Микаел Юрт, Ханс Русенфелт

Хората, които не го заслужаваха

Себастиан Бергман #5

Уважаеми господин Шелман,

От много години чета Вашите публикации. Отначало на хартиен носител, а от няколко години и в интернет. Невинаги споделям становищата Ви и се е случвало да не одобря както избора на тема, така и ъгъла, от който е поднесен репортажът; независимо от това обикновено откривам известно развлечение във Вашия продукт.

Сега обаче се чувствам длъжен да поставя този въпрос пред Вас в качеството Ви на главен редактор.

Защо в публикациите Ви се поощрява чистата идиотия?

Кой реши, че глупостта трябва да бъде приветствана и превърната не просто в норма, а в нещо желано и търсено?

Защо давате трибуна на личности, които не само не знаят през коя година е избухнала Втората световна война, но и не притежават елементарни познания по математика и са неспособни да формулират и едно смислено изречение? Личности, чийто единствен талант е да цупят устни за тъй наречените „селфита“ и чиято единствена заслуга е, че са се изложили публично, като са правили секс в някое от безбройните риалити предавания, които заливат телевизионните канали вечер след вечер.

В работата си срещам много младежи. Възпитани, интелигентни, съвестни и амбициозни. Млади хора, които участват в дебати, трупат знания, мислят критично и се образоват, за да изберат един ден интересна и стимулираща професия и да дадат своята дан за обществото. Младежи, които искат. Които могат.

На тях трябва да отделяте внимание. Тях трябва да давате за пример. Не безсърдечните, егоистични, вманиачени по външния си вид създания, които с металните халки по езика си и покритото си с вулгарни татуировки тяло пародират с ниската си интелигентност и несъществуваща обща култура.

Затова повтарям въпроса си и чакам отговор във вестника: Кой реши, че глупостта трябва да бъде приветствана и превърната не просто в норма, а в нещо желано и търсено?

С уважение,

Катон Стари

— Имаш трийсет секунди.

Мире едва чу металическото щракане, когато стрелката на хронометъра отново се раздвижи. Колко още щеше да продължи това? Какво беше казал онзи?

Щял да зададе шейсет въпроса.

Този кой беше поред? Мире нямаше представа. Имаше чувство, че е тук от цяла вечност. Още се мъчеше да разбере какво става.

— Искаш ли да повторя въпроса?

Мъжът седеше близо.

От другата страна на масата.

Гласът му — дълбок и спокоен.

За първи път чу този глас преди около две седмици по телефона. Мъжът му се обади и се представи като Свен Катон, журналист на свободна практика. Искал да вземе интервю. Или по-скоро да му направи портрет. Вярно, Мире не спечелил, но бил един от участниците, на които пресата и социалните мрежи обръщали най-много внимание. След видяното хората си създали определена представа за него. Свен искал да придаде дълбочина на образа му. Да покаже други негови страни, скритата му същност. Дали имал възможност да се срещне с него?

Срещнаха се. В „Кюрхотелет“. Свен го покани на обяд. Решиха да пият по бира, макар че беше вторник и часът едва минаваше единайсет и половина. Но беше лято. Ваканция. Журналистът постави малък магнетофон на масата и започна да задава въпроси. Мире отговаряше.

Сега мъжът срещу него очевидно беше изтълкувал мълчанието му като „да“.

— Към коя част на речта принадлежат думи, описващи връзките между лица, предмети и места, например на, до, пред, във?

— Не знам — изпъшка Мире и сам чу колко изтощен звучи.

— Остават ти десет секунди за размисъл.

— Не знам! Не мога да отговоря на тъпите ти въпроси!

За няколко секунди се възцари тишина, после се чу щракане от спирането на хронометъра и още едно от връщането му в нулево положение.

— Следващ въпрос. Как се нарича корабът, с който Христофор Колумб открива Америка през 1492 година? Трийсет секунди.

Щрак.

Хронометърът отново започна да отброява.

Интервюто беше минало добре. Свен беше някъде на възрастта на бащата му, дори малко повече, и не разбираше кой знае колко, но проявяваше искрен интерес, поне така му се стори. Приятен събеседник. Когато Мире се върна от тоалетната, Свен им беше поръчал по още една бира.

От нея е било. Втората бира. Сигурно е сипал нещо вътре — не след дълго на Мире му прилоша. Загуби концентрация. Почувства слабост.

Свен предложи да го закара вкъщи.

Излязоха от ресторанта. Тръгнаха към паркинга.

И после той се събуди тук.

Главата — отпусната върху твърдата маса.

Надигна се до седнало положение и му отне няколко секунди да осъзнае, че не вижда нищо. Опита се да махне онова, което покриваше очите му, но установи, че може да помръдне ръце едва сантиметър-два. При всеки опит се чуваше стържещ металически звук.

Вериги. Белезници.

Развика се и задърпа белезниците, но млъкна, като чу познатия глас:

— Никой няма да те чуе и няма как да се освободиш.

Пак се развика. Какво ставаше, мамка му? Какви ги вършеше този, по дяволите? Взе да редува заплахи и молби. Най-вече заплахи.

— Успокой се. Ще си тръгнеш след около половин час. Стига да получиш нужната оценка, разбира се.

— Каква оценка? — попита Мире. — За какво?

Шейсет въпроса.

Трийсет секунди време за мислене за всеки.

Нуждаел се от една трета верни отговори.

— Иначе? — попита Мире.

— Започваме — не го удостои с отговор мъжът, който вероятно всъщност не се казваше Свен Катон. — Първи въпрос. Какво означава абревиатурата НАТО? Трийсет секунди.

Щракането от включването на хронометъра, последвано от по-слабо, но по-бързо цъкане от отброяването на секундите.

Мире почти не обърна внимание на първите десет-петнайсет въпроса. Продължи да дърпа белезниците, да пита какви ги върши този, да го вземат дяволите, какво иска, да се зарича да му разгони фамилията или пък да му даде каквото пожелае, само да го пусне.

Заплахи и молби.

Мъжът не се повлия от тях. С все същия спокоен глас задаваше въпросите си, пускаше хронометъра, предлагаше да повтори и очакваше отговор. След известно време безпристрастно обясни, че шансът за положителна оценка е намалял драстично и че ще е най-разумно Мире да се опита да се съсредоточи малко повече върху въпросите и малко по-малко върху заплахите.

Затова Мире започна да го слуша.

— Какво е просто число?

— Кои животни влизат в „Голямата петорка“?

— През кое десетилетие се ражда остров Сюртсей южно от Исландия?

— Как се нарича международната единица за измерване интензитета на светлината?

Някъде по средата Мире осъзна, че при всяко негово движение се чува шумолене. Найлон. Седеше върху найлон. Мека възглавница, увита в найлон. В света на Мире съществуваха само две възможни обяснения за това.

Едното беше, че възглавницата е нова.

Другото — че искат да я пазят.

От петна. Воня. Кръв.

Със силен приток на адреналин той взе решение да се справи. Да покаже на тази гад. Постара се да слуша, постара се да мисли. Трябваше да вземе проклетия изпит.

— В кой американски щат се намира град Чикаго?

— С кой символ се означава химичният елемент фосфор?

— Кой става крал на Швеция след Оскар I?

Въпрос след въпрос след въпрос с все същия спокоен дълбок глас. Мире не знаеше нито един отговор…

— Последен въпрос. От кое семейство е росомахата?

Щрак.

Кое семейство ли? Какво семейство?! Мире знаеше как е „росомаха“ на английски. Wolverine. Беше гледал всеки един филм на „Марвъл“. Но семейство?

— Да повторя ли въпроса?

— Не.

Мълчание. Тихото бързо цъкане. Щрак.

— Времето изтече. Да видим…

Мире въздъхна, облегна чело на масата. Изключено да е улучил двайсет. На повечето въпроси изобщо не отговори.

Чу как мъжът се изправя. Мире бавно надигна глава от масата, ослуша се. Като че ли се приближаваше. Изведнъж Мире усети нещо студено и метално на челото си.

— Негоден си — заяви мъжът, който не се казваше Свен Катон.

Мире не успя дори да дръпне глава, преди сгъстеният въздух от уреда за зашеметяване на добитък да изстреля малкото бутало, което незабавно проникна през черепа и се заби в мозъка.

Целият й живот беше изтъкан от лъжи. Невидими. Над трийсет години сянката бе надвисвала над нея, без тя да забележи. Но стига толкова. Сега ги виждаше до една. Накъдето и да се обърнеше, се сблъскваше с тях.

Лъжите и предателствата.

Никой не й казваше истината.

Никой.

Нито Ана, нито Валдемар, нито Себастиан.

Мама, татко и татко.

Макар че точно сега тя отказваше да мисли за тях като за родители. „Родители“ предполагаше обич. А тя нямаше да им я даде. Сега те бяха просто хора с имена, нищо повече.

Ана. Валдемар. Себастиан.

Стъпка по стъпка животът й беше започнал да се пропуква. Полицейско разследване на финансови престъпления беше довело до ареста на Валдемар. Отначало тя беше убедена в невинността му, взе го за жертва на нещастно стечение на обстоятелствата. Все пак ставаше дума за собствения й баща. Само че той призна вината си. Светът й се разклати.

Тогава тя не знаеше, че това е само върхът на айсберга.

Истинската пропаст се разтвори под краката й, когато научи, че Валдемар не й е биологичен баща. Това разкритие едва не я довърши. Тя трескаво се мъчеше да направлява потъващия кораб на новия си живот и да научи цялата истина. Притисна Ана, но изобщо не беше подозирала на какви измами е способна майка й.

Предложи й измислен баща.

Покойник.

Поредната лъжа.

Ваня разбираше защо не й е разкрила истината за Валдемар. Разбираше и може би дори уважаваше решението й. През целия й живот той беше истинският й баща. Най-добрият баща, когото можеше да си представи. Защо да й го отнема? Защо да съсипва отношенията им без нужда?

Но сега? Когато тя научи кой е; или по-точно кой не е. Защо продължи с лъжите? Защо и сега я лиши от истината? Нямаше нито обяснение, нито оправдание, нито смисъл и единственият резултат беше вледеняване на отношенията между двете. Вечен лед, който Ваня не изпитваше емоционална необходимост да се опитва да размрази.

Не тя беше лъжкинята.

Тя беше невинна.

А после, когато всичко около нея вече се беше разклатило, ненадейно Себастиан Бергман също пристъпи от сенките.

Той беше нейният баща.

Затова се беше върнал в „Риксмурд“.

Мотивът му беше ясен като бял ден. Всичките му действия имаха една-единствена цел — да се сближи с нея, да станат приятели.

В нощта след сватбата на Били той я събуди. Тя още беше сънена, когато той заяви, че трябва да й каже нещо и не, не може да чака. Не знаеше какво точно бе очаквала, когато седна до него на неоправеното легло, но със сигурност не и това.

„Аз съм ти баща, Ваня“ — така каза той и я хвана за ръка.

Поне си беше направил труда да й разкрие истината с известна деликатност. Постара се да е възможно най-нежен. Обясни как самият той е научил и как не искал да разруши връзката й с Валдемар, как Ана му забранила, как той въпреки всичко винаги мислел единствено за нейното благополучие.

Изглеждаше искрен.

Тя беше благодарна за това. Но то не променяше нищо. Лъжата си е лъжа.

Бяха си играли с живота й.

Като в онзи филм с Джим Кери… „Шоуто на Труман“.

Всичко е било постановка и всички са били зрители, всички освен нея.

Тя, която винаги се беше гордяла, че е трезва и разумна, загуби почва под краката си. Сякаш се намираше в къща, в която всяка врата водеше до поредната задънена улица. Колкото и да се мъчеше, не можеше да открие изхода.

Излезе в болнични за две седмици. Седеше си в апартамента и се мъчеше да си върне контрола над емоциите. Не се получи, само осъзна колко самотна е всъщност.

През целия си зрял живот беше влагала енергията си в две неща — в работата и в семейството.

Да бъде добра полицайка.

Да бъде добра дъщеря.

Сега, като остана без семейство, й оставаше единствено работата.

Само че там беше мъжът, който изведнъж се оказа неин баща. Двата й свята се сблъскаха. Никъде нямаше да може да се освободи от мислите, които я преследваха. Но тя се нуждаеше точно от това.

Да изгради живот далеч от сенките.

Собствен живот. Само неин.

Само че нямаше представа как.

Обикновено, когато близо двеста ученици тичаха по коридора с шкафчетата, нивото на шума беше съвсем различно. Но миналия четвъртък започна лятната ваканция и сега Лисе-Лоте Гонзалес беше сама в притихналото училище. През седмиците преди завършването се беше натрупала доста административна работа и тя взе решение да прекара колкото време е необходимо в опити да навакса, за да може после да си почива с чиста съвест. Вчера прекара в кабинета едва няколко часа, след това хубавото време я подмами навън, но днес беше твърдо решена да остане поне до четири.

И без това не й пречеше да отложи ваканцията със седмица-две. Беше приятно да работи съсредоточено, без да звънят телефони, да я прекъсват колеги и имейлът й да се пълни с писма.

Към два часа реши, че е заслужила кратка пауза. Отиде в пустата учителска стая, включи електрическата кана и си направи чаша нескафе. Затършува из шкафовете под плота и намери кутия стари бадемови бисквити. Щяха да свършат работа.

След като си изпи кафето, реши да се поразтъпче. Обичаше да обикаля из наскоро ремонтираните помещения в своето училище.

Така мислеше за него.

Като за „моето училище“.

Което, разбира се, не беше вярно. Училище „Хилдинг“ беше най-новата институция за ученици от шести до девети клас на образователния концерн „Донергруп“.

Вървеше им.

Много ученици, добра репутация, компетентни учители, а и на националното оценяване се представиха доста над средното равнище. Затова и Лисе-Лоте и за миг не се тревожеше, че ръководството на концерна може да съжали, че я е назначило за директор.

Тя зави зад ъгъла и излезе в коридора, където се помещаваха кабинетите по естествени науки. Лисе-Лоте се спря. Една от лъскавите бели врати — които, колкото и да е невероятно, бяха изкарали целия срок, без да ги надраска някой — беше притворена. Трябваше да стоят заключени, понеже в залите държаха химикали, киселини, газови бутилки и други и опасни и ценни предмети.

Понечи да бутне вратата и да заключи, но първо надникна вътре.

Какво беше това?

Тя отвори вратата широко. Да, правилно беше видяла. Вляво от дъската седеше човек, гол от кръста нагоре и с гръб към стаята.

— Извинете!

Никаква реакция. Лисе-Лоте пристъпи в стаята.

— Извинете, кой сте вие?

Все още никакъв отговор. Човекът сякаш изобщо не я чуваше. Дали не беше дрогиран? Ако се съдеше по позата му, или беше в безсъзнание, или поне дълбоко заспал.

Лисе-Лоте мина между чиновете, върху които столовете бяха старателно подредени и чакаха началото на следващата учебна година след осем седмици.

— Какво става? Чувате ли ме?

Сега видя, че е млад мъж. Мускулест. Татуиран. Но какво имаше на главата? Дали не беше шапка на джудже? Ами това на гърба му? Ако беше дрогиран или в безсъзнание, Лисе-Лоте се надяваше да не е използвал нещо от кабинета по химия. Нямаше да изглежда добре, ако някой от местните младежи е проникнал с взлом и се е дрогирал или отровил в нейното училище.

Лисе-Лоте пак се спря, притеснено сбърчила чело. Сега видя какво е това на гърба на мъжа.

Два листа.

Формат А4.

Пишеше нещо. Петна кръв на местата, на които хартията беше защипана върху голата кожа с големи телове от такер. Докато правеше последните крачки и се навеждаше да погледне лицето му, Лисе-Лоте предчувстваше най-лошото.

Дори празните очи да не й подскажеха, че младият мъж е мъртъв, малката кръгла дупка в челото не оставяше място за съмнение.

Ваня седеше на дивана в кабинета на Торкел и чакаше.

Или тя беше подранила, или той закъсняваше.

Вероятно първото. Точността на Торкел беше пословична.

Тя осъзна, че се притеснява, но не можеше да определи защо.

