, които е изгубил. След Тайланд незабавно продаде жилището в Кьолн, изхвърли и раздаде мебелите, уредите и дрехите, запази само отделни предмети. За няколко седмици сложи край на съвместния им живот в Германия и се премести у дома, в Швеция.

Друг въпрос беше, че след това — след като се погрижеше за всички практически въпроси — беше неспособен да продължи напред.

По-скоро усети, отколкото видя как Ваня дойде при него и застана на прага.

— Съжалявам, че те обидих, но знаеш, че съм права — каза с мек глас.

Себастиан не отговори.

— Беше откачено и ти го знаеш — продължи тя със същия успокоителен тон, който напомняше на Себастиан за онзи, с който говориш на малко дете, чийто домашен любимец е умрял, и се мъчиш да го убедиш, че на онзи свят му е по-добре. — Хайде, нали си психолог, точно ти би трябвало да виждаш колко е ненормално.

Той продължи спокойно и методично да събира флумастерите и мълчаливо да ги нарежда в кутията — от най-тъмните до най-светлите цветове.

— The silent treatment. Много зряло.

С периферното зрение видя как Ваня влезе в стаята и седна на едно от креслата. Искаше да й се разкрещи, да я изгони от апартамента — със сила, ако се наложеше, но същевременно усещаше, че трябва да се въздържи. Това не биваше да унищожи завинаги бавно разцъфващото им приятелство. Ако му го беше причинила която и да било друга жена, тя никога повече нямаше да стъпи в дома му, но колкото и бесен и разочарован да беше в момента, не можеше да не признае, че една много малка частица от него се възхищаваше, че тя не се даде, че сви крака под себе си, облегна се и зачака. Дъщеря му не се страхуваше от конфронтации.

Той се изправи и за първи път я погледна:

— Нямаше никакво право да си вреш носа в живота ми.

— Не съм го правила. Заврях си носа в живота на Мария и Никол — отвърна Ваня необичайно кротко. — Сметнах го не за мое право, а за задължение.

— Знам, че мислиш…

Той не довърши, а само поклати глава. Не искаше отново да тръгва по този път. Не искаше да говори за семейство, заместители, Лили и Сабине. Не сега.

— Знаеш, че си свърших работата, че наистина й помогнах.

Той разгледа листовете в ръката си и извади най-новата — той се поправи — последната рисунка на Никол.

— Тя рисуваше, разговаряхме, бариерите, които беше издигнала за защита около себе си, започваха да падат, тя се отваряше. Не с думи, още не, но щяхме да стигнем и дотам. Ако разполагахме с още малко време.

Той успя да изрече последното изречение точно толкова обвинително, колкото искаше, докато й подаваше картинката. Ваня не обърна внимание на тона, но погледна листа. Позна стаята от снимките, които беше виждала от местопрестъплението. Стаята след кухнята в къщата на Карлстен. Две деца гледаха телевизия заедно.

— Какво представлява?

— Тя и братовчед й гледат телевизия точно преди убийството.

Ваня погледна Себастиан въпросително:

— Не каза ли, че рисува само събитията след убийството?

— Не, казах, че рисува всичко, свързано с убийството.

— Тогава защо е нарисувала това? — Ваня размаха листа в ръката си. — Тук всичко изглежда най-обикновено.

Себастиан въздъхна. Не се получи както възнамеряваше. Показа й рисунката, за да разбере тя, че той още е работел. Че той, въпреки че Мария и Никол живееха с него, все така е помагал на момичето да се справи с преживяното, а Ваня с намесата си е прекъснала тази важна работа. Искаше да й натрие носа и по възможност да я накара да признае, че тя е сгрешила, а той е прав. Същевременно му беше трудно да не изпитва известно задоволство, може би дори радост как тя остана, за да защити действията си.

В дома му. Неговата дъщеря.

— Не знам — отвърна, ядосан и на Ваня, и на себе си. — Явно по някакъв начин го свързва с ужаса.

Ваня пак огледа рисунката.

— Франк Хеден е имал син форд, мисля, че пикап, а Карлстен — бял електромобил.

— Е, и? — попита Себастиан, учуден от внезапния интерес на Ваня към моделите автомобили.

— На картинката има червена кола. Пред прозореца.

Себастиан реагира незабавно, отиде при нея, взе листа от ръката й и се вгледа в него. Права беше. През правоъгълния прозорец с белите перденца ясно се виждаше червена кола. Как е могъл да я пропусне?

— Ако всичко, което рисува, е свързано с убийството… Може ли Франк да е дошъл с друга кола? — Ваня продължи да размишлява на глас: — Или не е бил сам?

Себастиан почти не я слушаше. Както всички други рисунки на Никол, и тази беше изключително детайлна. Синьо-бял герб на задния прозорец на колата.

Той се взираше в рисунката, сякаш се надяваше, че тя ще даде отговор на всички въпроси на света, но мислите му препускаха и му подсказваха, че вече знае отговора на най-важния от тях.

Виждаше Никол.

Колко уплашена и отчаяна изглеждаше, докато пресичаше улицата. Безнадеждността й. Но не заради това, което изоставяше, осъзна той сега, а от това, към което я водеха.

Колата.

Червената кола.

Отново бяха две.

Тя беше разделена на две.

Външна и вътрешна.

Външно седеше съвсем неподвижно.

Нямаше какво друго да направи. Мама седеше до нея. Точно както Фред седеше до нея миналия път, когато видя червената кола.

А сега Фред бе мъртъв.

Тогава беше успяла да се скрие, но сега нямаше как. Мама я прегърна и заговори с жената, която шофираше. Тя продължи да наблюдава света извън колата. Той не принадлежеше на нея. Тя вече не беше част от него. Можеше да бъде, беше тръгнала натам, но сега се озова тук.

В тази кола.

Затова се затвори.

Вътрешно също беше неподвижна.

Върна се в мястото, което не беше място, не беше пространство. Но тя отново бе там и то все така оставаше празно.

Празно и тихо.

Себастиан разговаряше с нея. Думите му бяха направили стените, които не бяха стени, по-тънки. Беше започнало в пещерата. Тънка нишка от молбата да му се довери се беше вмъкнала в тясното студено пространство и тя се бе вкопчила в нея. Не съжаляваше за това.

Безопасността се увеличаваше. Бавно, но сигурно.

За кратки мигове, от време на време, когато Себастиан разговаряше с нея, когато бяха заедно, тя усещаше, че ще бъде в безопасност и извън стените.

Може би страшното нямаше да се върне, ако тя пораснеше и напуснеше мястото.

Може би дори можеше да проговори, без да се случи нищо лошо.

Но това беше преди.

Тя седеше неподвижно и гледаше през прозореца като всяко десетгодишно дете, вързано с предпазния колан през гърдите, усещащо ръката на мама на раменете си, заслушано в разговорите на възрастните и музиката от радиото.

Външно тя нямаше никаква възможност да защити вътрешното.

Но нямаше и нужда.

Червената кола я беше захвърлила обратно.

При изстрелите, писъците и ужаса.

Нейният собствен и на другите.

Вътрешно ставаше все по-малка и по-малка и стените около нея бяха по-дебели от когато и да било.

Ваня и Себастиан тичаха по стълбите. Ваня току-що се беше обадила на Торкел да му каже за рисунката на Никол и внезапното подозрение срещу Пия.

Отговорът на Торкел ни най-малко не я успокои.

Току-що бил приключил разговор с Ейдриън Коул от „ФилбоКорп“, когато Ваня се обадила. Докато пишел заключителния доклад, изскочило нещо, свързано с мотивите на Франк, което го обезпокоило. Ставаше дума за имота на Стефан Андрен. Не самият факт на покупката — финансовият мотив беше очевиден; не, нещо с датата не се връзваше. Продажбата беше извършена дълго преди плановете за мината да станат официални. Цели девет месеца по-рано. И въпреки това Франк се беше престрашил да затъне в дългове до шия за тази земя. Ейдриън Коул му каза нещо, което заедно с новините от Ваня секунди след това, нареди всички парченца от пъзела.

Единственият, който знаел за плановете на „ФилбоКорп“ преди официалното запитване, бил председателят на общинския съвет Пия Флодин. Същата, която в момента беше в колата с единствения им свидетел. Франк може и да не е действал сам.

Ваня беше паркирала доста далеч на „Стургатан“ и отне време да стигнат дотам.

— Торкел ще се обади в централата да поиска подкрепления — каза тя на Себастиан, след като се добра до колата и седна на шофьорското място.

— Добре — кимна Себастиан и се отпусна до нея. — Ще се нуждаем от помощ.

Той вече дишаше тежко. Изглеждаше напрегнат.

Ваня запали двигателя.

— Ако приемем, че е тръгнала право към Туршбю, има два възможни маршрута. Е18 северно от Меларен или Е4 южно — каза тя и го погледна въпросително. — Случайно да знаеш по кой е смятала да мине?

Себастиан поклати глава и извади мобилния си телефон.

— Добре, тогава ще трябва да рискуваме. Оттук се стига по-лесно до южния.

Ваня включи сините светлини и даде газ.

— Би ли се обадил в централата да поискаш хеликоптер?

— Вече съм се заел — отговори Себастиан.

Тя сви по „Стюрмансгатан“ и оттам пое по „Страндвеген“. Беше средата на работния ден и движението не беше твърде натоварено. За съжаление. Нямаше да е лошо Пия да се забави в задръстване. Автомобилите пред тях им правеха път и Ваня скоро влезе в тунела при „Норландсгатан“. Себастиан се свърза с централата. Съобщи името и служебния номер на Ваня. Обясни за колата, червено „Волво“ V70, регистрирано на името на Пия или Ерик Флодин. Не, не знаел регистрационния номер, но имало син стикер с герба на община Туршбю на единия прозорец.

Ваня го погледна. Вече не беше толкова сигурна, че е постъпила правилно. Не беше нейна вината, че Мария и Никол седяха в червената кола, но тя беше виновна, че Себастиан не е с тях.

— Съжалявам, че се намесих — почувства се длъжна да каже. — Направих го и за тях, и за теб.

Той я погледна, докато чакаше отговора на централата по мобилния. В първия момент му идваше да й изсъска нещо, но се сдържа. Отвърна очи и погледна навън.

— Наистина не разбирам защо реши, че това е твоя работа.

Тя кимна. Не отговори. Натисна газта още по-силно, все едно високата скорост щеше да върне времето назад.

Мария седеше на задната седалка заедно с Никол.

Колата беше чиста и безлична, нищо по пода, никакъв безпорядък, нито една прашинка между седалките. Изобщо не приличаше на колите, с които пътуваше обикновено. Винаги бяха пълни със стари играчки от „Макдоналдс“, хартия и други боклуци. Пия беше включила радиото, П1, вървеше научнопопулярно предаване за новите канали в Баренцово море, които се отваряли заради промените в климата. Мария почти не слушаше. Никол седеше свита до нея и не бе помръднала, откакто тръгнаха от „Грев Магнигатан“. Беше се притиснала с всичка сила в майка си и не след дълго зарови глава под мишницата й. Сякаш се мъчеше да изчезне от лицето на земята. Мария я прегърна, за да я успокои.

— Не се страхувай, миличка — прошепна тя. — Всичко е наред.

Никол не помръдна.

Мария съжаляваше. Беше глупаво да проведе този разговор със Себастиан пред Никол. Трябваше да се сети. Да я предпази от тази врява. Не да наговори всички тези неща. Не биваше да се държи толкова драматично. Но се беше ядосала и не разсъждаваше трезво. Просто показа колко предадена се чувства. Беше го допуснала в живота си и затова реагира по този начин на разкритията за лъжите. Нормално, но вредно за Никол, която беше още по-близка със Себастиан. Продължи да шепне в ухото на дъщеря си. Опитваше се да достигне до нея.

Пия погледна разтревожено в огледалото.

— Нещо не е наред ли? — попита.

Мария поклати глава:

— Не, не, просто е малко неспокойна.

Нямаше никаква причина да разкаже на Пия Флодин за Себастиан. Не й трябваха още хора, които да й дават съвети или да се мъчат да й помогнат. Сега щеше сама да си разреши проблемите.

— Но все още не говори? — продължи Пия, като се опита да прозвучи не особено заинтересована.

Но безуспешно. Мария разбираше. Мълчанието на Никол вероятно щеше да предизвика въпроси от страна на много хора в близките дни.

— За съжаление, не — отвърна тя и погледна към Пия.

— Е, сигурно скоро ще се оправи — подхвърли Пия дружелюбно и настъпи газта.

На Мария й се стори, че кара твърде бързо, но си замълча. За къде се беше разбързала така?

Внезапно бдението й се видя лоша идея. Никол се нуждаеше от тишина и спокойствие. Особено след като тя така брутално я отдели от Себастиан. Сигурността, която Никол чувстваше с него, трудно можеше да се замени от друг и несъмнено нямаше да се намери сред куп непознати, които се правят на тъжащи насред някакъв площад. Можеше да се окаже направо вредно за нея — да й се напомня за преживения ужас.

Самата Мария се нуждаеше от бдението. Тя искаше да продължи напред. Не Никол. Още не беше стигнала дотам. Мария трябваше да мисли за нея, не за себе си. Срамуваше се. Всичките й действия, след като избяга от дома на Себастиан, бяха единствено в неин интерес.

— Не знам дали идеята е добра — промълви тя.

Пия вдигна очи:

— Какво? Кое не е добра идея?

— Бдението. Не мисля, че е полезно за Никол. Не мисля, че е готова.

Пия кимна и заговори с разбиране:

— Ще бъде извънредно трогателен момент. Подобаващ и уважителен, няма да има нищо крещящо — рече топло. — Смятам, че ще се изненадате от подкрепата и усещането за единност.

— Не знам. Сигурно ще е хубаво, но… — заекна Мария колебливо.

Другата жена й се усмихна успокояващо в огледалото:

— Ето какво предлагам. Ще отидем дотам. Ако не се чувствате добре, няма да ходите. Няма да настоявам, обещавам, но нека поне имате възможност да решите на място.

Мария кимна. Може би щеше да й стане по-добре, като пристигнеше. Не знаеше. Както толкова често през живота си, сега също не контролираше събитията. Затова се съгласи и се остави да я убедят.

Може би защото изпитваше нужда да затвори тази страница.

Може би защото не искаше да се прибира у дома, в апартамента си и да се върне към ежедневието.

Може би защото вярваше, че бдението ще е добро начало на нещо ново.

Не беше сигурна. Мобилният й телефон звънна.

Себастиан се обаждаше.

Тя му затвори, без да се замисли.

Поне над своя телефон имаше контрол.

С помощта на сините светлини се бяха добрали до Сентралбрун.

Започнаха задръствания и Ваня се принуди да намали скоростта, за да имат време колите пред тях да се отместват от пътя им. Тя включи полицейската радиостанция, за да не пропусне нищо. Отправиха призив към всички патрули да си отварят очите за червено волво V70, регистрационен номер SGM 054 със син стикер на единия заден прозорец. Освен това от централата бяха изпратили хеликоптер от Нака. Щеше да стигне Сьодер след няколко минути. Себастиан гледаше нервно телефона си:

— Мария не отговаря. Затваря ми.

Ваня го погледна скептично:

— Дали е разумно да й звъниш?

— Исках да я предупредя.

— Недей — посъветва го тя и го изгледа съчувствено. — Смяташ ли, че Мария ще съумее да скрие чувствата си, ако внезапно научи?

— Не. Едва ли — призна той.

— И тогава може да възникне ситуация, в която Пия да действа отчаяно. И то докато Мария и Никол са в колата.

Себастиан разпери ръце безпомощно. Ваня се помъчи да го успокои:

— Имаме едно преимущество. Пия не знае, че ние знаем. Трябва да се възползваме от него.

Себастиан кимна. Ваня, разбира се, беше права. Но това не намаляваше усещането му за безсилие.

— Такъв съм идиот. Видях, че Никол е уплашена. Видях го.

Младата жена го прекъсна:

— Откъде можеше да знаеш? Никой от нас не можеше да знае.

Себастиан не отговори, но Ваня видя, че с нищо не му е помогнала.

Радиостанцията изпращя:

— Тук екип 318. Червено волво V70, SGM 054, забелязано в южната част на Хорнстул — съобщи плътен мъжки глас.

Ваня се хвърли към радиостанцията и извика:

— Повторете! Къде?

Отговорът дойде незабавно:

— Пресича Лилйехолмсбрун. Ние сме в насрещното платно и няма да можем да обърнем скоро.

— Добре, следвайте ги, но спазвайте дистанция. Не се намесвайте — заповяда Ваня и подхвърли микрофона на Себастиан. — Пробвай да се свържеш с хеликоптера. Прати го към път Е4, отбивка Лилйехолмен.

Себастиан кимна и взе да върти непохватно копчето.

— „Сьодер Меларщранд“ или „Гулмаршплан“ и „Сьодра ленкен“? — попита тя, докато насочваше вниманието си ту към пътя напред, ту към колите назад.

— Не питай мен, никога не шофирам тук — отвърна Себастиан и продължи опитите си да се свърже с хеликоптера.

— Мисля, че по „Сьодер Меларщранд“ е по-бързо — реши Ваня и се премести две платна вдясно с бясна скорост, та няколко коли зад тях трябваше да набият спирачки.

С умела маневра влезе в тунела, който извеждаше до шосето покрай езерото. Едното платно беше затворено заради ремонта на „Слусен“ и вътре ги посрещна задръстване. Ваня навлезе в насрещното платно, натисна газта и бързо подмина десетките автомобили, които чакаха на светофара, и в последния момент се върна в своето платно. Шофираше майсторски, но въпреки високата скорост имаха чувство, че „Хорнстул“ въобще не приближава.

Себастиан се свърза с пилота на хеликоптера. Добри новини. Беше слушал радиостанцията и вече бе достигнал Лилйехолмен.

— Локализирахме колата. Движи се в лявото платно на Е4 в южна посока. Тъкмо минава покрай отбивката за Вестерторп.

— Добре — отговори Себастиан и погледна Ваня. — Да ги питам ли нещо друго?

— Питай с каква скорост се движат — нареди тя.

Себастиан кимна и бързо предаде въпроса. Отговорът последва след няколко секунди:

— В момента със сто и пет.

— Там ограничението е деветдесет. Ще я спрем с това обяснение — реши Ваня и хвърли бърз поглед на Себастиан. — Свържи се с екип 318 и ги помоли да изостанат, за да не ги забележи. А хеликоптерът да продължи да я следи.

Себастиан кимна:

— Добре. А после какво ще правим?

Ваня го погледна, на устните й танцуваше усмивчица:

— Ще устроим на Пия малка изненадка.

Тя се притисна по-плътно в майка си.

Колата се движеше толкова бързо. Точно като онова влакче на ужасите, което така я уплаши миналата година в „Грьона Лунд“. Тогава също беше овързана здраво с предпазни колани.

Не можеше да го спре, не можеше да скочи.

Миналия път, когато видя тази кола, тя се движеше много по-бавно.

Спря пред къщата.

Не й обърна кой знае какво внимание.

Сигурно някой се отбиваше на гости.

Някоя приятелка на леля Карин.

Но не беше така.

Колата донесе писъци и смърт.