Торкел вече знаеше истината за Себастиан. Тя му разказа, когато той й се обади да провери как се чувства. Той не знаеше защо е взела болнични. Сигурно е мислел, че е болна от грип или нещо такова. Изненада се, естествено, но прояви и разбиране, увери я, че може да отсъства колкото й е необходимо и че той е на разположение, ако има нужда да си поговори с някого.

И сега тя имаше нужда.

Нямаше си никого другиго, а беше осъзнала, че сама няма да се справи.

Видя през стъклената стена, че Торкел идва. Изправи се, за да събере сили. Упрекна се за инстинктивното движение. Все пак щеше да говори с Торкел. Нейният приятел и ментор. Събитията от последните месеци не бяха променили това.

Всичко щеше да е наред.

Той беше на нейна страна.

Защо тогава тя се държеше като уплашен първолак, повикан при директора?

Оставаха му няколко метра до кабинета, когато я забеляза, усмихна й се дружески и вдигна ръка за поздрав, но на Ваня й се стори, че долавя известна тревога в погледа му. Осъзна, че може би той също се притеснява преди срещата им.

Той не знаеше за какво е дошла.

Дали не се безпокоеше, че ще я загуби?

Дали наистина щеше да я загуби? Защо всъщност беше дошла?

Сама не знаеше. Беше загубила контрол. Не й беше присъщо. Точно затова се притесняваше.

— Привет, Ваня, радвам се да те видя. — Той влезе и я прегърна. — Как се чувстваш?

— Не много добре.

Ваня внезапно усети колко е приятно да й зададе този въпрос човек, който наистина се интересува от отговора. Интересува се от нея.

— Не съм съвсем на себе си.

— Разбираемо е — отвърна Торкел тихо и я хвана за раменете с изпънати ръце. — Много ти се струпа.

— Да, може да се каже…

Той се усмихна леко, стисна раменете й малко по-силно и после седна в едно от креслата за посетители. Кимна на Ваня да се настани на канапето срещу него.

— Вчера се видях за малко със Себастиан — започна Торкел, когато тя седна. — И той не се появява много-много.

— Каза ли му, че знаеш? — попита тя.

Торкел поклати глава. За какъв го имаше? Изрично го беше помолила да си мълчи. Много добре знаеше, че никога не би предал доверието й.

— Какво ще правим сега? — продължи той и се приведе напред, облегна лакти на коленете си и притисна върховете на пръстите си. — Как искаш да действаме? Ти решаваш.

Тя погледна честните му любезни очи и й се прииска да имаше по-добър отговор.

— Не знам.

— Той дори не е на щат, има договор за консултант. Мога да го скъсам още днес, ако пожелаеш.

Това я изненада. Ваня не знаеше какво да каже. Този сценарий дори не й беше хрумвал. Себастиан беше част от екипа, точно както и тя, поне така го чувстваше. А сега изведнъж й се предоставяше възможност да промени това. Да го изхвърли.

Не беше лесно.

Част от нея не искаше никога повече да го вижда. Друга част не беше толкова сигурна. Беше по-скоро объркана.

— Не знам — продума накрая.

Празният отговор, който напоследък все по-често даваше. Този, който оставяше решението в чужди ръце.

— Мога да го изритам незабавно. От теб зависи — повтори Торкел.

Тя кимна признателно, но неувереността беше не по-малка от признателността. Ако не и по-голяма.

Тя не мразеше Себастиан Бергман. Не му беше толкова гневна, колкото на Ана и Валдемар. Далеч не толкова. Не искаше да му навреди. Бяха се сближили доста, не можеше да го отрече. Донякъде дори го харесваше.

— Трябва да помисля. Не знам, струва ми се твърде просто — промълви тя.

— Понякога простото е най-добро — отвърна Торкел.

Вярно, но би било същото като да се опита да избяга от трудностите. Да ги смете под килима. Не беше такава. Не искаше да се крие от проблемите. Искаше да ги реши. Веднага. Или поне да опита, преди да се предаде.

Бавно поклати глава:

— Не го гони. Ще ти кажа, ако размисля.

Торкел кимна. Невъзможно беше да прочете по лицето му какво мисли за решението й. Той понечи да каже нещо, но в същия момент телефонът иззвъня и този път не можеше да сбърка изражението му. Раздразнение. Той стана, заобиколи бюрото и вдигна слушалката на стационарния телефон.

— Наредих да не ме безпокоят — изрече рязко.

После обаче се заслуша, придърпа бележника от бюрото и взе химикалка.

— Откъде, казваш, се обадила?

Торкел започна да записва. Ваня стана от канапето. Не знаеше кой се обажда, нито откъде, но знаеше, че имат нов случай.

Себастиан не знаеше точно как се беше озовал на остров Аделсьо. Или по-точно, беше бесен, че позволи да се озове на Аделсьо. Вярно, той винаги играеше на чужд терен, но обикновено проявяваше достатъчно разум да се погрижи да се измъкне относително лесно, когато пожелае. Обикновено преди жената, с която е спал, да се събуди. Отдаваше факта, че този път не се беше оказал толкова далновиден, на това, че в последно време злоупотребяваше повече от обикновено. Натрапчивият импулс да търси още и още завоевания, сякаш направляваше целия му живот.

След Вермланд.

След Мария и дъщеря й Никол.

Момиченцето беше станало свидетел на убийството на братовчедите, леля си и мъжа й и когато го откриха, отказваше да говори с полицията. Себастиан пое на плещите си отговорността да му помогне да преодолее травмата. С времето се привърза към детето и майка му. Твърде силно. Нанесоха се в дома му. Превърнаха се в нещо като малко семейство. Никол запълваше вакуума, останал след смъртта на дъщеря му.

Не беше нормално.

Не можеше да продължава така.

И не продължи.

Накрая Мария му даде да разбере, че не иска да го вижда повече.

Но той искаше да вижда тях.

Затова посвети известно време в опити да ги открие. Не беше кой знае колко трудно. Бяха се изнесли от апартамента в Еншеде и сега живееха в малка къща в Окершберя. Себастиан отиде дотам, но пред вратата изведнъж се разколеба.

Какво всъщност мислеше да прави?

Какво можеше да направи?

Искаше да обясни. Колко много означаваха за него. Как мечтаеше пак да са заедно. Как по някакъв начин го бяха накарали да се чувства по-жив от когато и да било след Коледа на 2004-а.

Само че той ги беше излъгал. Беше излъгал себе си. Или както каза Ваня, беше се възползвал от тях, от слабостта им. Мария също го знаеше. Тогава какво всъщност си въобразяваше, че ще постигне, като се натресе неканен в живота им? Нищо. Затова се отказа. Остави къщата зад гърба си.

Остави Мария и Никол зад гърба си.

Отново се впусна в случайните и безсмислени сексуални похождения.

Като това в Аделсьо.

Кошмарът го беше събудил точно преди шест часа. Както винаги, дясната му ръка беше стисната в юмрук. Той разпери пръсти и в същия миг осъзна, че този път няма да може просто да стане и да се измъкне. Не само че не знаеше пътя, ами нямаше и желание да върви седем километра до ферибота, а после да пътува цяла вечност с автобуса до Стокхолм. Затова остана в леглото и се взира в тавана, докато не чу, че жената до него, Кристина… някоя си, се събужда. В същия миг, в който отвори очи, той й се усмихна и бързо я погали по бузата.

Тя се протегна и понечи да пъхне ръка под завивката му, но той я отблъсна и стана.

— Ще се изкъпя. Нали може да ти ползвам хавлията?

Кристина изглеждаше леко разочарована от резкия край. Но той не можеше и да помисли за още секс. Целта беше вълнението, предизвикателството да я съблазни, да играе играта, за да може поне за малко да забрави болката и вината, които бавно го тровеха. От това се нуждаеше. А без него сексът щеше да е просто поредното мъчение.

Като излезе от банята, Кристина му беше приготвила закуска. Той гледаше на всяка цена да избягва подобни ситуации. Фалшивото усещане за близост, илюзията, че имат нещо общо — при положение че ако той решаваше, никога повече нямаше да се видят — побиваха го тръпки.

— Искаш ли да се поразходим след закуска? — предложи тя, докато му мажеше масло на домашната питка, която беше стоплила в микровълновата.

— Не, искам да ме закараш до ферибота — отвърна Себастиан прямо. — А още по-добре до града.

Кристина остави ножа и му се усмихна леко изненадано, все едно едва сега е осъзнала, че плановете й за деня няма да се осъществят.

— Снощи ми каза, че днес не бързаш за никъде.

— Казах каквото трябваше, за да ми пуснеш.

Което си беше вярно, но в настоящата ситуация нямаше как да остане без последици.

Положителното беше, че нежеланата закуска приключи незабавно.

Отрицателното — че Кристина нямаше никакво намерение да го кара където и да било.

Затова сега Себастиан се влачеше по нещо, наречено „околовръстен път Аделсьо“, и се надяваше то да го изведе до ферибота.

Телефонът му звънна.

Първата му мисъл беше: „Дано да е Ваня“.

Преди около месец, в нощта след сватбата на Били, се видя принуден да й признае, че е знаел от доста време.

Че й е баща.

Ваня, разбира се, остана шокирана. Отначало не искаше да му повярва, а после, когато се увери, че казва истината, го изгони. Не в смисъл „повече не искам да те виждам“, а по-скоро от необходимост да остане сама за малко.

Трябвало й време да осмисли информацията.

Щяла да му се обади.

Така и не се обади.

Себастиан я познаваше достатъчно добре и знаеше, че ако иска и така на моменти крехките им отношения да имат някакъв шанс да оцелеят, оттук нататък трябва да спазва нейните условия. Тя щеше да определя темпото. Най-малкият намек за прибързаност от негова страна и тя щеше да се обърне против него завинаги.

Затова сега беше сам.

Не се справяше добре сам.

Точно затова в момента вървеше пеш през Аделсьо.

Освен това не му се обаждаше Ваня. Обаждаше се Торкел.

Време беше да се връща на работа.

Урсула се учуди, че вижда младата си колежка на терминала. Торкел не беше сигурен дали Ваня ще дойде с тях, но явно бе успял да я убеди. Урсула би я разбрала напълно, ако беше отказала. Тя самата не беше сигурна дали й се работи със Себастиан. И то не само защото беше безсрамен лъжец и сексманиак, който на всичкото отгоре се оказа баща на Ваня.

Урсула имаше и свои причини.

Беше загубила дясното си око само защото се намираше близо до него.

Само двамата в дома му.

Усещане за секс във въздуха.

Може би и нещо повече, поне от нейна страна, макар сега да не би го признала за нищо на света. Бивша любовница и пистолет през шпионката. Себастиан дори не я посети в болницата. Помоли с половин уста за прошка и предложи да продължат откъдето бяха стигнали. Все едно нищо не е станало.

Урсула се обърна към Торкел, който стоеше на няколко крачки от нея:

— И Себастиан ли ще идва?

— Да, поне така каза.

— И Ваня е съгласна?

— Да.

— Не може ли да гласуваме? — предложи тя, като махаше на Ваня, която се беше спряла след остъклените врати и се озърташе.

Тя също вдигна ръка и тръгна към тях, като, както винаги, дърпаше черния си куфар и изглеждаше изненадващо спокойна, помисли си Урсула. Е, може би една идея по-бледа от обикновено. И като че ли беше поотслабнала.

— Проблем ли е, че идва? — попита Торкел и тя усети, че я гледа изпитателно.

Имаше нещо в тона му… Тя се надяваше вече да е преглътнал факта, че се е намирала в дома на Себастиан, когато я простреляха. Че това е затворена страница — първоначалната ревност. А може би не беше така. Макар и тя, и Себастиан да му обясниха, че е било съвсем невинно. Вечеря у приятел. Нищо повече.

— Себастиан винаги е проблем. — Тя леко сви рамене, за да покаже, че няма нищо драматично.

— За теб в частност?

Не, определено не беше затворена страница.

— Не — въздъхна тя. — Не повече от обикновено — добави.

Ваня дойде при тях и Урсула изненада и нея, и себе си, като я прегърна. Никога никого не прегръщаше. Дори собствената си дъщеря.

— Здравей, мила, как си? — поздрави я.

Ваня гледаше Урсула меко. Признателна за неочакваната загриженост.

— Добре съм. Малко работа ще ми се отрази добре.

Тя се обърна към Торкел и отклони разговора от темата за личния си живот:

— Успях само да прегледам предварителния доклад в таксито — извини се. — Знаем ли нещо повече?

— Не много — поклати глава Торкел. — Две убийства. Показни. Идентични. Жертвата простреляна в челото, открита в класна стая с конусовидна шапка на главата и нещо като… изпитна работа, закована на гърба. Първата в Хелсингборг миналата седмица, другата в Улрисехамн онзи ден.

— Значи убиецът се движи?

— Така изглежда — потвърди Торкел. — За съжаление първият доклад на хелсингборгската полиция е доста непълен.

Урсула поклати глава:

— Както винаги, ние ще трябва да свършим цялата работа и на двете места — каза кисело.

— Още не можем да сме сигурни. Извън „Риксмурд“ също има добри полицаи — не се сдържа Торкел.

— Жалко, че никога не съм ги виждала — сряза го Урсула с лека усмивка. — Знам, че все се мъчиш да защитиш провинциалистите, но дори ти трябва да признаеш, че докладът на хелсингборгците е под всяка критика.

Тя погледна към Ваня за подкрепа, но установи, че вниманието на колежката й е насочено другаде. Урсула се завъртя и видя какво гледа Ваня. Себастиан минаваше така нехайно през въртящите се врати, сякаш нямаше никакви грижи. Зад него Урсула забеляза как Били слиза от такси и бърза към вратите.

Цялата банда се събра…

При вида на Ваня Себастиан се закова на място, цялото му безгрижие внезапно изчезна.

— Отивам да си поговоря с него — промърмори Ваня тихо и пусна куфара си.

— Да дойда ли с теб? — предложи Торкел с едва ли не бащински глас.

— Няма нужда.

Тя тръгна към Себастиан, който пусна чантата си и явно реши да я изчака тя да отиде при него. Били го подмина. Кимна му леко и продължи към Урсула и Торкел, без да спира. Себастиан познаваше мрачните тайни зад уравновесената фасада. Знаеше какво крие Били. Точно сега обаче се радваше, че колегата му се преструва, че нищо не е станало. Искаше да се съсредоточи върху дъщеря си.

— Здравей, Ваня — поздрави я той тихо, когато ги разделяха само няколко метра. — Не бях сигурен дали ще дойдеш.

— Дойдох.

— Каза, че ще се обадиш…

Ваня мина последните крачки и застана толкова близо, че той долавяше аромата на шампоана й. Тя сякаш се опитваше да създаде някаква лична сфера насред множеството.

— Днес минах през „Грев Магнигатан“ — започна тя тихо, та никой от минаващите покрай тях да не чуе какво си говорят. — Но ти не си беше вкъщи.

— Не, бях… при приятели.

Себастиан пак се ядоса за престоя си в Аделсьо. Ако си беше стоял в Стокхолм, нямаше да изпусне Ваня.

— Ти нямаш приятели — отвърна Ваня ненужно грубо. — Пак си чукал някоя непозната — добави и за пореден път показа, че го познава твърде добре.

Себастиан съзнаваше, че има подходящи и неподходящи моменти да лъже. Този беше от най-неподходящите.

— Извинявай — каза искрено. — Не знаех, че ще идваш. Трябваше първо да се обадиш.

— Просто минавах — сви рамене тя. — Бях при Торкел и исках да ти кажа, че всички от екипа знаят за… роднинството ни.

— Че съм ти баща.

Тя го изгледа с известна студенина. Толкова му беше лесно, а на нея толкова трудно. Не беше справедливо.

— Харесва ти да се наричаш така, а?

— Да, харесва ми — кимна той. — Гордея се с теб. Но ако ти пречи, ще престана.

Той се озърна из терминала. Недалеч Торкел, Урсула и Били стояха един до друг и гледаха към него и Ваня. Себастиан усещаше, че поне двама от тях, а може би и тримата, биха искали той да се обърне и да си отиде. Да ги остави завинаги. Само че не го беше грижа какво мислят те. Единственият човек, за когото изобщо го беше грижа, стоеше пред него.

— Ще направя каквото поискаш, само нека не те губя — каза той и несъзнателно протегна ръка и хвана нейната. За негова изненада тя не се отдръпна. — Не беше подготвена за това — продължи той, все така искрено. Това спокойно можеше да се окаже най-важният му разговор в близко бъдеще. Може би най-важният в целия му живот. Нямаше да рискува, като се дистанцира емоционално. — Знам, че ми се сърдиш. Сърдиш се на всички. Разбирам те…

Той замълча. Претегляше всяка дума. Той беше стъпил на нестабилен мост и се мъчеше да запази равновесие. От двете му страни зееше пропаст и всеки миг дъщеря му можеше да го хвърли в нея.

— Откакто научих коя си, най-големият ми страх беше един ден да не стоим както сега и после всеки да тръгне по свой път. Никога да не ме приемеш. Боях се до смърт от това. Още се боя до смърт.

Той дълбоко си пое дъх, преди да продължи. Нямаше представа как й въздействат думите му. Лицето й не разкриваше нищичко. Той още я държеше за ръка.

— Но животът си е твой. Затова и изборът трябва да бъде твой.

Той млъкна. Имаше още какво да каже, но не биваше да прекалява; това бяха твърде важни въпроси за обсъждане насред оживено и шумно летище. Затова зачака. Както му се стори, цяла вечност.

— Можем да бъдем колеги — отговори тя накрая. Спокойно и сдържано. — А за другото… — Поколеба се. Тя също явно подбираше думите внимателно. Гледаше го сериозно с красивите си сини очи. — Не си мой баща. Не и по този начин. Не и в смисъл „да празнуваме Коледа заедно“ и „ще ти подаря букет по случай Деня на бащата“.

Себастиан кимна. Мина по-добре, отколкото се беше надявал.

— Точно сега няма да се справя — продължи Ваня, сякаш очакваше той да се възпротиви. — Може би никога няма. Можем да бъдем просто колеги. Съгласен ли си?

Себастиан дълбоко въздъхна от облекчение. Тя поне приемаше една малка част от него, а една малка част от него беше за предпочитане пред нищо.

— Ще направя всичко по силите си — отвърна с достойнство.

— Направи повече — заръча му тя и съумя да докара усмивка на лицето си. — Виждала съм кое е по силите ти.

С тези думи го остави и се върна при другите.

По високоговорителя помолиха пътниците за Гьотеборг да се отправят към изход 37. Себастиан вдигна чантата си и последва колежката си.

Както обикновено, Били пренебрегна всякакви ограничения на скоростта и камери на пътна полиция по близо осемдесетте километра между летище „Ландветер“ и Улрисехамн, тъй че едва четирийсет и пет минути след като се настаниха в колата пред залата за пристигащи, видяха как езерото Осунден се простира пред тях. Себастиан имаше някакви бледи спомени, че върху замръзналото някога езеро се е провела някаква важна битка. Но кога, между кого, кой победил и какви били последиците — нямаше представа.

Минаха северно от езерото покрай голям къмпинг, който кипеше от живот, след това джипиесът им подсказа да свият надясно и после пак надясно по „Боросвеген“ — улица, която според Себастиан по нищо не се отличаваше от всички други входове в другите малки градове, в които беше ходил. Много зеленина. Стари кооперации се редуваха с отделни магазини и малки фабрики. След това стигнаха до няколко многофамилни къщи от дясната страна, от които поне горните етажи би трябвало да имат изглед към езерото, затова вероятно и бяха по-скъпи. Най-сетне стигнаха до полицейското управление. Под следобедното слънце сградата изглеждаше съвсем нова. Долният етаж беше от тухли, горният — с жълта мазилка. Зелени сенници, емблемата на полицията беше от двете страни на входа. Били отби вляво и паркира край кръгла поляна, на която бяха побити три камъка в нещо като Министоунхендж.

— Торкел Хьоглунд? — провикна се някой, като слязоха от колата.

Всички се обърнаха и видяха към тях да върви около четирийсет и пет годишна жена, която същевременно извиваше ръка назад, за да заключи от разстояние зеления пасат по-нататък на паркинга.

— Ева Флорен, полиция Борос, Вестра Йоталанд, аз ви се обадих сутринта.

Торкел пое протегнатата й ръка и представи останалите от екипа.

— Тъкмо се връщам от съдебна медицина в Гьотеборг — продължи Ева, докато ги въвеждаше в сградата. — Бащата на жертвата я разпозна.

Минаха през приемната, където двама униформени полицаи стояха зад гишето и се взираха всеки в своя компютър. Нямаше посетители. Прокарване на служебната карта, избръмчаване на ключалката и след миг се озоваха във вътрешността на управлението.

— Кафе? — предложи Ева, докато минаваха покрай трапезарията, където всичко — плотове, шкафове и маси — беше изработено от някакъв вид светла дървесина. Извит кухненски плот в средата и шкаф, който висеше от тавана над обособения кът с хладилник и фризер, мивка, кафемашина, микровълнови печки и работни повърхности от същото дърво. Тъмнорозови столове около масите. Бели пердета на големи шарени точки на всички прозорци. Някой се беше постарал страхотно да придаде на стаята усещаше за модерно работно място и се беше справил доста приемливо.

— Да, благодаря — отговори Себастиан на въпроса за кафето, докато другите отказаха. — Черно, но с бучка захар, ако имате.

Ваня го изгледа. Естествено, възможно беше просто да му се пие кафе, но тя подозираше, че положителният отговор и последвалата топла усмивка са началото на опит да съблазни комисарката от Борос, която тъкмо сваляше чаша от един шкаф и на ръката й ясно личаха и годежен пръстен, и брачна халка. Не че за Себастиан имаше някакво значение.

— Благодаря, скъпа — ухили се той, когато след минута Ева му подаде димящата чаша.

Ваня въздъхна тежко, като видя как ръката му докосна тази на Ева, докато поемаше чашата. Дори допреди секунда да не беше сигурна, вече не оставаше място за съмнение. Само по себе си нищо ново, беше свикнала да очаква точно това от Себастиан, но поведението му я дразнеше повече сега, когато знаеше какъв й е всъщност. Идеята да го смята просто за колега до момента не въздействаше. Обмисляше дали да не говори с него.

Ева ги покани в конферентната зала на управлението. Бяла дъска на едната стена, същите розови столове като в трапезарията, същите завеси на точки по прозорците.

— Това ще е вашата стая. Само с това разполагат тук. Ако ви трябва още нещо, ще трябва да дойдете при нас в Борос.

Масите бяха наредени две по две една до друга в три редици, обърнати към бялата дъска, вместо да са събрани в средата, както бяха свикнали от „Риксмурд“ с другите стаи, които им отпускаха.

— Ще ни свърши работа — кимна Торкел. — По-просторно е от обикновено.

— С тази подредба малко прилича на класна стая — продължи Ева почти извинително. — Но може да го пренаредите както ви е удобно.

Настаниха се. Урсула, Ваня и Торкел седнаха на предната редица. Себастиан и Били се настаниха зад тях. Всеки получи тъмнозелена папка.

— Намерихте ли време да прегледате материалите? — попита Ева.

— Някои по-подробно от други, но при всички случаи предпочитаме да го чуем от вас — отвърна Торкел.

Ева кимна, отвори папка, подобна на техните, и показа снимка на мускулест млад мъж, който се усмихваше напрегнато срещу обектива.

— Мирослав Петрович, 21, открит мъртъв в кабинета по химия в училище „Хилдинг“ вчера следобед — започна Ева.

— Мире! — възкликна Били, сякаш внезапно забелязал стар познат.

— Да, така му викали.

— Досега не се бях усетил — продължи Били и поклати глава.

— За какво не си се усетил? — изгледа го Торкел любопитно.

— Завърши трети в „Хотел «Рай»“ — заяви Били, все едно това обясняваше всичко.

Другите трябваше да се задоволят с това.

— Сутринта получихме информация, че миналата седмица в Хелсингборг е извършено подобно убийство — продължи Ева. — Затова решихме да се свържем с вас.

— Патрисия Андрѐн — обади се Торкел.

— Именно, но това е почти всичко, което знаем. Открита в училище, конус на главата, простреляна в челото и с нещо като тест, закован за тялото, точно като при Петрович. Надявам се, че ще ни изпратят и по-подробен доклад.

— Добре — кимна Торкел. — Какво знаем за Петрович, освен че е мъртъв?

— Както казахме, нещо като знаменитост след участието си в онова риалити. Според бащата на Мирослав, Габриел Петрович, синът му щял да се среща с журналист за интервю в четвъртък. По обяд. Никой не го е виждал оттогава.

— Бащата знае ли името на журналиста? — обади се Ваня и за първи път се включи в разговора.

— Да, Свен Катон. В Швеция има шест души с тази фамилия. Нито един с такова малко име.

— Някой от тях да е журналист? — продължи Ваня, макар добре да знаеше какъв ще е отговорът.

Ако беше толкова просто, нямаше да викат Националния отдел за разследване на убийства.

— Не. Проверихме, разбира се, но смятаме, че е фалшиво.

— Знаем ли дали наистина са се срещнали и ако е станало, къде? — поиска да знае Ваня.

— Още не знаем, засега успяваме да скрием самоличността му от пресата, затова и не сме получили никакви сигнали.

— Дали е разумно? — усъмни се Торкел и не можа да скрие недоволството си.

Петрович вероятно е бил убит преди повече от 48 часа. Най-важните първи две денонощия. Всякакви свидетелски показания от четвъртък губеха стойността си с всяка изминала минута.

— Определено не е, но бащата пожела така.

Торкел въздъхна дълбоко и кимна. В такива случаи решението винаги беше трудно.

— Ако пресата не се досети сама, утре ще съобщим. Трябва да проследим движението му от последните му часове възможно най-подробно.

— Сега вие водите разследването — кимна Ева. — Ще съобщите, когато прецените. Само обяснявам защо не сме го направили досега.

— Училището? — прекъсна ги Урсула. — Някакви следи там?

Ева поклати глава, преди да отговори, което беше достатъчно за Урсула.

— Тялото е открито в класната стая, но убийството не е извършено там.

— А останалата част на училището?

— Една врата на приземния етаж е разбита. Нищо не сочи да е убит там.

Нищо — поне според огледа на полицията в Улрисехамн — не сочи да е убит там, понечи да я поправи Урсула, но си спомни молбата на Торкел да запази за себе си безграничното си недоверие към провинциалните полицаи.

— Аларма? — попита вместо това, макар вече да се досещаше за отговора.

Подозренията й бяха потвърдени от поредното поклащане на главата. Урсула въздъхна.

— Искам да огледам.

— Естествено. Ще ви закарам, като приключим тук.

Себастиан разглеждаше снимките от кабинета по химия. Столът, въжето около корема, което държеше жертвата изправена, обърната към ъгъла, белият конус на главата. Сериен убиец със сериозна подготовка и с послание.

Обикновено Себастиан слушаше докладите при предаването на случая с половин ухо, но нещо в тази зловеща картина му въздействаше. Той продължи да разлиства материалите в папката и намери онова, което търсеше. Копие от листа, закован на гърба на жертвата. Някои части се четяха трудно заради кървавите петна, но Себастиан набързо го прегледа.

— Какво е първото ти впечатление, Себастиан? — завъртя се Торкел към него.

Себастиан се понадигна, откъсна очи от папката и му се прииска да носеше очила, та да може авторитетно да ги вдигне на челото си или да надзърта над тях. Може би трябваше да си купи. Да заприлича на професор. Усмихна се леко на Ева, която този път не отвърна на усмивката му.

— Мъж. На възраст. Немного хора под петдесетте знаят какво е да те накажат да седиш в ъгъла, нито са чували за „глупашка шапка“. — Себастиан пак сведе поглед към снимките. — Според него този млад мъж е трябвало да се срамува от себе си. Както изглежда, заради липсата си на обща култура.

— В един епизод на „Хотел «Рай»“ участниците трябваше да решават ученически задачи и браха голям срам — обади се Били. — Не се справиха добре, меко казано.

— Извършителят вероятно се е свързал с Петрович и е изразил презрението си към него по някакъв начин.

— Намерихте ли мобилния му телефон? — пак ги прекъсна Били.

Ева отново поклати глава.

— Разполагаме с компютъра му…

— Проверете имейли, коментари в евентуален негов блог, профил в Инстаграм, Туитър — нареди Себастиан. — Този човек се е свързал с него.

— Знаеш, че тези момчета са колкото харесвани, толкова и мразени. Вероятно ще има много такива коментари.

Торкел пак се завъртя леко към Себастиан:

— Какво търсим?

Себастиан продължи да се взира в снимката на вързания младеж с глупашката шапка на главата.

— Добре формулиран текст, който изразява презрение. Никакви заплахи. Никакви псувни. Добър правопис.

Той вдигна очи към останалите и пак усети, че му липсват очила.

— Още нещо… но вие сигурно и сами сте се досетили. — Той направи кратка драматична пауза. Почака, за да се увери, че всички го слушат внимателно. — Направил го е два пъти за една седмица, значи няма да спре дотук.

„Ескилстуна-Курирен“

Редакцията за читателски сигнали

Кутия 120

631 02 Ескилстуна

Плъзнали са навсякъде.

Без да допринасят с нищичко.

Всички тези хора от риалити предаванията и блоговете. Физически почти идентични с татуираните си тела (мъже и жени) и силиконови устни и гърди (жени). Всички с интелект на двегодишно дете.

Всеки ден телевизионните ни канали бълват повърхностност; невежеството и чистата идиотия са качествата, които най-сигурно водят до успеха в днешно време.

Обръща ли някой внимание на интелигентните, които наистина умеят нещо? Сравнява ли ги лице в лице? Не, и млади, и стари с интелект и ерудиция биват цинично избутвани настрана.

Това не е „добра телевизия“.

Това не „генерира кликове“.

Това не става „вирално“.

Това са хора, които не умеят нищо, които се гордеят с този факт и които същевременно се представят като образци и идоли.

Както казва талантливият Кристиан Лук в програмата, която, слава богу, все още предлага убежище от агресивното невежество: „Накъде сме тръгнали?“.

Катон Стари

Хотелът ставаше. Стаята ставаше.

И въпреки това Били искаше единствено да се махне.

Беше решил да започне с компютъра на Петрович. „Ейсър Аспайър“, 17,3 инча, 4 ГБ РАМ, 500 ГБ харддиск. Идеята беше да добие обща представа. Да знае колко работа предстои, когато започне сериозното търсене. Вече знаеше, че Мире има профили в Инстаграм и Туитър, но как стояха нещата с Фейсбук, имаше ли блог, може би профил във Flickr, макар това да беше по-необичайно?

Само че изобщо не успяваше да се съсредоточи. Обичаше точно този вид работа. Беше добър в нея. Екипът очакваше от него да се справи, а тяхното уважение беше важно за него. И въпреки това едва бе започнал търсенето, и вече се разсея.

Мислеше за Йенифер. Мразеше се, че мислеше за Йенифер, а не за жена си. Затова насочи мислите си към Мю. Към медения месец — десет наистина чудесни дни в Турция, а после се сети за сватбата.

Първата брачна нощ.

Следващата сутрин.

Свърши се.

Той затвори лаптопа и се изправи с въздишка. Отиде до прозореца и се загледа в езерото. Какво да прави? Хотелът разполагаше с малка зала за фитнес, така му каза рецепционистът, като се регистрираха. Дали да отиде да потренира? Нямаше желание. Пък и така или иначе тичането навън изглеждаше по-примамливо. Да се обади на някого? Името на Йенифер пак изплува в съзнанието му. Не знаеше защо. Целунаха се един-единствен път — около месец преди сватбата му. Нищо повече. Да, и двамата имаха желание да стигнат по-далеч, но Били сложи край. Щеше да се жени — вече се ожени — за Мю. Обичаше Мю, тъй че ако искаше да говори с някого, щеше да бъде с нея. Но с Йенифер всичко беше по-лесно. Повече си приличаха. Имаха повече общи интереси. Тя го разбираше по друг начин.

Но тя, разбира се, не знаеше за брачната му нощ. За следващата сутрин. Никой не би могъл да го разбере.