Най-силните трясъци, които беше чувала в целия си живот.

По-силни от гръмотевици. По-силни от всичко.

Те раздираха тела.

Опръскваха стените с кръв.

А сега тя седеше в колата, която носеше смърт.

Притисна се още повече в топлата мама.

Стисна очи.

Искаше да я предупреди. Но не се получаваше.

Тя не можеше. Не искаше.

Външно беше видима за всички и уязвима.

Вътрешно стените я предпазваха.

Стига да останеше малка.

И тиха.

Себастиан пръв зърна волвото. Все още се движеше в най-лявото платно и изпреварваше кола след кола в платната вдясно.

— Ето я! — възкликна той и посочи червения автомобил.

Ваня кимна; беше изгасила сините светлини преди минута-две, за да не ги забележат. Себастиан хвърли поглед на радара. 125 км/час.

— Кара твърде бързо — отбеляза леко разтревожено.

— Ще гледам да запазя разстоянието.

Ваня пак взе радиостанцията и се свърза с шефа на пътната полиция в Салем. Бяха намерили екипи от пътния отдел на полицията в Сьодертелйе и планът беше да спрат Пия за наглед рутинна проверка, да я изкарат от автомобила, да я отдалечат от Мария и Никол и да я задържат, докато пристигнат Ваня и Себастиан. Вече трябваше да са на позиция и да са започнали да спират случайни коли. Ваня беше обещала да се обади, когато осъществи визуален контакт с бясно движещото се волво и да им даде информация с колко време разполагат, докато Пия стигне до тях.

— Виждам я. Ще бъде при вас след по-малко от шест минути.

— Готови сме — гласеше отговорът.

Ваня се обърна към Себастиан. След като вече виждаше преследвания автомобил с очите си, беше една идея по-спокойна. Сега поне имаха контакт.

— Сега остава да се надяваме другите да си свършат работата — каза му.

— Ами ние? Ние какво ще правим? — попита той.

— Да се надяваме, че нищо. Ще спрем и пътните полицаи ще ни я предадат.

Ваня му хвърли бърз поглед. Изпълнен с разбиране. Той отдавна не го беше виждал.

— Всичко ще бъде наред, Себастиан.

Той само кимна и се загледа неспокойно през прозореца към прелитащите покрай тях южни предградия на Стокхолм.

— Може да си нетърпима, но си добра полицайка — промърмори той след малко.

— Ти си по-нетърпим.

Себастиан се засмя.

— Защо все аз съм прецакан?

Трябваше да прозвучи реторично, но за своя изненада той долови несъмнено самосъжаление в тона си.

— Не знаеш ли? — учуди се тя.

— Не.

— Защото си арогантен, циничен, не ти дреме за другите, лъжеш, мамиш, надут си… Да продължавам ли?

— Няма нужда.

В колата настъпи тишина. Себастиан я гледа няколко секунди, преди да насочи очи към червеното волво.

Ваня имаше право. През целия си живот той не бе помислял и за миг, че някой би го обичал такъв какъвто е.

Нито родителите му. Нито колегите в университета. Нито някоя от всичките му жени.

Лили беше първата. И засега единствената. Сабине и Никол, естествено, но те бяха деца.

И Ваня. Ако не друго, поне не се страхуваше от стълкновения с него. Не отстъпваше.

Но никой друг. Беше играл толкова много игрички, беше живял с толкова много полуистини и лъжи, при това толкова дълго, че той самият се беше превърнал в една голяма лъжа. Нищо повече.

— Още четири минути — промърмори Ваня, съсредоточена във волвото пред тях.

Себастиан не отговори. Мъчеше се да види Никол в колата. Различаваше тъмните очертания на главите на Пия и Мария през задното стъкло.

Но не и на Никол.

Сигурно беше скрита от облегалката.

Момичето, което той изгуби.

Мама.

Имаше чувство, че отдавна изобщо не е мислила за нищо.

Че се е изпразнила изцяло. Свила се е в себе си и е станала още по-малка.

Надяваше се да изчезне изцяло.

И тогава тя се появи.

Единствената мисъл. Единствената дума.

Мама. В опасност.

Не беше успяла да спаси Фред.

Но той не знаеше нищичко. Нито пък тя.

Тогава.

Сега обаче знаеше.

Мама трябваше да научи.

Точно както се беше принудила да отвори вратата на къщата, за да помогне на мъжа, който я спаси, така и сега беше длъжна да й каже.

Дори това да срутеше стените около нея. Да я оставеше незащитена. Да я разголеше пред всичко страшно и ужасно.

Мама трябваше да знае.

Външно тя бавно вдигна лице от топлото яке, в което се притискаше. Погледна нагоре.

Мама изглеждаше доволна. Изненадана. Усмихна се.

Външно тя се протегна. Към мама, която наведе глава към нея.

Вътрешно намери гласа си. Оказа се по-лесно, отколкото очакваше. Все едно е седял в някой ъгъл и само е чакал да се престраши и да го повика.

— Тя беше, мамо — прошепна тихо. — Тя беше.

Мария се вгледа в дъщеря си.

Гласът беше слаб, но странно твърд. Мария си беше представяла как първите думи на Никол ще я изпълнят с щастие. Как ще й идва да крещи от неимоверна радост. Не като сега. От чист страх.

— Какво каза? — прошепна и се наведе още повече.

Беше чула, но не разбираше. Не го свързваше с жената, чийто любопитен поглед сега срещна в огледалото.

— Тя беше там — продължи Никол малко по-силно; гласът се успокояваше с всяка следваща сричка. — Когато умряха.

Мария видя накъде гледа дъщеря й. Изражението на Пия се беше изменило. Нямаше го любопитството. Нямаше ги любезността и съчувствените погледи. Сега Мария виждаше единствено гняв, примесен с решителност и сила.

Внезапно разбра.

Очите в огледалото й казаха всичко, което искаше да знае. Истината.

Колата поднесе силно, когато Пия завъртя волана рязко надясно. Гумите изсвистяха. Мария и Никол политнаха наляво и ако не бяха с колани, щяха да се стоварят върху вратата.

Червеното волво се извъртя страховито пред очите им. Син дим се вдигна от гумите, когато колата с ужасяващо свистене се плъзна напряко на шосето и продължи на зигзаг към отбивката за Ворбю. За миг Ваня беше убедена, че волвото ще продължи право напред и ще излети от пътя, но в последната секунда Пия успя да си върне контрола и продължи надолу към „Ворбю але“ и светофара с твърде висока скорост.

Ваня инстинктивно също завъртя волана надясно. Намираше се под по-добър ъгъл към отбивката от Пия и автомобилът далеч не поднесе толкова силно. Но скоростта се оказа твърде висока дори за нея и тя за малко да изгуби управлението. Крещеше силно в радиостанцията, докато държеше волана само с една ръка:

— Нещо стана! Колата сви към „Ворбю але“! Незабавно пратете подкрепление!

Видяха как червеният автомобил си проправя път покрай една спряла кола, като кара през тревата. Застърга по ламарината на другата кола, но почти не загуби скорост, продължи по другото шосе и изчезна от поглед.

Себастиан стисна дръжката над вратата, когато тяхната кола я последва на зигзаг. Взираше се след волвото, но вече не го виждаше. Внезапно срещу тях изскочи голям синьо-бял камион. Шофьорът натискаше клаксона бясно и приближаваше все повече и повече. Ваня наби спирачки. Себастиан беше сигурен, че ще се сблъскат, но в последния момент Ваня успя да спре. Камионът продължи пътя си с рев и изчезна. И двамата затърсиха колата на Пия, но виадуктът над магистралата скриваше всичко от очите им. Ваня включи сините светлини, моментът на изненадата така или иначе беше загубен, и пак натисна газта. Зави надясно и продължи в посоката, в която беше избягала Пия. Усещането, че всичко ще е наред, също беше изчезнало. Сега всичко беше възможно. Включително и най-лошото.

Пребледнял, Себастиан се оглеждаше трескаво за червеното волво. Изведнъж от радиостанцията се чу пилотът на хеликоптера, гласът му беше спокоен и авторитетен, неповлиян от случилото се:

— Виждам го. Движи се по „Ворбю але“ в посока „Бутшюркаледен“ с изключително висока скорост.

Професионалният тон успокои и двама им. Не я бяха изгубили. Още имаше надежда. Излязоха на скоростната отсечка. Далеч напред зърнаха червената кола. Люшкаше се притеснително наляво-надясно. Сякаш Пия беше изгубила контрол. Изведнъж поднесе и изскочи на поляната вдясно, надолу към водата. За миг помислиха, че Пия ще си върне управлението и ще спре, преди да е станало твърде късно. Но не видяха стоповете изобщо да светват в червено. Вместо да намали, изглежда правеше точно обратното. Увеличи скоростта още повече. Колата сякаш отскочи, когато се отдели от земята и прелетя няколко метра навътре над Меларен. Себастиан изкрещя паникьосано. Ваня насочи автомобила към езерото.

В същия момент от хеликоптера се чу кратко съобщение:

— Автомобилът е в езерото. Автомобилът е в езерото Меларен при „Ворбю але“, точно при ресторант „Макс“.

Гласът звучеше все така спокойно и авторитетно.

Явно нищо не можеше да му повлияе.

Изглежда, така вижда света човек, когато го гледа отвисоко.

Чувството беше странно. За част от секундата тя се намираше в състояние на безтегловност. Нямаше никаква съпротива, нищо не я държеше, освен предпазния колан, и тя усещаше как двете с Никол изхвърчат към тавана. Инстинктивно прегърна Никол и я притисна към себе си, готова за сблъсъка, който щеше да последва. Синьо-зелената вода приближаваше. Тъмна и непрозрачна като тиха стена, която просто стои и ги чака. Забеляза, че Пия отвори вратата, че двигателят все още работеше, но не се чуваше звук от асфалт и гуми.