Той сам не разбираше.

Но нямаше да му стане по-добре, като стои затворен в горещата хотелска стая и се отдава на мрачни мисли. Грабна якето и излезе.

След минута слезе в лобито. Огледа се и установи, че Себастиан се е настанил в едно от кафявите кресла след рецепцията и чете. Били се надяваше да се изниже незабелязано, но в същия миг Себастиан вдигна очи от вестника и го видя. Били изруга под носа си. Защо Себастиан висеше във фоайето? Защо не си стоеше в стаята или не обикаляше навън в търсене на момичета, които да вкара в леглото? Обикновено с това се занимаваше. Да не би Себастиан да го наблюдаваше?

— Къде си тръгнал? — провикна се Себастиан, стана от креслото и тръгна към него, като се мъчеше да си облече якето.

— Излизам.

— Ще дойда с теб.

Не прозвуча като въпрос. Очевидно Били нямаше думата.

— Не ми трябва бавачка.

— Мисли за мен като за… приятел на животните.

Били не можа да отговори, бутна вратата и се озова в кръглото, покрито с обли камъни площадче пред хотела. Въпреки че още беше топло, той закопча тънкото си яке и без да продума повече, се отдалечи от хотела. Зави надясно, прекоси малка поляна и после пак направи десен завой.

Себастиан тръгна подире му, след малко го настигна и двамата пресякоха заедно шосето. Продължиха надолу към езерото. Там Били избра да поеме наляво, та вятърът да духа в гърба му. Себастиан вървеше до него.

Всички събития от последния месец бяха по вина на Били.

Той се досети за роднинството между Ваня и Себастиан. Добра старомодна полицейска работа, ДНК-проба и подозренията му се потвърдиха.

Той заплаши да разкрие истината на Ваня, ако Себастиан не забрави на какво стана свидетел.

Как Били удуши котка през първата си брачна нощ.

Как се наслаждаваше на чувството.

Сексуално.

Дори Себастиан да е искал да си затвори очите, не се получи. Той незабавно съобщи на Ваня, че е неин баща, и с това унищожи единствения коз на Били. След това той трябваше да обмисли положението. Да вземе решение. Да признае ли на Торкел, или не.

За Едвард Хинде.

За Чарлс Седерквист.

Двама души, които Били беше принуден да убие на служба. Себастиан бе останал изненадан от липсата на каквато и да било реакция у него след случилото се, но дори в най-безумните си фантазии не си беше представял, че е възможно Били да свързва убиването с удоволствието, а сега тази връзка го запращаше по опасен път.

Естествената бариера, която обикновено те възпира да изживееш фантазиите си, беше съборена. Щеше да се наложи Били да я издига наново. Защото фантазиите щяха да си останат. Завинаги. Важното беше да научи къде им е мястото — че са просто фантазии и че той не бива да се поддава на импулса да ги осъществи.

Себастиан беше настоял Били да се заеме с проблема. Да потърси помощ. До този момент, поне доколкото знаеше, той не беше направил нищо подобно.

Бяха изминали доста път по брега, когато Себастиан наруши мълчанието:

— Защо излезе?

— Не ми е забранено да излизам от тъпия хотел.

— Не можеш да седиш на едно място?

Били не отговори и Себастиан прие мълчанието му за утвърдителен отговор.

— Как върви с Мю?

Били не отговори. Нямаше и нужда. Естествено, че не вървеше добре. Тайните тежат, а той криеше една от възможно най-големите тайни. Били беше въвлечен в процес, в който беше длъжен да преоцени почти всичко, което си мислеше, че знае за себе си, а освен това трябваше да си гледа кариерата и да си пази брака.

— Поговори ли с някого? — попита Себастиан и усети, че започва да се задъхва.

Били вървеше бързо, а той не беше във форма да тича покрай езера. Забеляза, че наближават друг къмпинг. Колко души можеше да побере това малко местенце?

— Ако ти не говориш с мен, аз ще говоря с Торкел, наясно си.

Стори му се, че Били леко забави крачка.

— Защо просто не го направиш?

Добър въпрос. Себастиан също се беше чудил. Защо мълчеше? Нямаше никакво специално отношение към Били, но Ваня държеше на него. Не знаеше как би реагирала, ако точно той стане източникът на новината, която би разцепила екипа. Той не можеше да рискува тя да реши да вини вестоносеца. Освен това беше полезно да държи Били с нещо, нямаше смисъл да отрича. Тайната можеше да му осигури добри позиции, ако някога му се наложеше да го помоли за услуга или подкрепа. Били вероятно се досещаше, но той нямаше намерение да потвърждава подозренията му.

— Е, какво става с Мю? — повтори въпроса.

В първия момент реши, че и този път няма да получи отговор, но после чу как Били дълбоко си поема дъх, издишва тъжно и казва:

— При родителите си е и съм доволен, че не се налага да я виждам всеки ден.

Себастиан кимна.

— Не смея да й се обадя — продължи Били. — Младоженци сме, а не искам да говоря с жена си. Това отговаря ли на въпроса ти какво става с Мю?

— Да — потвърди Себастиан.

— Хубаво.

Продължиха разходката си.

Урсула се прибра в хотела в осем и половина вечерта.

Естествено, Мирослав Петрович не беше убит в класната стая. Тялото беше докарано дотам по някакъв начин. Как и кога — това трябваше да се опитат да установят с помощта на охранителните камери, стига да имаше такива. Това щеше да е задача за Били.

Тя беше обиколила училище „Хилдинг“, за да се ориентира, но не забеляза нищо особено. Коридорите, бялата врата, кабинетът по химия зад нея, разбитият вход на приземния етаж. Неохотно трябваше да признае, че полицията на Борос май си е свършила работата добре. Всички места, които според нея представляваха интерес, вече бяха проверени и прилежно описани в доклада. Вечерта щеше да го прочете още един път, а на сутринта първата й работа щеше да е да се обади на отговорните технически лица. Личният контакт с извършилите първоначалния оглед беше важен. По принцип винаги приемаше случаите от други полицаи, рядко пристигаше първа на местопрестъплението. Документираните материали бяха основата, но личната среща обикновено даваше по-задълбочени знания. Само така можеше да разбере как работят техническите лица, как мислят и по този начин имаше шанс да открие подробности, които те не са търсили или, в най-лошия случай, са пропуснали.

Освен това се случваше полицията рано-рано да си хареса някоя следа и после да се мъчи да намери необходимите доказателства, които потвърждават теорията й, вместо да остави доказателства да я водят, да бъдат обективната основа, върху която да изгради теорията си. Затова беше важно да знае всичко. За нея техническите доказателства не подлежаха на обсъждане; всичко друго можеше да се интерпретира, изопачава или да е чиста лъжа, но доказателствата бяха сигурни и твърди.

Може би затова тя харесваше тях повече от хората.

Остави малката си чанта в единия край на леглото и се изтегна в другия, без да си събува обувките. Денят беше тежък и уморителен. Изкуственото око я дразнеше и тя мигна няколко пъти, за да го навлажни. Беше започнала да свиква. Не вярваше, че ще успее.

Най-трудното не беше самото изкуствено око и свикването с него, а пълната липса на зрение вдясно. Това се отразяваше на равновесието, налагаше се постоянно да върти глава, за да възприема околния свят, и всичко вървеше много по-бавно.

Но можеше да е и по-зле. Много по-зле.

Тя въздъхна дълбоко.

Хубаво беше да се върне в групата, в окото на бурята. Липсваше й. Тя живееше точно за тези командировки. Колкото по-сложни случаи, толкова по-добре. Тогава намираше фокуса, който й липсваше в ежедневието. Така се чувстваше жива. Вярно, работеше и по време на възстановяването, но не беше същото, като си седеше вкъщи пред компютъра — друго си беше на място. У дома ежедневието бе твърде близко, твърде натрапчиво. На терен то липсваше; всичко се въртеше около разследването.

Тя се надигна и се озърна. В хотел „Богесунд“, изглежда, имаха слабост към крещящите тапети. Големи червени цветя, преплетени със зелени листа, покриваха стената над леглото. Бяха безкрайно далеч от нейния спартански стил и това само по себе си действаше освобождаващо. По нищо не приличаше на дома й.

Запита се дали и в стаята на Торкел тапетите са подобни. Отдавна не бяха спали заедно. Едно време, преди Себастиан да се върне в „Риксмурд“, често се озоваваха заедно в леглото на Торкел. Лесно и естествено. За нея никога не бе ставало дума за любов. Но имаха хубава връзка, която напоследък й липсваше все по-силно.

Имаха си споразумение.

Само на работа.

Никога у дома.

Никакви планове за бъдещето.

За нея беше идеално. Денем се съсредоточаваше върху разследването, нощем можеше да си почине с неангажираща връзка. Повече не й трябваше.

Торкел обаче се надяваше на повече и тя го знаеше.

Нещо по-постоянно.

Връзка.

Докато беше омъжена, той се задоволяваше с това, което получаваше. След това обаче, когато Мике я напусна и реално вече нямаше пречка пред тях, стана болезнено ясно. Колкото и да е странно, след като остана наистина сама, желанието й за него намаля. Не защото Мике й липсваше — в брака им също никога не е имало любов, наложи се тя да признае пред себе си, когато надникна в душата си. Поне не от нейна страна. Но очевидното желание на Торкел да направят стъпката от неангажираща към сериозна връзка не кореспондираше с личността и желанията й. В крайна сметка напрежението унищожи досегашните им отношения.

Може би обаче щяха да намерят компромисен вариант. Тя вдигна мобилния си телефон. Поколеба се дали да не му прати есемес. Просто да го пита как се чувства. Дали е буден. Той щеше да схване.

Един есемес и всичко щеше да си върви постарому.

Той щеше да дотича след трийсет секунди.

Звучеше примамливо, но тя наистина беше уморена. Имаше нещо вълнуващо в това да си позволи да пофантазира още малко. Утре щеше да направи следващата крачка. Да го докосне, да поеме инициативата. Щеше да покаже съвсем нова своя страна.

Щеше да го съблазни.

Ваня и Били се отправиха към Хелсингборг веднага след закуска. Според джипиеса в колата под наем щяха да стигнат за два часа и четирийсет и пет минути от Улрисехамн до „Беря але“ 25 в Хелсингборг, където се намираше полицейското управление, но тъй като Били караше, вероятно щяха да са там след два часа. Поне той така твърдеше. След като се отдалечиха от града в южна посока, Ваня извади новия полицейски доклад от Хелсингборг, който пристигна сутринта, и се зае да го преглежда.

Името на жертвата беше Патрисия Елен Андрѐн, родена в Малмьо през 1989 година. Необвързана, с едно дете. Фризьорка. В материалите имаше няколко нейни снимки — повечето от местопрестъплението, но и две отпреди убийството — и двете очевидно професионални. Едната по бански на плажа. На Ваня й се стори позната. Или просто типажът често се срещаше. Засукана брюнетка с татуировки и силиконови гърди, и неестествено бели зъби зад уголемени устни.

— Нещо интересно? — обади се Били.

Ваня му показа една от снимките. Тази с Патрисия по бански. Той хвърли бърз поглед.

— Да му се не види, и нея я знам! — възкликна смаяно.

— Сигурен ли си?

— Виж я в Гугъл. Сигурен съм, че и тя участваше в нещо по телевизията.

Ваня извади телефона си и бързо провери Патрисия Андрен. Били се оказа прав. Естествено. Снимката на плажа беше сред първите, които излязоха. Преди две години Патрисия участвала в сватовническото шоу „Самотна майка търси“. Ваня въздъхна. Само това липсваше. Като се разчуеше, по цял ден щеше да им се налага да се занимават с пресата. Вярно, това беше работа на Торкел, но натрапчивото поведение на медиите влияеше на всички.

— Май някой е решил да убива треторазредни знаменитости — поклати глава тя и показа телефона на Били.

— Поне журналистите ще са щастливи — отвърна Били мрачно и показа, че и той е на нейното мнение. — Само че на Торкел няма да му е толкова весело.

— Никак.

— Пише ли още нещо? Би трябвало да има доклад от аутопсията — продължи Били спокойно, натисна газта и задмина един тир. Стрелката на скоростомера приближаваше 160.

— Да, би трябвало, но онези дръвници не са ни го пратили.

Ваня пак прегледа оскъдните материали. Повечето бяха от мястото, където е бил намерен трупът. Открили Патрисия в „Толшьо“ — общинско начално училище на петнайсет минути от центъра на Хелсингборг. Учителят, който обикновено преподавал във въпросния кабинет, я заварил в затвореното за ваканцията училище в осем и половина сутринта два дни преди празника „Мидсомар“. Трупът бил оставен на стол в ъгъла до катедрата. Бил завързан около корема, за да го държи изправен. Глупашка шапка на главата, лице към стената и два листа с въпроси, заковани с такер на голия гръб. Училището не разполагало с алармена система, полицията намерила разбита врата от задната страна. Същата работа като с Мире Петрович в „Хилдинг“.

— Поне имат заподозрян — промърмори Ваня след малко.

— Кой?

— Бившият й приятел. Стефан Андершон — Стефе. Баща на сина й. Бил я заплашвал.

— Само това ли имат срещу него?

— Пише, че го викали на разпит… — Тя прелисти малкото останали страници от материалите. — Но и записа от разпита не са пратили.

Били поклати глава.

— Изглежда са дали разследването на най-добрите си хора.

— Наистина.

— Добре че Урсула я няма. Щеше да ги разкъса.

Ваня си представи как Урсула привиква при себе си клетника, съставил доклада, и му казва какво мисли конкретно за него и като цяло за полицаите извън столицата. Не можеше да не се усмихне при тази мисъл.

— Радвам се, че тя се върна — продължи Били искрено.

— Ти се справи добре и без нея миналия път — похвали го Ваня. — Не помня дали ти го казах.

— Благодаря, радвам се.

Той хвърли бърз признателен поглед към Ваня и тя му кимна насърчително. Вярно беше. Били наистина беше узрял в последно време. Жалко само, че двамата се отчуждиха. Дълго време бяха по-скоро като брат и сестра, отколкото като колеги, и макар да изгладиха отношенията си, така и не успяха да възстановят предишната си връзка.

И навярно никога нямаше да могат.

Движението около тях се засили и Били се принуди да намали темпото.

— Трябва да попитам… — започна Били и Ваня усети, че той сякаш събира кураж да продължи. — Какво е чувството Себастиан изведнъж да ти стане баща? Сигурно е суперстранно.

Ваня се изсмя:

— Не мога да мисля за него като за баща. Той е само колега.

Били я погледна неразбиращо:

— Значи всичко си е както преди, така ли?

— Не, разбира се, но… би трябвало да бъде.

Тя замълча и се загледа във все по-равнинния пейзаж, който профучаваше покрай тях.

— Ще ми трябва повече време. Не мога да се справя с всичко наведнъж.

— Но ти си тук, гледаш го в очите, показваш сила.

— Смятах да напусна.

— Защо размисли?

— Беше твърде лесно. Твърде страхливо. Не така решавам проблемите.

Млъкнаха. Били гледаше съсредоточено пътя. Ваня искаше да се възползва от случая да поговори с някого. Но достатъчно за работата и собствените й грижи. В неговия живот също настъпиха големи промени.

— Ами ти как си? — постара се да вложи възможно най-позитивна енергия във въпроса. — Как е семейният живот?

— Добре, бива — кимна Били и се усмихна. — Страхотно.

— Разкажи за Турция — подкани го тя и се надигна на седалката да го слуша.

Били започна да разказва, но Ваня доста бързо се разсея. Наблюдаваше го. Сега, като не бяха вече толкова близки, й се струваше, че Били е забравил нещо.

Тя винаги усещаше кога я лъже.

Това беше една от дарбите й.

А Били лъжеше.

Нищо не беше страхотно. Ваня усещаше, че всичко е далеч от страхотно.

„Завийте надясно. След триста и петдесет метра завийте надясно.“

Женският глас на джипиеса превеждаше колата по все по-тесни улички през квартал с еднофамилни къщи, които изглеждаха напълно еднакви в очите на Себастиан. Приближаваха целта и той съжаляваше, че не се беше възпротивил, докато още имаше възможност.