Това беше най-странното.

Че цареше такава тишина.

Въпреки че се движеха толкова бързо.

Тишината направи удара още по-оглушителен. Водата беше твърда и неумолима. Както беше спокойна и далечна, изведнъж стана огромна, стихийна и всепоглъщаща. Обгърна колата. На предните седалки въздушните възглавници се надуха с глух звук. Мария си удари челото в облегалката отпред. Цялото лице я болеше, но тя не пускаше Никол. Колата беше паднала във водата под ъгъл, с предницата надолу, но сега потъна и задната част. Водата започна да нахлува изпод вратите. Мария вида как Пия се бори да се освободи от възглавницата, която я притискаше. Започнаха да потъват бързо. Водата се лееше през отворената предна врата. Мария осъзна, че трябва да направи нещо. Бързо разкопча колана на Никол. Тя беше бледа, но изглеждаше по-скоро объркана, отколкото уплашена. Пия най-после съумя да избута въздушната възглавница настрана и изпълзя през отворената врата. Досега не ги беше удостоила и с поглед, все едно не съществуваха, все едно изобщо ги нямаше. Това изпълни Мария с бясна енергия. Тази жена вече беше унищожила почти цялото й семейство. Този път обаче нямаше да успее. Щяха да оцелеят.

Мария се помъчи да разкопчае колана си, но Никол запречваше пътя й и тя не стигаше копчето. Пия успя да напусне потъващия автомобил и се отдалечи с плуване. Водата нахлуваше. Беше леденостудена и Мария вече трепереше.

— Трябва да излезем! — каза на Никол и сама се впечатли колко спокойно прозвуча гласът й. — Вярвай ми.

Опита се да отвори вратата, но тя беше като залостена. Сякаш цял Меларен я притискаше. Тя възобнови опитите си да разкопчае колана, дори вдигна Никол с една ръка, за да го стигне, но не напипваше копчето. Започна да изпада в паника. Водата вече беше над корема й и скоро щеше да се наложи да вдигне Никол, за да не потъне. За това щяха да бъдат необходими и двете й ръце, а така нямаше да има шанс да разкопчае колана. Водата се издигна до гърдите й. Скоро колата щеше да е изцяло потопена. Тя видя паниката да расте и в очите на Никол и чу как дишането й става все по-повърхностно.

Трябваше да помисли. Да се съсредоточи. Какво беше чувала? И чела? Какво ставаше в момента? Налягането в изцяло потопена под вода кола е същото като това навън. Тогава щеше да може да отвори вратата без затруднение. Нали така беше? И да не беше, тя нямаше друг избор.

Натисна копчето, с което се отваряше страничният прозорец. С учудване видя, че електрическата система още работи — стъклото се спусна. Водата бликна вътре като от водопад и тя вдигна лицето на Никол до своето. Никол се тресеше от студ и страх. Мария се взря дълбоко в очите на дъщеря си.

— Сега ще трябва да плуваш, миличка. Както миналото лято. Ще плуваш към брега. Обещай ми.

Никол се взираше в нея. Изглеждаше ужасена.

— И аз ще дойда, обещавам.

Тя я целуна бързо по челото. Колата скоро щеше да се напълни изцяло.

— Поеми си въздух, миличка. Дълбоко, дълбоко.

Никол се подчини и Мария слепешком затърси дръжката, за да отвори вратата. Откри я, бутна вратата, хвана Никол и я избута с всичка сила през процепа. Беше ужасяващо да я пусне просто така, да усети как малкото телце изчезва. Мария се мъчеше да я види, но мътната вода все още беше твърде буйна, за да различи каквото и да било.

Изпъна гръб възможно най-много и успя да вдигне лице до малкия въздушен джоб точно под тавана. Пое си дъх за последен път, преди да натопи глава във водата и да затърси копчето на предпазния колан.

Ваня беше излязла от пътя, мина право през храсталаците и спря колата едва на метър-два от водата. Червеният автомобил вече беше потънал, виждаше се само покривът и около него излизаха мехурчета от изтласкването на последните остатъци от въздух в купето.

Един човек плуваше към тях. Пия Флодин.

Никой друг — нито около колата, нито във водата. Себастиан смъкна якето си, изу обувките и се хвърли вътре, без да се замисли.

Беше му се случвало и преди.

Тогава водата беше по-топла, движеше се стремително и помиташе всичко по пътя си.

Но иначе разлика нямаше.

Беше му се случвало и преди.

Водата, която му отне всички, които обичаше.

Плуваше с всички сили към колата. Видя как на брега Ваня стои с телефон в ръка и вика линейка. Един полицай беше дошъл на мотоциклет и тичаше към Пия. Себастиан отново насочи очи към колата. Покривът се виждаше още около секунда и после потъна изцяло. Никакъв признак на живот. Той се гмурна по посока на колата, но водата беше мътна и тъмна и той едва виждаше собствените си ръце. Пак излезе на повърхността. Видя как някой изплува едновременно с него. Беше Мария. Пищеше в паника:

— Никол!

Въртеше се във водата и търсеше истерично.

— Още ли е в колата? — извика той.

Тя го забеляза. Той никога не беше виждал по-ужасен поглед.

— Не, пуснах я! Пуснах я пред мен!

Той чу как плачът се смесва с див ужас. Тя пак се гмурна. Той също. Също толкова тъмно и невъзможно да видиш каквото и да било, колкото и преди малко. Но едната му ръка докосна колата. Той се хвана за ръба на тавана над отворения прозорец и се издърпа надолу. Усещаше единствено студен метал, виждаше единствено ъгловати промишлени форми.

Нищо живо.

Нито следа от Никол.

Остана долу колкото можеше, преди да се принуди да изплува на повърхността. И Мария беше там. Беше изтощена, трепереше от студ и шок.

— Никол! — изкрещя, по-слабо заради умората.

Тя самата едва ли щеше да издържи още много. Той пое дълбоко въздух и отново се гмурна.

Мощни загребвания, силни оттласквания.

Щеше да я открие.

Дробовете го боляха, усещаше как студът се пропива в него. Ушите му туптяха от налягането. Ръцете му напипаха нещо меко и лепкаво. Тинята оцветяваше водата в кафяво и още повече го затрудняваше. Опипваше мократа кал по дъното. Цялото тяло го болеше и не можеше да мисли трезво. Но продължи, въпреки че дробовете му крещяха за кислород.

Пак до повърхността. Приближаваше малка лодка. Един мъж викаше нещо. На брега пристигаха още и още хора. Полицаи в светлоотразителни жилетки. Той се опитваше да диша дълбоко. Изкрещя на Мария, която изглеждаше полумъртва:

— Плувай към лодката!

Не изчака отговор, а отново пое въздух и се гмурна. Все още не можеше да се ориентира, но този път се опита да се гмурне малко по-далеч от колата. В действителност вече нямаше представа къде се намира нито колата, нито самият той. Виждаше само вода. Но знаеше едно. При всяко гмурване се задържаше под повърхността все по-кратко. Започваше да се задъхва. Скоро щеше да загуби сили. Отново изплува. Мъчеше се да диша. Изпълваше дробовете изцяло със силата на волята. Пак потъна. Към мрака и студа.

Внезапно усети нещо с дясната ръка. За част от секундата нещо мина покрай него. Не беше твърдо и метално, а съвсем различно. Той заплува с всичка сила надясно и протегна ръка колкото можеше, затърси трескаво.

Отново го докосна. Върхът на пръстите върху нещо меко.

Внезапно се върна във водата край Као Лак.

Тогава държеше една ръка и я изпусна.

Сега също.

Изплъзна му се. Изчезна във водата точно като миналия път.

Но беше ръка. Нейната ръка!

Той излезе на повърхността. Пое си въздух съвсем малко и се гмурна. Вече не трепереше. Не мислеше за болката в тялото и дробовете си. Не мислеше за нищо друго освен за ръката.

Търсеше, опипваше, протягаше се.

Нищичко.

Отново я изгуби.

Слънцето явно беше пробило облаците, понеже сега във водата се процеждаха лъчи. Осветяваха я. Из лъчите се носеха прашинки и тиня и водата стана по-светла. Той видя сянката от тялото й съвсем наблизо. Тук беше. Само на едно загребване. Достигна я. Ръката и тялото бяха безжизнени. Стисна ръката. Опита се да я издърпа нагоре, но се оказа по-тежка, отколкото очакваше. Бореше се с всички сили, с другата ръка я хвана около кръста. Беше изтощен до смърт. Но никога нямаше да я пусне. Никога. По-скоро щеше да потъне заедно с нея, отколкото да се предаде.

Както толкова често му се искаше да бе постъпил през онзи ден в Тайланд. Да беше потънал заедно с нея.

Риташе с крака, влагаше последни сили. Нагоре. Нагоре към слънцето. Към спасението. Но всичко беше изгубено. Водата сякаш се мъчеше да ги задържи.

Но той не я пускаше. Не я пускаше.

Не и този път. Ритна един последен път.

Внезапно почувства слънцето върху лицето си. Чу как кашля и се бори да си поеме дъх.

Искаше да извика за помощ, но нямаше сили. Видя бледото лице на Никол над водата. Не помръдваше. Кичури коса бяха полепнали по лицето й. Той риташе с всичка сила, за да се задържи на повърхността. Нагълта се с вода. Но риташе. Държеше я.

Видя малката лодка да приближава. Забеляза Мария, която висеше през релинга.

— Никол! — изпищя тя.