Тъкмо приключваше закуската си, когато Торкел дойде и седна на неговата маса. Себастиан го изгледа въпросително. Урсула седеше на маса до прозореца недалеч — красива гледка и свободно място срещу нея.

— Проблеми в рая?

Торкел го погледна неразбиращо и Себастиан кимна към прозореца. Торкел се завъртя, видя Урсула, пак се обърна към Себастиан.

— Не, защо?

— Да не мислиш, че като не закусвате заедно, никой не се сеща, че спите заедно?

— Вече закусих.

— Нали знаеш, че да седите заедно като колеги е далеч по-малко подозрително, отколкото да не седите — продължи Себастиан разсъжденията си. — Поне ако не искате да се знае, че спите заедно.

— Не спим заедно.

— Защо?

— Приключи ли? — кимна Торкел към облизаната чиния и почти празната чаша на Себастиан, очевидно решен да отклони разговора от темата за Урсула. — Отиваме при бащата на Петрович.

— Тя изглеждаше доста заинтересована от теб на сватбата на Били — не се даваше Себастиан; нямаше намерение да сменя темата, след като явно караше колегата си да се чувства неудобно. — Как успя да я изтървеш?

Дали си въобразяваше, или наистина долови по-скоро тъга, отколкото гняв в очите на Торкел, преди той да бутне стола назад.

— Хайде, ставай.

— Къде ще ходим?

— Току-що ти казах. — Намек за досада и раздразнение в гласа на Торкел. — При бащата на Петрович. Искам да говоря с него преди пресконференцията.

— А аз защо трябва да идвам?

— Защото аз ти казвам.

На Себастиан никак не му харесваше Торкел да използва положението си в йерархията като единствен аргумент да наложи волята си. Той се облегна назад, за да покаже, че няма никакво намерение да става от стола. Тъкмо обратното. Смяташе да остане тук.

— Вземи Ваня или някого, който…

— Ваня замина с Били за Хелсингборг — прекъсна го Торкел. — Идваш с мен. Пет минути. Чакам те в колата.

Себастиан видя как Торкел напуска трапезарията. Поколеба се дали да не се прибере в стаята си, да го остави да чака в колата, докато не му писне и не тръгне сам. Но точно днес Торкел не изглеждаше в настроение за подобни демонстрации. Дали се дължеше на приказките му за Урсула Себастиан нямаше представа, но това беше едва началото на втория ден от разследването. Щеше да му се удаде и друга възможност да се опълчи на Торкел. За по-важен въпрос. Той допи изстиналото си кафе и се изправи.

„Завийте надясно. След двеста метра завийте надясно.“

— Значи ти си баща на Ваня — отбеляза Торкел, докато насочваше колата според указанията на джипиеса.

Себастиан му хвърли бърз поглед.

Попита го най-сетне.

Без никакво предупреждение.

Чудеше се кога ли Торкел ще повдигне въпроса.

— Да — отвърна Себастиан.

Невъзможно беше да прецени какво мисли Торкел. Говореше със същия тон, с който би обсъждал времето.

— Откога знаеш? — продължи Торкел и намали скоростта още повече, докато правеше последния десен завой към „Люктертсвеген“.

— След като се срещнахме във Вестерос.

— Това обяснява поведението ти…

— Да, сигурно.

„Пристигнахте. Крайната ви дестинация се намира отдясно.“

Торкел спря и изключи двигателя. Себастиан погледна през прозореца към едноетажната къща с тухли от калциев силикат и спретната градинка. Там щяха да отидат, но преди това той се обърна към Торкел:

— Какво ти каза тя?

— Само това. Че си й баща.

— А ти какво каза?

— Че тя решава дали да продължи да работи с теб, или не.

Себастиан не можа да скрие доволната си усмивка. Значи Ваня е имала възможност да се дистанцира от него, но не се е възползвала от нея.

Осъзнат избор.

Не че е принудена да го търпи, а е решила да остане близо до него. Пак беше нещо. Всъщност беше много повече от „нещо“, беше прекрасно. Вещаеше светло бъдеще.

— Но искам да знаеш, че ако някога ми се наложи да избирам… — прекъсна мислите му Торкел, отвори вратата и слезе, без да довърши.

Не беше и необходимо. Себастиан много добре знаеше кой ще изтегли късата клечка, ако се стигне дотам. Нямаше да е Ваня.

Мъжът, който покани Торкел и Себастиан в дневната, изглеждаше съсипан. Като че ли не си беше сменял дрехите от няколко дни. Тъмни сенки под очите, набола брада. Говореше с приглушен глас и главата му увисна между раменете, когато вяло размаха ръце и им посочи креслата в претрупаната с мебели стая. Less is more очевидно не беше девиз, познат на семейство Петрович. Стените бяха покрити от пода до тавана с картини, малки огледала и снимки, на всяка равна повърхност беше поставена покривка, отгоре фигурка, свещник, купа или саксия. Себастиан набързо изброи единайсет възможни места за сядане, и то без да брои табуретките пред двете кожени кресла при телевизора.

— Защо са повикали „Риксмурд“? — попита Габриел Петрович, след като седна на един от четирите фотьойла в стаята срещу Себастиан и Торкел, които се бяха настанили на дивана.

Торкел се поколеба за миг, но избра истината. Така или иначе щяха да го съобщят на пресконференцията по-късно днес.

— Смятаме, че синът ви е станал жертва на сериен убиец. Че е втората жертва.

— Коя е първата?

— Една жена в Хелсингборг. Патрисия Андрен.

Габриел поклати глава, името явно не му говореше нищо. Той се приведе напред и облегна длан върху една от трите дебели папки, наредени на масичката.

— Събрал съм всичко, писано за него. Помислих си, че ще искате да погледнете.

Себастиан понечи да попита от къде на къде ще искат да го видят, но се сепна, като видя погледа на мъжа.

Беше го виждал и преди.

В огледалото в продължение на години. След смъртта на Лили и Сабине. Безграничната мъка. Борбата изобщо да съществува, да намира причина да става от леглото сутрин. Този човек имаше нужда да говори за сина си, затова Себастиан само кимна мълчаливо.

— Миро беше добро момче. — Габриел отвори на първата страница от папката. — По телевизията не си личеше.

— Не съм го гледал — обади се Себастиан.

— Нито пък аз — каза Торкел, когато човекът се обърна към него и го изгледа въпросително.

— Там играеше роля. За да спечели. Във всичко искаше да печели.

Както подсказваше и отворената страница в папката. Леко пожълтяла изрезка от вестник — снимка на футболен отбор. Девет-десетгодишни момченца, прегърнати през рамо, усмихнати. Заглавието съобщаваше за спечелена купа в Борос. Мирослав Петрович беше обявен за играч на мача.

— Не му беше леко. Майка му почина, когато беше деветгодишен — обясни Габриел, като разлистваше папката.

Повечето изрезки бяха за футбол, но по-късно синът явно беше минал и на индивидуални спортове. Тенис и ски.

— В училище не се справяше кой знае колко добре. Но беше добро момче. Не пипваше наркотици, не общуваше с банди, нищо такова. Тренираше много.

Себастиан изгледа Торкел, като се надяваше той да схване незададения му въпрос колко още ще търпят носталгиите на бащата. Колегата му, изглежда, го разбра и си прочисти гърлото:

— Знаете ли да е бил заплашван?

— Постоянно — потвърди Габриел. — Или може би не точно заплахи, но хейт. Злобни хора. Преди около месец затвори коментарите в блога си.

— Нещо конкретно ли го накара?

— Просто му писна. Защото всички мислеха, че наистина е такъв, какъвто се показа по телевизията. А то беше просто роля.

— Да, вече ни казахте.

— За да спечели.

Ръката на Габриел се спря върху една отворена страница. „Талант на Улрисехамн стига до държавния финал“ гласеше заглавието и под него снимка на около тринайсетгодишния Мирослав в бял тенис екип и с ракета в ръка.

— Спечели регионалния турнир за „Кале Анка Къп“ и стигна до финала в Боста.

— Този журналист, с когото е щял да се среща… — опита се Торкел да върне разговора към настоящето.

— Да?

— Той каза ли нещо повече за него? Освен името?

Габриел помисли за момент, поклати глава:

— Не.

— Например къде ще се срещнат?

— Някъде в Улрисехамн. Щели да обядват заедно и после да отидат някъде за снимките.

— Но не знаете къде?

— Не.

— Дали може да е казал повече на някой друг? — предложи Торкел. — Колеги, приятелка?

Габриел отново поклати глава.

— В момента не работеше. Отказа се от гимназията и си намери работа в една бояджийска фирма в града, но напусна, за да участва в „Хотел «Рай»“.

— Никакъв контакт със старите колеги?

— Не бих казал. Повечето бяха по-възрастни и… мисля, че имаше и малко завист. Миро стана известен и взе да печели повече пари.

— Как ги е печелел? — попита Себастиан, искрено учуден.

— Тъкмо подписа договор с „Експресен“, щеше да води блог към сайта им за светски новини. Освен това печелеше доста от „На камиона“.

— Това пък какво е?

— Песен, която записа заедно с едно от момичетата от „Хотел «Рай»“. Стана платинена.

Гордостта в гласа му беше нескрита. Габриел разтвори една от другите папки и откри каквото търсеше. Списък с Шведския топ 100 от месец май. Няколко седмици преди повечето градове да бъдат кажи-речи парализирани от бавните шумни камиони, натоварени с пияни абитуриенти.

„На камиона“ на Мире и Чао бе заела третото място във въпросната седмица.

— Щяха пак да записват, а през юли заминаваха на диджей турне по западното крайбрежие.

— Гадже? Други приятели? — опита Торкел отново.

Бащата пак поклати глава.

— Нямаше гадже, а повечето му приятели напуснаха града. Или просто изгубиха връзка.

Не стигнаха доникъде. Торкел извади визитната си картичка и я подаде на Габриел с обичайната молба да се обажда по всяко време, ако се сети за каквото и да е.

— Свикахме пресконференция — обясни Торкел, докато се изправяха от дивана. — Ще се вдигне доста шум. Пресата вероятно ще се свърже с вас.

— Да говоря ли с тях? — попита Габриел; изглежда, наистина се нуждаеше от съвета на посетителите си.

— Както прецените — отговори Торкел. — Някои се чувстват по-добре, като споделят, други не. Но при всички случаи те ще научат къде живеете и ще дойдат.

— Мога да отида при брат си. Той живее в Удевала.

— Както казах, вие ще прецените.

Ръкуваха се и Габриел ги изпрати до вратата.

— Той беше добро момче — спря ги Габриел на прага. — Стараеше се, работеше, спортуваше… Може ли да го кажете на пресконференцията? Че беше добро момче.

— Разбира се — кимна Торкел.

Наистина щеше да го каже, но едва ли това щяха да напишат вестниците утре. В тези случаи пресата следваше собствен сценарий, а добрите момчета не продаваха толкова вестници, колкото развратните участници в риалити програми. Торкел затвори вратата и те оставиха мъжа сам с папките и спомените, от които никой не се интересуваше.

Както обеща Били, пристигнаха два часа и четиринайсет минути, след като напуснаха Улрисехамн. Полицейското управление на Хелсингборг се помещаваше в двуетажна сива сграда, разположена в квартал, който най-точно можеше да се окачестви като „промишлен“. Паркираха колата и пристъпиха в остъклената приемна. Очаквали ги и комисар Петер Берглунд щял да ги приеме незабавно, обясни полицаят на гишето и ги помоли да го последват.

Бързо ги въведоха в сградата, минаха по няколко безлични коридора и нагоре по стълбище, след което ги поканиха в тясна и студена стая. Помещението спешно се нуждаеше от освежаване, точно като мъжа, който ги посрещна. Лицето на Петер Берглунд имаше същия бледосив нюанс като стените. Петно от кафе върху измачканата риза, както и на разнебитената дървена маса; освен това при ръкостискането Ваня долови лек кисел мирис като от вчерашен алкохол. Берглунд изглеждаше значително по-възрастен от петдесет и пет — възрастта, посочена в личното му досие. Вероятно черният му дроб не беше в ред, предположи Ваня.

— Добре ли пътувахте? — попита той със силен сконски акцент и очевидно никак не се вълнуваше от отговора.

— Да, благодаря — отвърна тя кратко и седна.

Били се настани до нея и извади лаптопа, за да си води бележки. Както винаги, Ваня щеше да води разговора.

— Трябва ни пълна информация за случая с Патрисия Андрен. Имаме идентично убийство в Улрисехамн, което…

— Да, да, чух — прекъсна я Берглунд. — Само че нашият случай е почти разрешен. Имаме заподозрян.

Ваня се вторачи смаяно в мъжа, който в момента се опитваше да подчертае отегчението си, като плъзна очи през прозореца към паркинга, облегна се назад на стола и скръсти ръце върху доста обемистия си корем.

— Заподозреният арестуван ли е? — попита Ваня.

— Да, има достатъчно доказателства.

— Как тогава е извършил убийство в Улрисехамн в четвъртък?

— Няма как.

— Всичко сочи към един и същи извършител. — Ваня усети, че започва сериозно да се ядосва на отношението на Берглунд. — Изобщо говорихте ли с Улрисехамн?

— Не, аз си гледам моя случай. Това ми е работата — отвърна Берглунд кратко и ясно. — За това ми се плаща.

Ваня искрено съжаляваше, че Урсула не дойде.

— За приятеля Стефан Андершон ли става дума? — намеси се Били и затвори лаптопа; явно нямаше да има какво да си записва от разговора с този човек.

— Бивш годеник, за да бъдем по-коректни. — Берглунд кимна самоуверено към Били. — Добре е да си коректен, ако ще ставаш полицай. Нали?

Били и Ваня се спогледаха. Тя не вярваше на ушите си. Нима този глупак ги критикуваше?

— За Стефан Андершон ли става дума? — повтори Били остро.

Вече беше не по-малко раздразнен от Ваня.

— Именно. По-рано я е тормозил и заплашил да я убие. Наричал я какво ли не — от курва до идиотка. Няколко свидетели го потвърждават. Няма алиби. — Той се наведе към тях, за да подчертае убедеността си. — Като се има предвид какво говореше тя за него по телевизията, човек почти може да го разбере. Гадна кучка, мен ако питате. — Сконският на Берглунд звънтеше, той пак се облегна и столът изскърца под тежестта и егото му. — Тъй че държим всичко под контрол. Честно казано, не ми е ясно с какво могат да допринесат столичани.

— Може би с малко професионална полицейска работа?

Ваня се наведе към него. Прикипя й. Знаеше, че се случва да се натъкнат на съпротива и некомпетентност, но досега не я бяха срещали чак в такава степен. Но щом той искаше да играят грубо, и тя го умееше. Беше се учила от най-добрите.

— Докладът, който получихме от вас, е най-некадърният, който съм виждала. Освен това годеникът не може да е извършил убийство в Улрисехамн. — Тя изгледа Берглунд гневно. — Но може би и на това имате отговор?

Берглунд се вторачи враждебно в нея и сви рамене:

— Не е бил той.

Били гледаше Ваня. Обикновено беше по-кротък, но сега и на него му падна пердето.

— Може би не знаете как работи „Риксмурд“ — процеди той и всяка дума се забиваше като куршум. — Когато дойдем, ви взимаме случая. Можем да работим с вас, можем и да ви разкараме. От вас зависи.

Берглунд не отговори. Скръсти ръце на гърдите си с жест, който показваше, че явно е избрал втория вариант. С известно усилие впи предизвикателно очи в Били, който внезапно осъзна, че мирисът на алкохол — той също го беше усетил — може и да не е от вчера.

— Не е вярно. — На Ваня й стигаше толкова. — Не зависи от вас. Махайте се.

— Не съм ви канил. Случаят си е мой. Каквото и да твърдите!

С тези думи Берглунд се надигна с известно усилие и разярено излезе от стаята. Затръшна вратата зад гърба си.

Ваня и Били се спогледаха.

— Още беше пиян, нали? — продума Били.

Ваня кимна и изведнъж усети, че ще избухне в смях.

— Това трябва да е рекорд за най-ужасно предаване на случай — добави той.

— Световен рекорд — усмихна се Ваня.

Двайсет минути по-късно двамата седяха в кабинета на началника на управлението и слушаха притеснените му обяснения.

Петер Берглунд не се чувствал добре.

Жена му го напуснала.

Децата му не се обаждали.

Бил съгласен да дойде и да се извини.

Началникът беше нервен слаб мъж, който не излъчваше какъвто и да било авторитет. Изглеждаше по-притеснен от това, че Били и Ваня може да му се накарат, отколкото че един от служителите му е алкохолик и тотално е объркал разследване на убийство.

— А като не се чувства добре, защо му възлагате да разследва убийство?

Въпросът сякаш причини физическа болка на началника. Той се сви и взе да се поти.

— Може би съм сбъркал, но нямах представа, че…

— Че пие? — сряза го Ваня.

Нямаше да го остави да се измъкне. Беше станала твърде рано и беше пътувала твърде дълго, за да стои и да слуша подобни глупости.

— На нас ни стигнаха две минути, за да разберем. Ако питам момчето в приемната и чистачките, се хващам на бас, че и те ще знаят.

Началникът засрамено сведе очи.

— Не е толкова просто. Обсъдих ситуацията със синдиката. Той членува там, а доказателствата… — Началникът преглътна и леко се нагласи на стола. — Не е толкова лесно да го преместим.

— Горкичкият! — отвърна Ваня ледено. — Няма да оставим нещата така.

— Наистина ли е необходимо? — възкликна мъжът и сякаш получи тежък астматичен пристъп. — Ще ви осигурим цялото съдействие, което пожелаете. Допуснахме грешка, съгласен съм, но в това управление има много трудни характери.

— Затова има началник — отбеляза Ваня.

— Ще се наложи да започнем отначало цялото разследване — обади се Били, по-сдържан, но не по-малко гневен. — Ще трябва да видим всеки един разпит. Всеки един доклад. Всичко. Разбирате ли колко много време ни загубихте?

Началникът кимна безсилно.

— Разбирам. Ще събера всички материали. — Той се протегна към телефона и вдигна слушалката. — Ще видя дали Берглунд не може да помогне.

Ваня не повярва на ушите си. Наведе се към него и впи очи в неговите:

— Не. Ще отстраните Берглунд и сам ще се погрижите да получим всички материали. Веднага. Не искаме повече да виждаме онзи тъпанар. Никога.

Началникът върна слушалката на място, като ръката му трепереше от притеснение.

— Разбира се, разбира се. Какви ги говоря?

След чаша кафе материалите пристигнаха в бледосивата стая на горния етаж. Бяха в пълен безпорядък в един кашон. Най-отгоре Били намери доклада от аутопсията в съдебна медицина в Лунд, написан от главния лекар там, Фрида Хансон, която Били познаваше като старателна и компетентна. Той зачете на глас на Ваня. Съсредоточаваше се върху най-същественото.

— Вероятно е била мъртва от дванайсет-шестнайсет часа, когато са я открили на сутринта. Причината за смъртта е удар в челото.

— Куршум?

Били поклати глава.

— Не. Няма нито остатъци от барут, нито изходна рана, нито куршум в черепа. — Той вдигна очи от страницата. — Според нея убиецът е използвал уред за зашеметяване на добитък. Нараняванията и диаметърът на входната рана сочат към това.

— Какъв е този уред?

— Използват го да приспиват коне и крави, преди да ги заколят. Изстрелва се стоманено бутало с помощта на сгъстен въздух или барут. — Той илюстрира звука с уста. — Буф! Право в челната кост!

Ваня леко изкриви лице, като си представи ужасната сцена.

— Ясни следи от белезници — продължи Били. — Патрисия изглежда се е борила да се освободи. Синини и охлузвания по китките. О, това е интересно… — Той вдигна очи към Ваня, която ровеше из кашона. — Имала остатъци от бензодиазепин в стомаха.

— Дрогирана.

— Не знам максималните стойности, но това е голяма доза. Би могла, ако не да я приспи, то поне да я направи послушна. Урсула сигурно ще знае.

Ваня извади найлонов джоб от дъното на кашона — беше посочена дата, но не и номер. Съдържаше теста от гърба на Патрисия. Ваня го показа на Били.

— Виж как се търкалят доказателствата. Пълна катастрофа. Трябва да намерим някой компетентен да ни помогне да каталогизираме всичко, иначе ще висим тук цяла вечност.

Тя остави оцапания с кръв тест на масата. Най-долу на първата страница с червен химикал пишеше „13/60“. Ваня се наведе и прочете първия въпрос на глас:

— „Какво означава абревиатурата НАТО?“

Били вдигна рамене:

— Не знам. Ти?

— North Atlantic Treaty Organization.

— За какво ми е да го знам? — попита Били и взе джоба с теста. — Слушай. Към коя част на речта спада дрън-дрън-дрън? Какво означава „пуширане“? Как се нарича корабът на Христофор Колумб? — Той обърна джоба. — Кой е станал крал на Швеция след Оскар I?

Той остави листовете на масата и се обърна към Ваня:

— Честно, за какво ми е да го знам? Мога да намеря в Гугъл всеки отговор за по-малко от десет секунди.

— За обща култура.

— Разбирам, когато е трябвало да тичаш при енциклопедията, за да научиш отговора, но сега? Сега е просто ненужно знание.

— Не съм сигурна, че всички биха се съгласили, че съществува такова нещо като ненужно знание — отвърна Ваня развеселено.

Били се беше разпалил. Тя подозираше, че просто не знае верните отговори на повечето въпроси в теста.

— Все тази — махна с ръка Били. — Така или иначе, вече не можем да се съмняваме, че извършителят е същият. Въпросите са като онези на гърба на Петрович.

Ваня кимна мълчаливо, не можеше да не се съгласи.

— Ти се обади на Торкел, аз ще се опитам да въведа малко ред в тази бъркотия. Прати му теста и доклада от аутопсията.

— Веднага. — Били взе документите и бързо излезе от стаята.

Ваня продължи да се занимава със съдържанието на кашона, вадеше материалите и подготвяше някаква първоначална подредба. Имаше доста интересни моменти.

Разпит на Рангнил Туршон от детската градина на Макс, петгодишният син на Патрисия. Тя първа се свързала с полицията. Патрисия така и не дошла да прибере детето от градина и в седем часа Рангнил го взела със себе си у дома и се обадила в полицията. На другата сутрин обявили Патрисия за издирване и изпратили патрулка до жилището й и до фризьорския салон, където работела. Никой не я бил виждал — нито съседите, нито колежките.

Когато открили тялото в училище „Толшьо“, веднага го свързали с изчезналата. Дотук поне бяха работили професионално и сериозно. Докладите на униформените бяха написани сравнително добре и човек добиваше представа за случая. Все още имаше надежда за хелсингборгската полиция. При преминаване на разследването в ръцете на Берглунд обаче всичко се объркваше. Той веднага насочваше подозренията към Стефан Андершон. Докладите ставаха спорадични и непълни. Липсваха сериозни разпити на колегите, служителите от детската градина и приятелите. Всички сили бяха впрегнати в това да накарат Стефан да признае. Той обаче беше отрекъл всичко.

Сляпата убеденост на Берглунд навеждаше Ваня на мисълта, че професията му го е срещала с Андершон и преди. Конфликт, съпротива при арест или пък нещо лично. Нямаше друго обяснение за тесногръдото съсредоточаване на Берглунд единствено върху тази следа.

Точно така. Стефан Андершон, 33-годишен, строител, в момента в болнични, стар познайник на полицията. Няколко присъди за побой и заплахи. Запознали се с Патрисия, когато тя била на деветнайсет и започнали сложна връзка, която окончателно приключила в годината преди Патрисия да се включи в „Самотна майка търси“. В ефир Патрисия разплакана разкрила как Стефан я подлагал и на физически, и на психически тормоз в продължение на няколко години. Получило се добро и завладяващо предаване, което според телевизионната драматургия поне за известно време насочило вниманието върху домашното насилие, най-вече в жълтата преса.

Довело също до саморазправа от страна на Стефан, който смятал, че Патрисия го е оклеветила и е съсипала живота му.

Осем месеца след излъчването на шоуто най-сетне взела ограничителна заповед.

Тя изглежда свършила работа и полицията била викана все по-рядко и по-рядко, а накрая сигналите престанали напълно. Патрисия успяла да се възползва от новопридобитата слава и започнала да води блог и да се появява на различни събития. Няколко пъти гостувала в токшоу и светски предавания, където продължила да говори за Стефан и за борбата да се освободи от него. Наесен щяла да започне работа като една от двете водещи в предаване за съзависимостта, също да участва в „Риалити звезди в замъка“.

Един печеливш и един губещ в днешното вманиачено по знаменитостите общество, помисли си Ваня. Напълно разбираше защо Берглунд подозира този мъж. Разпитът обаче разказваше историята на полицай, позволил подозренията му да се превърнат в убеденост без каквито и да било доказателства.

За едно обаче беше длъжна да благодари на Берглунд — беше успял да опази името на Патрисия от медиите. Това е била част от стратегията му при разпитите на Стефан. „Ако съобщя, че жертвата е Патрисия, с теб е свършено. Всички ще те съдят, независимо дали ще се стигне до процес, или не“, повторил при няколко разпита. Само дето това беше единственото, за което можеше да е благодарна на Берглунд, помисли си тя, като погледна бъркотията на масата. Че поне засега са избегнали медийната истерия. Фактът, че е изчезнала ден преди празника, след който пък щяла да излезе в отпуск, също беше помогнал. Никой още не беше забелязал отсъствието й.

Освен Макс.

Ваня дори не искаше да мисли за това.

Били се върна. Нямаше кой знае какви новини от Улрисехамн, освен че след малко започвала пресконференцията, така че вече беше само въпрос на време разследването им да попадне под светлината на прожекторите. И не, Торкел не останал доволен от връзката със знаменитостите…

Ваня и Били запретнаха ръкави. Трябваше да добият по-пълна представа за случая, отколкото материалите на масата пред тях можеха да им осигурят, затова решиха да започнат с учителката от детската градина. Щяха да се постараят да отметнат възможно най-много работа преди пресконференцията. Паметта на свидетелите се повлияваше от всичко прочетено и чуто, затова държаха да се свържат с Рангнил, преди теориите на репортерите да са я объркали.

Детска градина „Калинка“ се намираше на петнайсет минути от полицейското управление и представляваше светложълто едноетажно тяло с две крила и голям двор. Децата бяха навън, играеха в пясъчника, люлееха се и се катереха по голямата катерушка в средата на двора. Въздухът беше изпълнен с тънки весели гласчета. Били и Ваня се представиха на една двайсетинагодишна жена, на чиито крачоли бяха увиснали две момиченца, и обясниха за какво са дошли. Рангнил Туршон била на учителски съвет. Важно ли било? Да, много.

Пуснаха ги в сградата и ги поканиха в малък кабинет. След няколко минути дойде Рангнил — около трийсет и пет годишна жена с лунички и къдрава червена коса, облечена в джинси и синя блуза „Адидас“. Тя затвори вратата и седна.

— Открихте ли нещо ново? — попита със смесица от безпокойство и любопитство в гласа, след като те отново се представиха.

— Не, но искаме да ви зададем още няколко въпроса — отвърна Ваня.

— Разбира се — кимна Рангнил. — Ужасна история.

Рангнил сниши глас като всички състрадателни хора, когато им се напомни за някоя трагедия. Тя правеше добро впечатление. Ваня изпита облекчение, че Макс е бил именно при Рангнил, когато социалните са дошли да му съобщят ужасната новина.

— Как е Макс в момента? — поинтересува се.

Рангнил вдигна рамене и въздъхна леко:

— Трудно е да се каже. Все пак е петгодишен. Не разбира съвсем смъртта. Но майка му, естествено, му липсва.

— Естествено…

— За момента е настанен при приемно семейство, но социалните държат да продължи да идва тук поне за няколко часа на ден. За да не го откъсват от всичко познато. След малко ще дойде, ако искате да говорите с него.

Ваня кимна и погледна Били въпросително. Дали да говорят с Макс? Петгодишно дете. Не бяха обучени да разпитват деца.

— Благодаря, може би ще се наложи — отговори Ваня. — Да си спомняте нещо, което Макс е казал, което да ни е от помощ? — продължи тя. — Каквото и да било.

— Не. Все за това мисля, откакто… се случи… но не. Нищо.

— Можете ли да ни разкажете за деня, когато Патрисия изчезна? Нещо специално, за което да сте се сетили? — Били подхвана нова линия.

— Не, Патрисия предупреди, че ще го вземе малко по-късно от обикновено. Най-често го прибира към четири, но тогава щяла да дойде около пет, така смяташе. Само това.

— Каза ли защо?

— Не, но като го доведе сутринта, говори с Ясмин. Може би тя знае.

Ваня бързо погледна в доклада на Берглунд. Не помнеше какъвто и да било разпит на жена на име Ясмин.

— Ясмин чия? — попита тя и прелисти оскъдния материал.

— Асхари. Ако искате, да я повикам?

— Да, ако обичате.

Рангнил стана и излезе от стаята, чуха гласа й в коридора, когато повика Ясмин.

Били се облегна назад и погледна Ваня. И той мислеше за същото.

— Как смяташ? Да говорим ли с Макс? — попита.

— Не знам, може би съвсем за малко, просто да го видим. Да се запознаем, за да ни познава за друг път. Ти как мислиш? — попита тя.

— Не знам. По-добре да се чуем със социалните, да видим те какво ще кажат.

— Боже, представяш ли си да си на пет и да ти се случи такова нещо? Майка ти убита, баща ти със забрана да те приближава. Собствените ни проблеми вече не ми се виждат толкова сериозни.

В първия момент Били не отговори. В погледа му проблесна нещо трудно за изтълкуване. Гласът му прозвуча приглушено:

— Проблемите са си проблеми, с каквото и да ги сравняваме.

Ваня го изгледа с известно учудване.

— Ти пък какви проблеми имаш, нали си младоженец? Твърде много секс?

Глупава шега. Тя видя всичко друго, но не и смях в очите му. Тревожност. Определено криеше нещо.

Сега обаче не можеше да мисли за това. Рангнил отвори вратата; водеше около двайсет и пет годишно татуирано момиче с къса коса. То носеше слънчеви очила и карирана блуза над пола до коленете.

— Това е Ясмин.

Ръкуваха се и Ясмин седна.

— Първо искам да ви попитам наистина ли досега не са ви разпитали.

— Наистина. Когато е идвала полицията, имах свободен ден, а после не са ме търсили. Стори ми се малко странно.

Ваня успя да сподави въздишката, но не и мисълта. Берглунд дори не е разпитал последния човек, разговарял с Патрисия. „Малко странно“ беше твърде меко казано. Беше си престъпна небрежност.

— Хубаво, значи, че ви повикахме сега — смотолеви Ваня и се помъчи да звучи хладнокръвно.

Петнайсет минути по-късно седяха в колата и говореха с Торкел по телефона. И двамата съсредоточени, но развълнувани.

Най-после крачка напред.

Свен Катон се беше появил отново.

Според Ясмин именно с него имала уговорка Патрисия. Точно затова щяла да вземе Макс малко по-късно. Щял да й пише портрет. За вестник „Сюдсвенскан“. Разказала го гордо на Ясмин минута преди да си тръгне от детската градина и никога повече да не се върне. Ясмин беше напълно сигурна.

— Окей, значи същият подход като с Петрович — каза Торкел със сериозен глас. — Знаете ли къде са се срещнали?

Ваня поклати глава, макар че той нямаше как да я види.

— Не, отговарящите за случая тук съвсем са се оплели. Трябва да започнем кажи-речи всичко отначало. За съжаление.

— Ясно — въздъхна Торкел. — Ще звънна на Кристиансон в Малмьо да видя дали може да ви помогне. Ще трябва да действаме през главата на Хелсингборг.

— Какво става с пресконференцията? — попита Били.

— Почва след половин час. — Нямаше как да не усетят неохотата в гласа на Торкел. И двамата добре знаеха колко мрази публичната страна на работата си. — После ще се чуем.

— Успех — пожела Ваня.