Не му оставаха сили. Отново потъна. Ставаше му все по-трудно да я задържи над водата. Мъжът в лодката протегна ръка към него. Но той отказа да я поеме. Не можеше. Никога нямаше да пусне Никол. И двамата отново потънаха под повърхността. Сякаш нещо ги дърпаше към дълбините.

И тогава усети някого до себе си. Някой, който беше силен. Някой, който го вдигна.

Ваня.

— Държа я! — извика тя в ухото му и издърпа Никол от ръцете му.

Той й позволи. Улови се за релинга на лодката с една ръка. Видя как Ваня плува по гръб към брега, притиснала Никол към гърдите си, за да може лицето й да е над водата. Видя как я извади на сушата.

Никол все още не помръдваше.

Парамедиците обаче не губеха време.

Започнаха с изкуствено дишане.

Себастиан пусна релинга и заплува към тях. Движеше се бавно, но не се предаваше. Изпълзя на брега. В тинята и водата. Изтласка се напред и отново хвана момичето за ръката. Стисна я и се просна.

Гледаше как се мъчат да я съживят. Трепереше от студ.

И тогава тя се закашля. Повърна водата. Той едва имаше сили да помръдне, едва гледаше след цялото това усилие, но чу.

Тя беше жива.

— Себастиан, вече можеш да я пуснеш — каза гласът, който го спаси.

Ваня.

— Не мога. Не отново — промълви той безсилно.

— Налага се. Ще я качат в линейката. Трябва да я пуснеш. Тя ще се оправи.

— Не искам — отвърна той умолително.

— Трябва.

Тя и един парамедик издърпаха ръката му. Стана лесно. Не му бяха останали сили да се съпротивлява.

Те се затичаха, отнесоха я далеч от него на носилка. Той легна по гръб и се загледа в слънцето. Зъзнеше. Трепереше. Но беше успял. Този път водата изгуби битката. Някой му даде одеяло. Друг го изправи до седнало положение. Ваня беше там и му помогна да се вдигне на крака. Той беше готов да заплаче. Да прегърне тази жена, която беше негова дъщеря и навярно единственият му приятел, и да бъде искрен.

Но не можеше.

— Има линейка и за теб — каза му тя меко.

Той кимна. Видя мокрите си чорапи, докато вървяха по тревата.

Видя Пия с белезници. Видя Никол с кислородна маска в едната линейка.

Затвориха вратата след нея.

Отпътуваха. И той знаеше.

Знаеше, че я вижда за последен път.

В живота си.

— Не знаех, че ще ги застреля.

Пия Флодин остави чашата с вода, от която току-що беше отпила, и погледна спокойно в очите Торкел и Ваня. За втори път повтаряше тези шест думи и Ваня й повярва не повече, отколкото първия път. Нито пък Торкел, в това беше сигурна.

Бяха отвели Пия директно в Полицейското управление на Кунгсхолмен. Дадоха й сухи дрехи и храна, прегледа я лекар и отсъди, че е в достатъчно добро състояние да бъде разпитана.

След това проведоха няколко телефонни разговора.

Първо Торкел информира Емилио Торес, че са арестували Пия Флодин, че е отказала адвокат и че по-късно ще му изпратят запис от разпита. Емилио се съгласи.

Ваня от учтивост се обади на Ерик, за да му съобщи, че са арестували съпругата му по подозрения за съучастничество в убийството на семейство Карлстен и опит за убийство на Мария и Никол. Както можеше да се очаква, Ерик не схвана какво му казва и тя изпита искрено съчувствие, докато го пренасочваше към Емилио Торес и го съветваше да не вдига телефона в близките дни, ако номерът не му е познат. След като се разчуеше за станалото, пресата щеше да му налети. Много хора станаха свидетели на автомобилната катастрофа и последвалата спасителна акция, а журналистите умееха да събират две и две. Ваня изпита угризения, след като затвори. Не таеше абсолютно никакви лоши чувства към Ерик и макар определено да беше за предпочитане той да научи от нея, отколкото да го прочете в интернет или да го чуе от някое външно лице, тя знаеше, че обаждането й завинаги ще промени живота му и този на дъщеря му.

И докато беше на вълна променяне на нечий живот, след известно колебание звънна и на Себастиан да го помоли да присъства на разпита. Той не звучеше въодушевен от идеята и тя каза, че ще му е много благодарна, ако дойде. Предложи му лулата на мира. И той я прие.

Изчакаха го в коридора, където се намираха стаите за разпит.

— Мислех, че ще останеш в болницата — изненада се Торкел, когато видя Себастиан да приближава с тежка стъпка.

— Мария не ме искаше. Предпочиташе да остане сама с Никол — отвърна той. — Ще започваме ли?

Без да дочака отговор, отвори вратата, влезе в стаята и видя през стъклото, което откъм стаята за разпит приличаше на огледало, но от неговата страна всъщност представляваше прозорец, как Ваня и Себастиан влизат при Пия и без да продумат, дръпват два стола и сядат. Торкел включи магнетофона и съобщи датата, причината за разпита и имената на присъстващите, докато Ваня си слагаше слушалката в ухото, за да комуникира със Себастиан.

— Не знаех, че ще ги застреля — започна Пия, след като Торкел я помоли да разкаже за деня на убийството. — Трябва да го разберете — продължи тя със задавен глас и отчаяно изражение.

„Тя е политик — напомни си Ваня. — Умее да лъже.“

— Но го закарахте дотам? — попита, без с нищо да покаже, че е чула последните думи на Пия.

— Да.

— С вашия автомобил.

— Да.

— Защо? Защо отидохте там?

Пия несъзнателно се поизправи на стола, все едно най-после са й задали въпрос, чийто отговор знае.

— Туршбю се нуждае от тази мина. Тя ще осигури на общината работни места и приходи от данъци, които ще ни позволят да продължим да наблягаме на социалните грижи, образованието и…

— Спестете ни предизборните речи и отговорете на въпроса, ако обичате — прекъсна я Ваня остро.

Пия я изгледа сърдито. Дори и като политик да е свикнала да я прекъсват, очевидно не й харесваше. Явно реши, че Ваня не е достоен събеседник, и затова насочи вниманието си към Торкел:

— Помолих Франк да ме придружи при семейство Карлстен, за да им покаже какво означава мината от лична гледна точка. — Тя се наведе през масата и погледна Торкел в очите. — Както сами казахте, работните места и приходите от данъци са просто досадна политика за повечето хора, но Франк беше болен. Умираше. Искаше да е сигурен, че след неговата смърт синът му ще получи достоен живот. Личната гледна точка. Тази, която всеки може да разбере. Исках Карлстен да разберат този аспект на проекта за мината. Че тук става дума и за това да помогнеш на човек в беда.

Пия се облегна назад и кимна лекичко, все едно току-що е изнесла прочувствена реч пред народа.

— Но не стана точно така? — подкани я Торкел, очевидно неразчувстван.

— Не, Франк… — Тя вдигна рамене, търсеше точни думи. — Франк… полудя, така мисля.

Тя взе чашата, оставена пред нея на масата, и я поднесе към устата си.

— Не знаех, че ще ги застреля — каза за втори път, остави чашата и погледна спокойно в очите Торкел и Ваня.

— Върни лентата — прозвуча гласът на Себастиан в ухото на Ваня. — Ако идеята е била Франк да хълца и ридае над чаша кафе, за да накара Карлстенови да се чувстват като безсърдечни задници, защо му е било да взима пушката?

Ваня се питаше същото. Кимна, за да покаже на Себастиан, че го е чула.

— Франк е носел пушка — каза тя.

— Да.

— Защо?

Пия сви рамене:

— Той беше пазач на дивеча. Това беше той: мъж с пушка.

— Питай я какво е очаквала да стане — обади се Себастиан, убеден, че са надушили следа.

— Не е ли малко странно да носи пушка, когато възнамерява да събужда съчувствие у Карлстен?

— Не, това беше просто пушка — отговори Пия неразбиращо. — Работният му инструмент. Разбирам, че вие в Стокхолм бихте се учудили, но при нас е също толкова нормално, както дърводелец да носи чук.

— По никакъв начин ли не реагирахте, като видяхте как вади пушка от колата?

— Не.

— Значи намеренията ви не са били да ги заплашите?

Пия театрално заклати глава в знак на досада и въздъхна тежко, за да покаже, че се съмнява в интелигентността на Ваня.

— Както казах, той само щеше да им обясни своите причини да иска мината. Това, че носиш пушка, не означава, че смяташ да застреляш някого.

Тя вдигна вежди по посока на Ваня с изражение, което казваше: „Разбра ли най-сетне, колко пъти да ти обяснявам?“, и полицайката изведнъж се убеди окончателно.

Тя е знаела.

Пия е знаела от самото начало какво е намислил Франк.

Ваня беше сигурна, но трябваше да го докаже.

— Да речем, че ви вярваме — продължи. — Какво стана после?

— Позвънихме на вратата, Карин отвори и преди да кажа за какво сме дошли, Франк вдигна пушката и стреля.

— А вие какво направихте?

— Мисля, че изпищях. Хванах го за ръката. Но той се откопчи и влезе в къщата.

Ваня отвори папката, която беше оставила на масата пред себе си, извади няколко снимки и започна да ги нарежда пред Пия. Себастиан видя, че са снимки на децата.

Застреляните деца.

Мъртвите деца.

Ваня гледаше Пия, която беше млъкнала и сякаш не можеше да реши дали да отвърне очи.

— Продължавайте — подкани я Ваня. — Какво направихте след това?

— Избягах в колата.

— Изчакахте ли го?

— Не, потеглих веднага. Защо ми ги показвате? — Тя кимна раздразнено към снимките на масата.

— И какво направихте после? — продължи Ваня, без да обръща внимание на въпроса й.

— Просто шофирах. В паника. Всичко се беше объркало. Бях в шок и ми трябваше време да се осъзная, затова закарах колата в гората и спрях, и… ами, останах така.

— И решихте да не ходите в полицията — обади се Торкел.

Пия пак се обърна към него:

— Не можех. Знаете коя съм, с какво се занимавам. Не можех да се замесвам. — Отново се обърна към Ваня, която продължаваше бавно да нарежда снимки по масата: — Защо ми ги показвате?

— На предишните избори сте обещали на Туршбю пари и работни места — започна Торкел, също без да обръща внимание на въпроса й.

— Да.

— Мината е щяла да ги осигури.

— Да.

— Сега пак наближават избори. Дошло е време да действате.

Пия разпери ръце и въздъхна дълбоко, за да овладее раздразнението си.

„Добре — помисли си Себастиан. — Когато си ядосан, по-лесно допускаш грешки.“

— Опитвах се да окажа влияние над семейство Карлстен, не го отричам — каза Пия с насилено спокойствие. — Затова взех със себе си Франк.

— И пушката — подхвърли Ваня.

Пия не й обърна внимание.

— Той щеше да ми помогне да ги убедя. Не знаех, че ще ги застреля.

Ваня хвърли бърз поглед на Торкел и разбра, че той е на същото мнение като нея. Че защитата на Пия все повече и повече възприема формата на старателно репетирана история, а не на спонтанен разказ за действителни събития.

— Изпаднали сте в паника, като сте разбрали, че има свидетел, и сте помолили Ерик да потърси помощта на Франк, за да може той да следи разследването отблизо и по възможност да открие Никол пръв. — Торкел вече не питаше. Твърдеше.

— Не.

— Чух разговора ви с Франк. „Знаеш какво мога да направя“, така казахте, „мисли за сина си“. Тогава не обърнах внимание, но сега ми звучи като заплаха. Напомнихте му колко безпомощен остава синът му, ако той не постъпи правилно, та вие да се отървете.

И този път не прозвуча като въпрос.

— Не. Можех да му помогна. Както казах и вие би трябвало да сте чули.

— Да, след доста дълга пауза.

— И все пак това казах.

— Защо изскочихте от пътя? — попита Ваня внезапно.

— Загубих управление.

— Мария каза, че Никол я е разпознала от деня на убийството, точно преди тя да изскочи от пътя — обади се Себастиан в микрофона.

Лъжа. Той не знаеше нищо за станалото в колата, но му се струваше доста вероятно.

— Според Мария причината е, че Никол ви е разпознала от местопрестъплението — предаде думите му Ваня.

— Не е вярно — отрече Пия.

Ваня вече трудно запазваше професионален тон:

— Никол е жива. Фред и Йеорг… — Тя се наведе и посочи снимките на мъртвите момчета; погледът на Пия се насочи неохотно върху тях. — Не са. Франк Хеден може да е натиснал спусъка, но вие сте също толкова виновна.

— Не знаех, че ще ги застреля — каза Пия отново, но вече не толкова твърдо.

— Като го повтаряте, не става по-вярно.

Пия погледна Ваня в очите и видя, че младата жена няма да отстъпи и милиметър. Накрая се принуди първа да отмести очи. Но все още отказваше да признае поражението си и го замаскира като предварително замислен финал на разговора:

— Искам адвокат.

— Ще имате нужда.

Месец май показваше най-красивото си лице.

Слънцето грееше в ясносиньото небе и затопляше хотела и голямата поляна край езерото, където щеше да се състои венчавката. След това щяха да имат няколко свободни часа преди тържеството в най-голямата зала; идеята беше гостите да преспят тук и да се съберат отново на другата сутрин за закуска, на която да обсъдят вчерашното преживяване, преди да се разотидат по домовете си.

„Два дни празненства в чест на любовта“, както гласеше поканата.

Себастиан вече се беше настанил в стаята си и сега вървеше към мястото, където след по-малко от четвърт час щеше да започне церемонията. Носеше костюм и вратовръзка и още като излезе на слънце, усети какво потене му предстои. Взе да се озърта за познати лица. Торкел и Урсула стояха недалеч с по чаша шампанско в ръка, потънали в разговор, и не го забелязаха. Нямаше да може да ги избягва през цялата сватба, но определено не бързаше да ги заговори. Особено пък Урсула — честно казано, леко се притесняваше да я види.

Младата полицайка, която работи с тях в Йемтланд, Йенифер някоя си, разговаряше с няколко души, които той не познаваше. И тази алтернатива не му допадна. Продължи да се оглежда.

И тогава я видя, и леко се стъписа.

Ваня в жълта рокля до коленете и на високи токчета. Никога не я беше виждал с друго освен с панталони и риза или блуза, или каквото там носят жените. Голям пропуск. Определено трябваше по-често да облича рокли. Придаваха й лекота, момичешко излъчване, което беше извънредно привлекателно, младост, която отговаряше на реалната й възраст.

— Страшно си красива — каза й той искрено, когато тя дойде при него и го прегърна.

— Нищо не си въобразявай — отвърна тя с усмивка, но и с известна сериозност.

Себастиан отвърна на усмивката и вдигна длани, за да се защити.

— Само казвам, че си красива. Роклята много ти отива.

— А аз само казвам, че ти си от мъжете, които ходят по сватби само за да вкарат някого в леглото.

— Е, може би и двамата сме прави.

Браян и Вилма, церемониалмайсторите, забиха звънчета, прекъснаха разговорите и помолиха всички да заемат местата си. Ваня хвана Себастиан под ръка и двамата тръгнаха към сгъваемите столове, наредени в двойни редици от двете страни на пътеката от фин бял пясък, посипана с розови листенца, която свършваше при цветна арка с бели лилии и червени рози.

Известно време Ваня се безпокоеше, че намесата й в отношенията му с Мария и Никол ще остави завинаги пропаст между двама им, но гонитбата с Пия и случилото се в езерото сякаш някак бяха помогнали на Себастиан да затвори тази страница и за своя изненада тя установи, че отношенията им са по-добри от когато и да било. Сякаш той не искаше да изгуби и нея.

В момента, в който се настаниха, от скрити високоговорители прозвуча сватбеният марш и младата двойка се появи. Били в елегантен сив фрак със зелена жилетка и вратовръзка изглеждаше доста смутен и се усмихваше притеснено на гостите, а Мю буквално сияеше в бялата си рокля без презрамки, плътно прилепнала по тялото чак до бедрата, откъдето падаше свободно във формата на камбана с дълга лъскава копринена бродерия от едната страна.

— Това е Вера Уанг — прошепна Ваня на Себастиан, след като двойката отмина.

Той само кимна. Нямаше представа коя е и с какво се занимава Вера Уанг, но предположи, че е нещо, свързано с роклята. Мислите му точно се завъртяха около въпроса от къде на къде Ваня познава марките сватбени рокли, когато Вилма взе думата. Себастиан се облегна и благодари на щастливата си звезда, че церемонията е гражданска. Освен това жената изглежда познаваше добре Били и Мю и си изпълни задълженията с топлота, лично отношение и експедитивност.

Когато Били целуна булката, избухнаха спонтанни аплодисменти.

Били стоеше и гледаше сватбата си. Трябваше да си го повтори, за да повярва, че е истина.

Своята сватба.

Целият ден беше напрегнат. Макар всичко да беше така организирано, че повече приличаше на военна операция, отколкото на тържество, през деня естествено възникнаха няколко напечени ситуации. Но Мю държеше всичко под контрол и старателната й подготовка даде плод.

Като че ли всички прекарваха добре. Разположението по масите се оказа изключително сполучливо. Погледът му се спря върху Йенифер, която седеше до приятелката на брата на Мю. Изглеждаше в чудесно настроение. След като се върна от Кируна, той се питаше дали има начин да я накара да не идва на сватбата, но не се сети как би могъл да го направи, без да събуди подозрението на Мю. Надяваше се Йенифер да сметне, че ще е неловко и да се откаже, но не.

След церемонията дойде да ги поздрави. Били не я беше виждал преди венчавката и веднага му направи впечатление колко е красива с червената си рокля и вдигната коса. Йенифер се представи на Мю, която само беше чувала за нея, но не я беше виждала, и й честити. Каза такива хубави думи за Били, че той се изчерви. След това го прегърна, поздрави ги и ги остави. Естествена, спокойна, все едно нищо не се е случило в Кируна.

Да. Мю наистина се беше сетила за всичко. За абсолютно всичко. Фотографка на име Диса дойде в дома им сутринта и целия ден ги следваше по петите. Отначало той се чувстваше неудобно и се сковаваше в нейно присъствие, но бързо забрави за съществуването й и сега дори не се сещаше за нея, докато тя тичаше подире им, където и да отидеха.

Не стигаше това документиране на събитието, ами Мю беше поставила и фотоапарати за еднократна употреба на всяка маса. Масите бяха покрити с шарен порцелан, а украсата се състоеше от венчелистчета, ягоди и плодове вместо от цветя.

Лично и обмислено.

Сервираха предястията по масите, но основното поднесоха на шведска маса, до която, разбира се, можеше да се стигне от няколко посоки, тъй че, макар гостите да бяха над сто, всичко мина без злополуки и твърде дълго чакане.

Освен това Мю беше написала прочувствена реч, която представляваше лично представяне на храната, която щяха да ядат.

Десертът също беше сервиран по масите. Виното се лееше. Настроението беше приповдигнато.

Държаха се безброй речи. Повечето от приятели на Мю. Не беше кой знае колко странно, при положение че седемдесет процента от гостите бяха от страната на булката. От страна на Били бяха дошли родителите му, няколко възрастни роднини и известен брой близки приятели от училище, казармата и полицейската академия. И целият „Риксмурд“, разбира се. И Урсула, и Торкел държаха речи и при думите на Урсула той едва сдържа сълзите си.