Били затвори телефона и въздъхна дълбоко.

— Окей, дай да се разделим — предложи той. — Аз ще подхвана телефонните й обаждания, компютъра й, мейла, всичко. Ти можеш да се заемеш с колегите и съседите. И бившия приятел, ако ти остане време.

Ваня кимна. Очакваше Били да запали двигателя и да потеглят, но той не помръдваше, беше се облегнал назад и отпуснал глава на облегалката. Струваше й се, че му се иска да й каже нещо.

— Това ми липсваше — промълви той най-сетне. — Само ти и аз. Като в доброто старо време.

Ваня се усмихна — искрена щастлива усмивка. Тя признаваше вината си за станалото между тях, поне за повечето. Именно тя в момент на слабост нарани Били.

— Мъчно ми е, че се отчуждихме — започна.

— Вината не е само твоя — прекъсна я той.

— В началото може би — възрази тя, макар че всъщност беше съгласна.

Откакто Мю се появи, Били се беше променил. Отношенията им вече не бяха същите. Напоследък изобщо не се виждаха извън службата. Вероятно съвсем естествено, когато човек се влюби. Какво ли пък знаеше тя — винаги беше поставяла работата и колегите на първо място.

— Приятели? — предложи тя и протегна ръка към него.

— Винаги сме били приятели — отвърна той и я пое. — Просто трябва да се науча да го показвам.

Торкел седеше в конферентната зала. Бяха събрали бюрата в средата на помещението, както бяха свикнали, както им харесваше. Бяха начертали предварителна хронология на последните дни на Петрович, допълнена със снимки от местопрестъплението. Скоро щяха да имат още една. На Патрисия. Торкел се тревожеше да няма и още. Работеше от достатъчно дълго, за да знае, че Себастиан вероятно е прав. По всяка вероятност убиецът щеше да удари отново.

Той излизаше с прокламация.

Искаше да каже нещо.

Подходът му беше твърде изпипан за друго обяснение. Подобен импулс не би могъл да изчезне от само себе си. Напротив, обикновено вниманието ги поощряваше, създаваше им усещането, че хората ги слушат.

Успехът.

Успехът водеше до успех.

Точно това притесняваше Торкел. Не толкова пресконференцията, колкото вълнението, което щеше да породи. Дали нямаше да подпали фитила на убиеца, да ускори решението да удари отново? Може би, но реално той нямаше какво да направи срещу това. Рано или късно пресата щеше да научи за убийствата, но чрез известна откровеност той можеше поне да се опита да контролира информационния поток.

Себастиан влезе в стаята с все същата безгрижна физиономия отпреди малко. Това изведнъж подразни Торкел. След всичко станало, след като беше научил колко близо е бил до окончателното отстраняване от „Риксмурд“, пак си позволяваше да се носи нехайно насам-натам.

— Виждал ли си Ева? — попита той и приседна на ръба на най-близкото бюро.

— Не, защо?

— Мислех да я поканя на вечеря.

— Омъжена е.

— И това значи ли, че не вечеря?

Торкел нямаше сили да отговори. Събра записките си. Винаги си нахвърляше няколко основни точки, на които да се опре при нужда. Отначало обмисляше дали да не се опита да опази в тайна самоличността на жертвата, но бързо отхвърли идеята. Трябваше да научат къде са се намирали Андрен и Петрович през последните си часове, къде са се срещнали със Свен Катон. А ако не съобщяха имената, щеше да е невъзможно. Така или иначе пресата щеше да ги разкрие. Цяло чудо, че още не беше.

— Готов ли си? — попита Себастиан вяло. — Любимецът ти е дошъл.

— Не знаех, че имам любимец.

— Вебер.

Аксел Вебер, криминалният репортер на „Експресен“, същинска хрътка, която обикновено надушваше всичко, което Торкел предпочиташе да запази в тайна. Твърде често се обаждаше с изровена незнайно откъде информация, която искаше Торкел да потвърди; отговорът винаги беше: „без коментар“, което — и двамата знаеха — си беше равнозначно на потвърждение.

Толкова ли не можа вестникът да го пусне в летен отпуск по-рано? Да бяха изпратили някой току-що завършил заместник. Някой, когото по-лесно можеше да заобиколи.

Да бе.

Торкел въздъхна, изправи се и си облече сакото. Часът наближаваше.

— Как мислиш, че ще го нарекат? — продължи Себастиан спокойно.

— Кой? Кое?

— Вечерните вестници. Падат си по сензационните заглавия. Предполагам нещо от рода на „Риалити убийство“.

Торкел изсумтя:

— Все ми е тази.

— Знам, но е забавно да гадаем. Това е най-очевидната обща черта между жертвите. Освен че са били неспособни да отговорят на шейсет въпроса за обща култура.

— Докато можем, няма да съобщаваме тази подробност на пресата — отвърна Торкел с предупредителен тон, който не можеше да се сбърка.

Не че Себастиан имаше навик да пуска информация на медиите, но не пречеше да му се напомни.

— И без това не звучи добре. Общокултурния убиец… Трудно е, звучи странно в устата — продължи Себастиан.

Торкел не изглеждаше никак развеселен.

— Престани, Себастиан, няма нищо смешно.

— Е, можеш да питаш Вебер как ще го нарекат.

Торкел погледна уморено часовника. След пет минути трябваше да е там. Излезе в коридора. Себастиан го последва. Пресконференцията щеше да се проведе в залата за събрания точно до приемната. Докато минаваха покрай трапезарията, Урсула приближи. Торкел видя по лицето й, че носи новини.

— Получих предварителен доклад от съдебния лекар в Гьотеборг — показа му тя наръч листове. — Като цяло е идентичен с този за Патрисия. Бензодиазепини в стомаха, само че малко по-голяма доза, и същият смъртоносен удар в челната кост.

Себастиан ги беше настигнал.

— Уред за добитък? — попита.

Тя отговори веднага, без да се налага да проверява в доклада:

— Гьотеборгският лекар не изказва предположения, но изключва всякакво огнестрелно оръжие. Според мен ще се окаже, че Хансон от Лунд е права в преценката си за нараняванията. По всяка вероятност е уред за зашеметяване.

Себастиан кимна мълчаливо и взе доклада от ръцете й.

— Отговаря на профила. Смята се за по-висш от тях — заяви той. — Все едно са добитък.

— Има ли начин да проследим уреда? — продължи Торкел.

Урсула поклати глава:

— Няма никакви регистри, нито разрешителни, но ще пробваме да разберем за кой модел става дума. Знаем диаметъра на цилиндъра.

— Да, опитай, благодаря ти. — Торкел пак погледна часовника. — Сега трябва да се погрижа за пресата, после ще говорим — въздъхна той и пак тръгна по коридора.

Ускори крачка, но без да тича. Не искаше да пристига в залата запъхтян.

Трябваше да личи, че държи всичко под контрол.

Да изглежда само на една-две крачки зад убиеца.

Макар и изобщо да не беше вярно.

В залата го посрещна нетърпелива глъчка. Нямаше кой знае колко хора. По-точно шестима. Той кимна на двамата познати сред тях. Аксел Вебер, който винаги седеше най-отпред в средата с диктофон в ръка, и встрани зад него един от „Йотеборш Постен“, чието име не си спомняше. Висен, Вилен, Виден — нещо такова.

Останалите вероятно бяха местни дарования.

Жертвите все още бяха анонимни трупове. Другия път щяха да дойдат повече журналисти. Значително повече. Известните, независимо дали са живи, или мъртви, винаги събираха многолюдна публика, той го беше научил през годините. А и тенденцията само се засилваше с всяка изминала година. Модерният свят като че ли преливаше от такива, които посвещават живота си на това да бъдат забелязвани, които изграждат живота и личността си върху търсения, лайкове и последователи. Торкел не го разбираше.

И Вилма, и Елин имаха профили тук и там, знаеше го. Но гледаше да не ги критикува и да не поставя под съмнение живота им в социалните мрежи. Кога ли някой петдесетгодишен е смятал заниманията на тийнейджърите за смислени и разумни? Стигаше му да си спомни за собствената си младост, собствените си родители.

Торкел отиде при малката масичка, която някой беше поставил, придърпа стола и седна. Той беше помолил за маса. Според него изглеждаше по-естествено да е седнал, отколкото да стърчи пред събраните журналисти. По-лесно можеше да запази спокойствие — така го чувстваше.

Глъчката замря.

Както винаги в началото благодари на всички, че са дошли, представи се като началник на Националния отдел за разследване на убийства и започна. Стараеше се да говори възможно най-кратко и стегнато.

— В настоящия момент разследваме две убийства, които смятаме за свързани. Едно тук, в Улрисехамн, извършено във вторник, и едно преди девет дни в Хелсингборг. И двете жертви са открити в класни стаи в училища в родния им град.

— В класни стаи? И в Улрисехамн, и в Хелсингборг? — чу се силният вестерьотландски диалект на млада жена в синя рокля, която седеше в края на втория ред. Държеше смартфон и като че ли записваше срещата с камера.

Торкел се обърна към нея. Погледът — твърд и уверен, както беше научил, че въздейства.

— Точно така. Знаем, че и с двамата малко преди убийството се е свързал човек, представил се за журналист. И двамата са приели да се срещнат с него и скоро след това са били убити.

— Колко скоро? — обади се един плешив мъж, който се беше облегнал на стената в дъното на залата.

— Същия ден, но са ги намерили на следващия — поясни Торкел.

— Какво знаете за журналиста? — попита онзи от „Йотеборш Постен“.

— Не вярваме, че е журналист.

Торкел се поколеба. В опорните му точки фигурираше „Свен Катон“. Но дали да разкрива името? Това би предупредило всички потенциални бъдещи жертви, но би разкрило и на убиеца какво знаят. Да го накара да смени името, може би метода. Да стане по-предпазлив. Но ако още младежи загинат, подмамени от Свен Катон, понеже Торкел си е замълчал, щеше да стане проблем, а и, честно казано, той самият трудно щеше да го преживее.

— И в двата случая се е представил като Свен Катон — продължи Торкел след кратката драматична пауза.

Чу как името бързо бива записано на хартия или щракнато на лаптопи и айпадове. Скоро щеше да се разчуе. От леката резервираност и липса на интерес, които досега несъмнено лъхаха от групичката, не беше останала и следа.

— Знаете ли нещо повече от името? — попита синята рокля.

— Не, това е псевдоним, в това поне сме сигурни, но молим всеки, с когото се е свързал човек с такова име, или го е чул в друг контекст, да ни се обади.

Торкел усети как все по-съсредоточените журналисти поглъщат всяка негова дума.

Беше им дал сензация.

Предупреждение с главни букви.

Обаждал ли ви се е Свен Катон?

А да знаеха само, че черешката на тортата тепърва предстои.

— Предполагате ли, че ще удари отново? — обади се една жена зад тази със синята рокля. Беше с бяла блуза и пола.

— Предпочитам да не предполагаме нищо — отговори той, като съзнаваше, че с този отговор ги подтиква точно към това.

Едва сега се чу и гласът на Вебер. Дълбок и спокоен. Човек, който знае, че няма нужда да повишава тон, за да го чуят.

— Какво знаете за жертвите? Има ли някаква връзка между тях?

Торкел се обърна към Вебер. Постара се отговорът му да прозвучи възможно най-полицейски:

— До момента единствената връзка, която открихме, е участието им в различни телевизионни програмни.

— Какви програми?

— Тъй наречените риалити предавания.

— Риалити? — възкликна Вебер изненадано и в залата настъпи пълна тишина.

Всички съзнаваха какво им е дал току-що шефът на „Риксмурд“.

Лятна сензация.

Множество статии.

Въпросите веднага заваляха.

— Кои предавания?

— Кои са те?

— Ще ни кажете ли имената?

— Кои?

Въпросите идваха от всички страни. Дори жената със синята рокля скочи на крака. Торкел се мъчеше да ги успокои, като размахваше ръце. Не се получи кой знае колко. Но друго не можеше и да се очаква.

Беше предал щафетата.

Сега шоуто беше тяхно.

Имената Мирослав Петрович и Патрисия Андрен, свързани с „Хотел «Рай»“ и „Самотна майка търси“, бързо се разчуха. Скоро щяха да пуснат и снимки. Много снимки. Повечето разголени. После предположенията. Кой и защо?

Теориите. Кой е Свен Катон?

Следите и напредъкът на полицията, фалшиви и истински. Интервютата. Портретите на жертвите (Торкел не беше забравил да каже, че Мирослав е бил добро момче).

Мъката на приятелите. Покрусените родители. Убиецът все още на свобода. Толкова много участници в риалити предавания през годините. Страхът.

Статии в стил „Ами ако аз съм следващата жертва?“.

Страници в стил „Така ще ги помним“.

Водещите на съответните предавания щяха да споделят спомени за тях. Шокът. Загубата. Битката да продължат напред въпреки всичко.

Торкел усети, че ще настъпи истинска истерия, и умело се измъкна от онези, които искаха да зададат още въпроси. Вебер не беше сред тях. Той стоеше с мобилния до ухото, жестикулираше и говореше, вероятно с шефа си. Искаше още ресурси. Фотографи и повече колеги в Улрисехамн.

На Торкел му се щеше да бяха напреднали повече с разследването, докато бяха сами. Сега молеха за сведения и щяха да ги получат. Безброй. Щеше да му се наложи да включи допълнителни хора, а многото полицаи не бяха нещо положително. Качеството в компетентността варираше. Хелсингборг беше ужасното доказателство. Освен това така се увеличаваше рискът от изтичане на информация.

Изведнъж чу глас зад гърба си:

— Торкел?

Той се завъртя към жената, произнесла името му. Руса, може би малко по-млада от него. Сини очи. Семпла лятна рокля и ниски обувки. Малка дамска чанта и велосипедна каска в ръката. Струваше му се позната. Но тя не беше сред журналистите на пресконференцията.

— Торкел… аз съм — каза тя с усмивка, топла, приятелска, непрофесионална. — Лисе-Лоте. Лисе-Лоте Патриксон. От училище „Алвшьо“ — продължи с обясненията, като видя, че той все още не се сеща коя е.

— Лисе-Лоте… — повтори той и изведнъж се усмихна.

Наистина беше тя. Същата руса коса като едно време, сега дори по-дълга. Сините очи — все така жизнени, макар и вече обкръжени от бръчици. Усмивката й не беше остаряла изобщо.

— Какво правиш тук? — продължи Торкел и внезапно усети как мислите за случая за миг изчезват, заменени от искрена радост.

Лисе-Лоте Патриксон. Боже, беше минала цяла вечност.

— Тук живея. В Улрисехамн. Работя като директор на училището. — Усмивката й леко помръкна. — Аз открих тялото.

— Прочетох доклада… — Торкел сбърчи чело замислено. — Но не свързах името с теб, не беше ли испанско?

— Гонзалес — кимна тя. — Омъжих се за чилиец.

Гласът — почти разсеян, мислите все още върху намирането на трупа, досети се Торкел и се ядоса на себе си.

— Добре ли си? — заекна. — Да не би да ти е бил ученик?

Това, естествено, трябваше да е първият въпрос — как се чувства — щеше да покаже загриженост. Не да я пита за фамилията. Да, работеше като полицай от твърде дълго време.

— Не, но се шокирах, естествено — отвърна тя предпазливо. — Просто правех едно кръгче из училището, а… — Тя не довърши, погледна го в очите.

Торкел се озърна из сравнително оживената приемна.

— Ела с мен. Тук има твърде много хора — поведе я той към вратата, която отделяше общодостъпните помещения от останалата част от управлението.

— Не си ли твърде зает?

— Зает съм, но може да почака — отвърна Торкел. — Не съм те виждал от… колко, трийсет години?

Лисе-Лоте се засмя:

— Някъде там. Времето лети.

Той й се усмихна и прокара картата по четеца. Вратата избръмча.

— Изобщо не си се променила — отбеляза Торкел, докато й държеше вратата и я чакаше да мине пред него, и в същия момент си помисли, че искрената забележка може да се възприеме като флиртуване.

— Откога си омъжена? — попита бързо, за да не я остави да размишлява твърде много върху комплимента му.

— Разведени сме от десет години. Ти?