Ако изобщо можеше да остане разочарован от нещо, то беше, че Ваня не беше подготвила няколко думи. От Себастиан не очакваше нищо, но поне Ваня можеше да се понапрегне малко заради него.

Но като цяло Били беше доволен, докато гледаше залата, където вечерята тъкмо приключваше. Същевременно от време на време му се налагаше да пропъжда чувството, че той самият е гост на собствената си сватба.

Сам си беше виновен.

Беше оставил всички решения на Мю, затова не беше справедливо спрямо нея да се чувства като… аутсайдер. Освен това нямаше намерение да позволи такова нещо да развали вълшебната вечер. Поднесе чашата си към нея:

— Наздраве, любима. Обичам те — прошепна и чукна чашата си в нейната, преди да я пресуши.

След вечерята обърнаха внимание на най-малките гости. В отделна стая поставиха маса за игри, раздадоха играчки и огромни количество сладкиши, докато в голямата зала персоналът разчистваше и бендът се приготвяше да свири.

За всички над десетгодишна възраст имаше възможност да излязат на чист въздух.

Торкел излезе с чаша в ръка в необичайно топлата майска вечер и забеляза Себастиан, който стоеше сам встрани. Отиде при него. Себастиан му хвърли един поглед и след това пак се обърна към езерото.

— Какво мислиш за речта ми? — попита Торкел и отпи от тризвездния си коняк.

— На Урсула беше по-хубава — отвърна Себастиан прямо.

— Съгласен съм, но това не би трябвало да означава, че моята е била лоша.

— Не, не би трябвало — съгласи се Себастиан с тон, който показваше точно обратното.

— Окей, разбрах — въздъхна Торкел. — Не ти е харесала.

— Не го приемай лично. Не си падам по речите.

— По никои ли? Дори по тези за теб?

— Никой никога не е държал реч за мен — отвърна Себастиан без следа от съжаление.

— Дори на сватбата ти?

Себастиан се вцепени. Това пък откъде дойде? Откъде знаеше Торкел? Но после се сети — беше му споменал, че е бил женен, когато се срещнаха във Вестерос първия път, в който той работи с „Риксмурд“ след дългото прекъсване. Грешка от негова страна, но станалото станало, така или иначе сега нямаше намерение да го обсъжда.

— Как мина с Пия? — смени темата.

— Задържана е и чака процес. Опитваме се да я свържем с убийството, но нищо не доказва, че е знаела какво ще стане, нито че е стъпвала в къщата.

— Ами колата в Меларен?

— Същата работа. Трябва да докажем, че не просто е загубила управление.

— И какво остава тогава?

Торкел леко вдигна рамене.

— Нанасяне на телесна повреда, възпрепятстване на полицейско разследване, укриване на престъпник…

— Тоест нищо — процеди Себастиан.

— Няма да я преизберат, няма да се издигне в партията. Предполагам, че ще е трудно и да остане да живее в Туршбю. Все е някакво наказание.

Двамата замълчаха. Около тях всички се забавляваха. Торкел отново отпи от питието си.

— Продала е стопанството — промърмори той след това, сякаш в празното пространство.

Себастиан за първи път се обърна към колегата си. Искрено учуден.

— Кой? Мария? На „ФилбоКорп“?!

Торкел кимна. Все така зареял поглед.

— Значи ще отворят мината?

— Така изглежда.

— Значи синът на Франк, как му беше името…

— Хампус.

— Значи Хампус ще получи парите?

— Да, той наследява имота, каквото и да е сторил баща му.

Себастиан поклати глава.

— И тя е продала стопанството?

— Да, реално тя няма никакви чувства към него — отвърна Торкел. — Имало си е причина сестра й да откупи дела й едно време, а и така или иначе едва ли би заживяла в него след случилото се, а никой не предлага повече пари от „ФилбоКорп“.

— Разговаряш с нея — подхвърли Себастиан с глас, който — надяваше се — прозвуча съвсем безстрастно.

Торкел го изгледа бързо, преди да отговори. Не знаеше какво точно се е случило между Мария и Себастиан — само, че не е завършило добре. Мария беше накарала Торкел да обещае да не говори за нея със Себастиан, но той все пак беше част от екипа и разследването и имаше право да получи информация. Само трябваше да запазят професионален тон.

— Да, понякога. Трябва да знам, ако Никол реши да каже нещо повече за случилото се в къщата.

— Нещо повече? — възкликна Себастиан радостно и изненадано. — Тя е проговорила?

— Преди около седмица — кимна Торкел.

Топлина обля гърдите на Себастиан. След всичко, което беше преживяла… Тя беше най-силното, най-смелото момиче, което е срещал някога. Липсваше му. Де да можеше да я види отново. Ако ще и само веднъж. Един път отиде до апартамента им, но не откри никого.

— Къде са сега? — попита.

— Не знам — излъга Торкел; тук беше границата на информацията, която можеше да предостави на Себастиан.

— Надявам се, знаеш, че нямам склонност към тормоз над жени. — Себастиан показа на Торкел, че е прозрял през лъжата. — Просто искам да знам дали са добре. Дали Никол се оправя. Дали оздравява. Обещах й да я държа, докато сама пожелае да ме пусне.

— Наистина не знам — повтори Торкел. — Но тя те е пуснала. В това съм сигурен.

Той прегърна Себастиан през рамо и за учудване и на двама им Себастиан не го отблъсна.

— Стига приказки за работа.

Сякаш Торкел беше част от режисираната церемония, в този момент Браян се появи на верандата, отново зазвънтя с малката си камбанка и съобщи, че е дошло време за първия танц на младоженците.

От цялата сватба това беше единственото, което Били определено не чакаше с нетърпение. Мю беше настояла да пропуснат традиционния сватбен танц, а двамата да научат салса. Гледаха клипове с инструкции в ЮТюб и отидоха пет пъти на частни уроци в танцово студио в Йостермалм. Били поначало не беше кой знае какъв танцьор, а сега беше сигурен, че е доста далеч от овладяването на салсата. Въпреки това двамата отидоха в средата на видимия от всички страни дансинг и застанаха в позиция. Той случайно срещна очите на Йенифер и тя му се усмихна окуражаващо, докато вдигаше еднократния фотоапарат от масата.

Мю беше пожелала истински дансинг. Минимум шейсет квадрата. Били беше изказал известни възражения срещу музиката на живо. Да, бендът наистина не беше традиционен, както искаше Мю, а малко по-малък, но все още му се струваше малко… старомодно. Мю обаче каза, че трябва да мислят и за по-възрастните гости, и в крайна сметка решиха, че ще има музика на живо през 60 процента от времето, а през останалото — диджей.

Музиката зазвуча. Били за малко да падне от изненада. Свиреха една от любимите му песни: „Forget about Dre“. Но в салса аранжимент. Погледна към Мю, която се усмихна доволно.

— Обичам те — прошепна й.

Тя му изпрати въздушна целувка и после започнаха да танцуват. Публиката аплодираше и целият дансинг изглеждаше осветен от светкавиците на мобилните телефони. Получи се по-добре, отколкото очакваше Били. Мю беше безгрешна. Разбира се. Дори си беше сменила обувките, за да не я заболят краката.

Беше перфектна и той я обичаше.

Каза й го.

— Обичам те.

И го мислеше. Беше щастлив.

Бендът се върна след половинчасова пауза и Торкел покани Урсула на танц. Плъзнаха се по доста пълния дансинг. И двамата мълчаха. Торкел се наслаждаваше на близостта помежду им и на топлината на тялото й. Тя се притисна по-плътно към него и облегна глава на рамото му.

В този момент той усети нещо на другото рамо. Потупване. Спря и се обърна.

— Може ли? — попита Себастиан и кимна към Урсула.

Торкел погледна въпросително Урсула, която кимна, и Себастиан зае мястото му. Урсула бързо щеше да установи, че Торкел е значително по-добър танцьор от Себастиан и от неприятната си позиция на зрител Торкел видя, че на неговото рамо не е облегнала глава. Пак е нещо, помисли си той и отиде да си напълни чашата.

— Липсваше ми — проговори Себастиан след няколко такта мълчание.

— Трудно ми е да го повярвам.

— Съжалявам — почти прошепна той; Себастиан си прочисти гърлото и я погледна право в очите. — За всичко. Че те простреляха. Че не дойдох да те видя.

— Добре. Има за какво.

Тя нямаше намерение да го улесни.

— Не можех.

— И защо?

— Просто не можех. Всичко се обърка. Няколко пъти възнамерявах, но… Цяла вечер събирам смелост да те поканя на танц.

Урсула не отговори. Не беше нейна работа да води разговора. Вместо това бързо дръпна левия си крак и по всяка вероятност спаси малкия си пръст от настъпване.

— Бяхме на път към нещо, когато… когато се случи — каза Себастиан след толкова дълго мълчание, че тя беше сметнала разговора за приключен.

— Може би, но този кораб отплава отдавна.

Себастиан само кимна. Урсула си пое дълбоко дъх и спря да танцува. Усещаше как в нея закипя смесица от гняв и съчувствие. Чувства, които не желаеше да изпитва тази вечер.

— Сериозно? След всичко, което се случи… Затова ли поиска да танцуваш с мен? За да видиш дали можеш да ме вкараш в леглото?

Себастиан замълча, но погледът му се закова в пода и за Урсула това беше достатъчен отговор. Гневът надделя.

— Благодаря за танца.

Тя се опита да си отиде, но Себастиан я задържа.

— Музиката още не е свършила.

— Знам, но Торкел танцува по-добре от теб.

— Това е единственото, в което е по-добър.

— Довиждане, Себастиан.

Урсула се откопчи, решително му обърна гръб и отиде при Торкел, който разговаряше с неколцина от другите гости. Себастиан видя как го потупа по рамото и как на лицето на Торкел цъфна усмивка, когато продължиха танца си. Главата й пак падна на рамото му.

Беше твърде късно. За всичко.

Ако пиеше, случаят щеше да е идеален да се натряска, но сега не можеше да направи дори това. Дали беше твърде късно да намери някое лесно завоевание? Да, вероятно. Освен това почти всички бяха твърде млади за него. Майката на Мю беше вдовица, но той не беше разменил и дума с нея през цялата вечер. Пък и вече беше тъща на Били. Никак секси не звучеше.

Бендът подхвана нова песен.

„Only the Lonely“.

О, каква ирония… Себастиан се насочи към огъващата се под тежестта на тортата маса. Щом не можеше да пие и да чука, поне щеше да се натъпче с такова количество торта, че да се окаже застрашен от диабет.

Били и Мю се прибраха в младоженския апартамент половин час след полунощ. Няколко от по-младите гостенки попитаха защо Мю не хвърли букета си, за да го хванат. Тя ги изгледа неразбиращо. Това беше американска традиция, която дори не й беше хрумвала, също като идеята някой да я „отведе до олтара“. Все едно е неспособна да се справи без мъж до себе си. Баща й почина преди много години, но дори да беше жив, нямаше да я предаде на Били. Нито пък смяташе да си хвърля букета.

След това дойде време за секс.

Слава богу, не така внимателно планиран и ръководен като всичко останало тази вечер, а спонтанен, страстен и изобретателен.

И много.

Повече, отколкото Били беше очаквал да издържи. Оставаше не повече от половин час до изгрев-слънце, когато двамата най-после се разделиха и Мю се сви до него, заровила лице във врата му.

— Обичам те — каза му и в същата секунда заспа.

Били предполагаше, че и той ще се унесе веднага, но вместо това остана да лежи буден и странно незадоволен.

Внимателно се освободи от прегръдката на Мю и стана от леглото. Тихо извади от сака си долнище на анцуг и тениска.

След като излезе, се спря и дълбоко си пое дъх. Въздухът беше свеж и цареше тишина, присъща на пролетните утрини, когато хоризонтът едва просветлява.

Той се отдалечи от хотела и тръгна през росната трева към гората и старата конюшня. Пикаеше му се. След като се облекчи върху стената, една котка дотича и се потърка в краката му. Очевидно искаше да бъде погалена и мяукаше тихичко, и звукът се смеси със звънтенето на малката камбанка на каишката й. Били пъхна ръце в джобовете си и извади ръкавиците. Дори не помнеше да ги е слагал там, но несъзнателно трябва да е знаел, че ще се озове тук. Надявал се е.

Наведе се и вдигна котката. Почеса я зад ухото и я чу как замърка, докато търкаше глава в дланите му.

Ръката на Били се плъзна от главата към врата й и стисна. Котката веднага разбра какво става и засъска. С другата ръка Били хвана предните й лапи, доколкото можа. В един момент котката зарита толкова силно, че освободи една лапа с остри нокти, но ръкавиците бяха дебели. В Туршбю не си беше взел ръкавици. Ръцете му бяха здравата надраскани. За щастие беше обикалял в гората цял ден, така че лесно можа да обясни раните.

Той вдигна котката и същевременно стисна с всички сили гърлото й с лявата ръка. Нямаше значение дали ще я удуши, или ще й счупи врата.

Интересуваше го само моментът на смъртта.

Вълшебният миг, когато животът угаснеше.

Когато той усетеше такава опияняваща сила, каквато никога не си беше представял.

Движенията на котката започнаха да отслабват. Спираха. Били се наведе по-близо, взря се съсредоточено и развълнувано в очите й. Дишането му стана тежко и учестено. Скоро животът щеше да я напусне. Зелените очи щяха да помътнеят и тялото щеше да увисне в ръцете му.

Простота. Чистота. Яснота.

Котката престана да подритва и от носа й потече кръв. Били остана така, затвори очи и зачака дишането му да се успокои.

— Хареса ли ти?

Били се извъртя и завари Себастиан, облегнат на стената. През ума му мина една-единствена светкавична мисъл: Убий го.

Но той я потисна веднага.

— Откога си тук? — попита и пусна мъртвата котка на земята.

— От достатъчно време.

Себастиан не беше успял да заспи. Леко му се повдигаше от цялото това ядене, а и го гризеше съвестта след разговора с Урсула, затова накрая стана от леглото. Отиде до стаята на Урсула, но точно преди да почука, чу приглушен плътен глас, който определено не беше неин. За разлика от веселия смях, който последва. Себастиан стигна до заключението, че плътният глас е на Торкел, и си отиде.

Беше твърде късно. Пропусна си шанса.

Затова излезе да се разходи. Забеляза Били зад конюшнята, чу звуци, които не можа да си обясни, и сега осъзна, че е постъпил разумно, като не е разкрил присъствието си.

Много малко хора, всъщност нито един, не биха могли да убият двама души, без това да им се отрази по някакъв начин. Себастиан отдавна се мъчеше да си обясни пълната липса на ефект върху Били. Питаше се какво прави младият мъж, за да се справи с чувствата, които би трябвало да са го налегнали.

Сега разбра.

И не му хареса. Ни най-малко.

— Какво чувстваш, докато го правиш? — попита предпазливо, тъй като добре знаеше, че адреналинът и ендорфините все още бушуват в атлетичното тяло на Били.

— Откъде знаеш, че съм го правил и друг път? — Той пристъпи към Себастиан.

— Виждам го в очите ти. — Себастиан не се отдръпна. — Искаш ли да споделиш?

Били се спря. Себастиан видя как се опитва да овладее чувствата си. За сила, секс, наслада. Чувства, които вероятно не разбираше и не можеше да опише с думи, но които бяха толкова безкрайно мощни, че жадуваше да ги изпитва отново и отново. Всичко друго, особено сексът, който иначе би изпълнявал същата функция на доставяне на тотална наслада, му се струваше сиво и скучно в сравнение с това.

Себастиан кимна с разбиране, но не беше сигурен, че Били е наясно.

— В много отношения това е върховното удоволствие. Забраненото е най-изкусително.

Себастиан се престраши да приближи още една крачка. Били вече изглеждаше доста по-уравновесен.

— Животните няма да покриват тези ти нужди вечно. — В гласа му се долавяше искрена тревога. — Поел си по опасен път. И той води в задънена улица, може да завърши само по един начин.

— Знам къде да тегля чертата.

— Засега.

— Не съм луд.

— Напротив. Малко. Повреден, във всеки случай. Ще ми позволиш ли да ти помогна?

Били рязко поклати глава и отново задиша тежко, този път от ярост. Вдигна ръка и го посочи с треперещ пръст:

— И аз знам някои неща.

— Така ли? Какви?

— Ти си баща на Ваня.

Дори да не беше сигурен, след като миналата седмица получи по пощата резултатите от ДНК теста, реакцията на Себастиан щеше да го убеди.

— Откъде ти хрумна? — опита Себастиан все пак.

— Взех проби от стаите ви в Туршбю и ги изпратих в ДНК лаборатория. Нали знаеш, от онези, в които татковците могат да проверят бащинството анонимно.

— Рецепционистът каза, че си влизал в стаята ми…

— Ако обелиш и дума за днес, ще кажа на Ваня.

Той кимна неопределено по посока на котката на земята.

— Очакваш просто да забравя? Иначе ще ме натопиш?

— А ти не искаш това — кимна Били.

— Не, не го искам.

— Ами тогава…

— Ами тогава…

Нямаха какво повече да си кажат. Били се обърна и си отиде, върна се в хотела. Себастиан почака, докато стъпките му заглъхнаха, отиде при котката и я ритна в храстите покрай стената. Ако — или когато — я откриеха, може би щяха да решат, че е паднала през прозореца или от покрива и си е счупила врата.

Или е яла отрова за мишки, или нещо такова.

Едва ли някой щеше да си помисли, че младоженецът се е измъкнал навън призори и я е удушил.

Но това беше истината. И това представляваше проблем. Били представляваше проблем.

Отчасти понеже очевидно свързваше убиването с наслада. Себастиан не можеше да не види, че тънките му панталони са изпънати отпред.

Отчасти понеже знаеше за Ваня.

По първия въпрос нямаше какво да направи точно сега. Терапия и разговори биха могли да излекуват това нездраво състояние, но щеше да отнеме време; преди всичко Били трябваше да признае, че има проблем и сам да пожелае да се пребори с него.

Очевидно беше, че сега не искаше, след като използва тайната за Ваня като оръжие, с което да принуди Себастиан да мълчи и да стои безучастно.

Изнудването действа, когато имаш надмощие над някого. Махни надмощието и изнудвачът остава безсилен.

Лесно на теория, трудно на практика.

Но пък кога ли животът му е бил лесен?

Себастиан погледна часовника.

Крайно неуместен час, но по-добре да се свършва по-скоро.

Той почука. Никакъв отговор. Почука отново. Този път по-силно.

— Хайде. Отвори! — изсъска на вратата и пак почука.

Стори му се, че чува приближаващи стъпки. Наистина. Веригата издрънча и вратата се открехна.

— Себастиан, какво има?

— Трябва да ти кажа нещо.

— Сега?! Не може ли да почака до сутринта?

— Не, и така чаках твърде дълго — отвърна той и се намърда неканен в стаята.

Ваня въздъхна тежко и затвори след него.

Content

Микаел Юрт, Ханс Русенфелт
Момичето, което запази мълчание
Себастиан Бергман #4