— И аз съм разведен. Два пъти — отговори, докато я водеше към стаите на персонала. — Имам две дъщери, Вилма и Елин. На осемнайсет и четиринайсет.

— И ние имаме дъщеря, Тереса, на двайсет и една.

При влизането си в трапезарията замълчаха. Бяха приключили с кратката размяна на новини. Сега ставаше по-трудно. Откъде да започнат? Общи спомени или да опитат да се опознаят отново? Все пак бяха минали трийсет години. Какво искаше тя? Защо го беше потърсила?

— Чух, че ти водиш разследването, и реших да се отбия да те поздравя — изрече тя, сякаш прочела мислите му.

— Чудесна идея — кимна той. — Но сигурно и без това щяхме да се видим, ние държим да се срещаме с всички свидетели — каза, но осъзна, че тази задача често се изпълнява от другите в екипа. По всяка вероятност щеше да се размине с нея. — Но съм много доволен, че се отби — добави и наистина го мислеше.

Тя кимна и му се усмихна леко.

Пак се умълчаха.

— Искаш ли кафе?

— Да, благодаря.

Той й посочи масите, докато минаваше зад извития кухненски плот към кафемашината. Не я попита какво кафе иска, а взе чаша, постави я на място и натисна копчето за обикновено черно кафе.

Докато чакаше машината да си свърши работата, хвърли бърз поглед към Лисе-Лоте, която тъкмо се настаняваше на един от розовите столове до най-близката маса. Много спомени, но трябваше честно да си признае, че не се беше сещал за нея от… цяла вечност.

Ходеха заедно през последните две години от гимназията. Млади и влюбени, но после се отчуждиха, докато Торкел беше в казармата, а тя учеше в Линшьопинг. Разстоянието или амбициите. Той така и не разбра каква е причината. Тъй или иначе всичко свърши. Тя сложи край. На един странен студентски купон в Университета на Линшьопинг.

Тръгна си оттам сам в дъжда.

Гневен и разочарован.

Той взе чашата с кафето и сложи на мястото й друга, празна. Пак натисна копчето на машината. Тя забръмча и в същия момент се появи Ева Флорен.

— Имаш ли време?

— Да.

— Дойдоха хора и от Борос, и от Йоншьопинг, реших, че ще искаш да говориш с тях.

Торкел кимна. Бяха привикали допълнителни хора, за да приемат сигналите на граждани по телефоните, които вероятно всеки момент щяха да зазвънят. Той се надяваше всички да знаят за какво да слушат внимателно и какви въпроси да задават, но все пак беше за предпочитане да ги информира. Хвърли поглед към Лисе-Лоте и се обърна към Ева:

— Само минутка.

— Горе сме — кимна тя към горния етаж и си отиде.

Торкел взе двете чаши и се върна при Лисе-Лоте.

— Извинявай, но трябва да работя — каза, докато й подаваше едната.

— Няма страшно, разбирам.

— Но можеш да останеш да си изпиеш кафето, ако искаш.

— Повече ме интересуваше компанията, не кафето — усмихна се тя, стана и по навик придърпа роклята над бедрата си. — Но ако имаш време, може да излезем да хапнем някоя вечер, докато си тук.

— Би било чудесно — отвърна той и му се прииска сам да го беше предложил. — Ще намеря време.

— Добре. Обади ми се.

— Ще ти се обадя.

Той й подаде ръка, но тя не й обърна внимание и вместо това го прегърна. Ухаеше на момини сълзи.

— Радвам се, че те видях. — Тя го пусна и си взе чантата и каската от съседния стол.

— Аз също. Много — кимна Торкел. — Но ще ти се обадя.

Усмивка и леко помахване, след което тя си отиде.

Той си взе чашата и се качи при чакащите полицаи. Не го знаеше и никой не каза нищо, но всички забелязаха, че началникът на Националния отдел за разследване на убийства изглежда невероятно весел.

Цял ден в главата на Ебба се въртеше една и съща песен.

„Can’t Hold Us“ на Макълмор и Райън Луис. Почти винаги се събуждаше с песен в главата. Можеше да е нова, можеше да е стара. Дори не беше нужно да я е чувала скоро — просто изскачаше от само себе си.

Всяка сутрин.

Почти.

Обмисляше да сложи „Песен на деня“ в блога и да качва звуков файл или линк към „Спотифай“. Предполагаше, че ще се хареса на читателите им. Спираше я единствено мисълта, че в такъв случай Сара също ще иска да слага по една песен на ден, или поне от време на време, а вкусът й за музика беше отчайващ.

Това се потвърди миналата събота. На „Съмър Блог Ауордс“. От някаква радиостанция ги приклещиха точно след червения килим и ги попитаха какво слушат напоследък. Ебба не можеше дори да си спомни, без да поруменее…

Иначе никога не се срамуваше от сестра си. Беше немислимо. Все едно да се срамува от себе си. Толкова бяха близки. Сара беше по-голямата, но от мига, в който Ебба се роди — единайсет минути след сестра си, винаги бяха заедно. Неразделни. Ебба знаеше, че родителите им понякога се тревожеха, че нямат други приятелки, но двете никога не се бяха нуждаели от другиго.

Все още деляха една стая, макар да имаха възможност да се отделят. Учеха в един и същи клас в една и съща гимназия. Ходеха заедно на танци, тренираха в един и същи фитнес. И водеха блога.

Когато го започнаха през 2011-а, го нарекоха „Ези или тура“ и описваха едни и същи случки от две различни перспективи.

Сара харесва, Ебба харесва.

После взе да им доскучава; костваше им твърде много усилия да накарат общите преживявания да звучат различно. Разбира се, имаше разлики, но най-често написваха едно и също нещо за заниманията и преживяванията си. Затова затвориха стария блог и започнаха нов: „Души — близначки“.

Всъщност си беше очевидно, само трябваше да помислят.

Вместо да се мъчат да покажат колко са различни, щяха да се опрат на това колко си приличат.

Колко са близки.

Колко уникална е силната им връзка.

Всеки може да пише за ежедневието си, но малцина могат да предложат перспективата на две близначки. Това беше тяхната идея и тя сработи много, много добре.

Привлякоха вниманието и станаха част от блогосферата, все повече и повече блогове слагаха линк към тяхната страница, все повече и повече читатели ги следяха, а миналата събота спечелиха в категория „Задължително лятно четиво“ на „Съмър Блог Ауордс“.

В понеделник им се обадиха от „Нивеа“, попитаха дали двете със Сара не искат да напишат, че използват техните продукти за грижа за кожата, и по този начин да станат тяхно, по-точно две техни лица. Щяха да им платят добре. Ако и други фирми се свържеха с тях, скоро можеше да започнат да се издържат от блога. Мелинда, тяхна приятелка, беше свързала бутон „Свържете се с мен за сътрудничество“ с имейл адреса на страницата, където предлагаше да рекламира срещу заплащане марката в блога си или в Инстаграм. Миналата година регистрира фирма и започна да се самоосигурява.

Двете със Сара също трябваше да го направят, мислеше си Ебба.

Тя почука един път на затворената врата, преди да я бутне. Напълно ненужно, разбира се, те знаеха абсолютно всичко една за друга, но щом вратата на стаята им беше затворена, чукаха. Това беше.

Сара стоеше пред лаптопа на бюрото.

— Точно ъпдейтвах.

— За какво?

— Колко мразим „Арива“.

„Арива“ беше фирмата, отговаряща за движението на автобусите в тяхното населено място. Не за първи път Сара пишеше за отвратителното им обслужване, сърдитите шофьори, закъснелите автобуси и променените разписания. „Арива“ едва ли щеше да е от фирмите, които щяха да им се обадят, когато сложеха бутона за сътрудничество, помисли си Ебба.

— Какво ще облечеш довечера? — попита тя и отвори общия им гардероб.

— Какво ще правим довечера?

Ебба леко въздъхна. Все пак имаше една област, в която бяха различни. Страшно различни. За Сара дори фактът, че ще закусва сутринта, можеше да се окаже изненада. Планирането, редът, дългосрочните графици — там не й беше силата. Ебба подозираше, че вината е нейна. Отрано беше поела отговорност да си предават домашните, да не закъсняват, да планират живота си.

Тя беше изпълнителната.

Сара беше немарливата.

— Ще ни интервюират.

— Кой?

— Онзи, дето се обади след награждаването.

Сара се обърна с изражение, което показваше, че за първи път чува, че някой се бил обаждал след награждаването. Ебба вече никога не се ядосваше на сестрата си, но ако някой път се ядосаше, сега беше подходящ момент.

— Нали ти казах — обясни тя търпеливо. — Някакъв на свободна практика. Свен някой си…

Кралски технически университет

Секретар

СЕ-100 44 Стокхолм

Обжалване на решение за назначаване на длъжност „професор“ (ВЛ-2914-00071)

С настоящото писмо обжалвам решението да назначите друг кандидат като професор за обявеното свободно място ВЛ-2914-00071.

Комисията, разглеждаща кандидатурите, намери, че по отношение на педагогическа и научна компетентност изпълнявам всички изисквания за заемане на длъжността.

Освен това комисията пише в т.8 от протокол №4/2013, че катедрата „търси преподавател, който не само може да изгради изследователски екип, но и притежава умението да съчетава всички дейности на катедрата, да води лекции и да привлича външно финансиране“.

Аз очевидно изпълнявам всички тези критерии (вж. приложеното CV) и освен това съм уважаван и харесван колега и педагог с добре развити връзки както във, така и извън КТУ.

Освен всичко това, за разлика от особата, получила назначението, притежавам широка обща култура, страстно желание да споделя знанията си и съзнание за важността на образованието и знанието за нашето бъдеще. Не само бих водил катедрата по образцов начин, но и бих се превърнал в отличен посланик на целия КТУ и бих представлявал важна и видима противотежест срещу презрението към знанието и културата на невежество, която се разпространява в обществото.

По тази причина аз съм най-подходящият кандидат за поста и призовавам към промяна на решението за длъжност ВЛ-2914-00071 в моя полза.

— Торкел.

Той вдигна очи от недоядената си изстинала вечеря, която дори не беше успял да сипе в чиния, а лапаше направо от тарелката. Кюфтета, варени картофи и кафяв сос, но единственото, което имаше някакъв вкус, беше сладкото от червени боровинки — той намери един буркан в хладилника. Ева Флорен вървеше към него.

— Получихме обаждане…

Торкел усети, че обаждането е било специално. Тъй като не бяха получили едно обаждане. Получаваха по едно обаждане на всеки петнайсет секунди през последния час. Общо взето, започнаха да звънят веднага след пресконференцията и оттогава не бяха спирали.

На всеки ъгъл забелязваха мистериозни мъже, които изглеждали „като журналист“. Наблюдаваха автомобили пред училища — всички училища, не само „Хилдинг“. Чуваха писъци от запустели сгради, а някои пък смятаха, че съседите се държат особено напоследък. Мнозина бяха убедени, че са виждали Мирослав Петрович във вторник. На различни места с няколко различни мъже (изненадващо много хора го бяха видели и в сряда, въпреки че тогава вече е бил мъртъв).

Същото беше и с Патрисия Андрен. Само че за нея твърденията стигаха още по-далеч. Убийството беше извършено по-назад във времето, а в много случаи паметта беше стока с къс краен срок.

Допълнителният персонал, който се състоеше основно от обикновени полицаи и по някой и друг младши полицай, изслушваше всеки, водеше си бележки и предаваше информацията на експертна група, която на свой ред я анализираше и сортираше по степен на спешност. Ева Флорен беше начело на експертната група.

Сега тя придърпа един стол и седна срещу Торкел.

— Получихме информация къде може би са обядвали Петрович и Като.

Торкел преглътна твърде сухите кюфтета и я погледна с интерес:

— Надеждна?

— Две от сервитьорките и един клиент — кимна Ева. — Съобщават едно и също място и час независимо едни от други. Петрович и още един.

Тя подаде листче на Торкел, който се вгледа в него.

— Имаш малко сос ей там — обади се Ева и Торкел я погледна.

Тя сочеше ъгълчето на устата си. Торкел леко се избърса с опакото на ръката.

— От другата страна — поясни Ева и Торкел за по-сигурно изтри и двете страни с палец и показалец.

— Да изпратя ли някого, или сами ще се заемете?

Той остави листчето и помисли за момент. Съжаляваше, че отпрати Били и Ваня. Нуждаеше се поне от единия от тях. Себастиан и Урсула трудно можеха да минат за „дриймтийм“, а да изпрати един от двама им самичък далеч не беше оптималното решение. За Себастиан беше немислимо. Урсула вероятно щеше да се справи, но при разпитите на свидетели не беше в стихията си. Той обмисли идеята лично да придружи Урсула, но я отхвърли. Не биваше да напуска управлението. Не сега. Не и броени часове, след като разследването потръгна. Не искаше обаче и да изпраща местните дарования, които изобщо не познаваше.

— Ние ще се заемем — реши той и побутна тарелката. — Благодаря ти.

Изправиха се заедно. Ева излезе от трапезарията и се върна при звънящите телефони на горния етаж. Торкел остана, допи водата от чашата си, отиде да изхвърли тарелката, остави другите съдове в миялната и се отправи към тяхната стая.

При влизането му Себастиан откъсна очи от докладите и другите документи от разследването, разпръснати пред него.

— Имам нещо, което може да мине за профил на извършителя — похвали се той и се облегна назад. — Доста схематичен, но все пак.

— Ще трябва да почака. Имам задача за теб.

Урсула слезе от колата и вдигна очи към фасадата на „Кюрхотелет“. Или „Новият Кюрхотелет“, както се оказа, че го наричат. Нямаше представа какво е станало със стария. Във всеки случай сега представляваше едноетажна жълта дървена къща във формата на Т с виненочервени орнаменти около прозорците и над вратите. Усещането за цвят на Урсула не беше особено развито, но й се сториха отвратителни.

Чу как Себастиан затръшна вратата от другата страна и заключи колата. Тръгнаха заедно по чакълената пътека към хотела между добре поддържаните морави.

— Какво става с Торкел? — проговори Себастиан по средата на пътя.

— Това пък какво означава?

— Изглеждахте доста близки на сватбата на Били. През нощта чух гласа му от твоята стая.

— Ревнуваш ли?

Невъзможно беше да се каже дали се шегува.

— Любопитствам. Няма нужда човек да е психолог, за да види, че каквото и да е това между вас, Торкел иска повече.

— Не е твоя работа — сряза го тя.

Нямаше намерение да споделя със Себастиан плана си да даде нещо повече на Торкел още тази вечер.

— Държа на вас, искам да сте щастливи.

— Дрън-дрън — изсумтя Урсула.

— Добре де, искам ти да си щастлива, за Торкел не ми дреме.

Урсула спря и се обърна към него. Погледът й внезапно пламна от едва сдържан гняв:

— Нищо, което правиш, което някога си правил, не показва, че искаш да съм щастлива.

— Е, това не е справедливо… — опита се да възрази Себастиан, напълно неподготвен за обрата в — както си мислеше — непринудения разговор.

— Нима? Кога си искал да бъда щастлива? — нападна го тя. — Когато ми изневери със сестра ми? Или когато бившето ти гадже ме простреля у вас и ти дори не си направи труда да ме посетиш в болницата, за да видиш как съм?

— Извинявай. Просто не можех… Нали ти казах на сватбата…

— Твърде късно, Себастиан.

Урсула се обърна и тръгна към хотела. След няколко крачки спря и пак се обърна към него:

— Вместо да се държиш като задник и после да се извиняваш, хрумвало ли ти е някога просто да не се държиш като задник?

Тя решително продължи към входа.

Себастиан остана на място, все още объркан как невинните му, леко закачливи думи успяха да доведат до това. Вярно, Урсула преживя няколко доста тежки месеца. Мике я напусна, лошите отношения с дъщеря й й тежаха, загубата на окото. Изглежда, й беше дошло в повече и сега си го изкарваше върху него. Той искрено вярваше, че нито я е наранил, нито я е предал чак толкова пъти, но — помисли си той и пак пое по пътя — ако предателствата са достатъчно големи, може би не е необходимо да са чак толкова многобройни.

Рецепционистката въведе Себастиан и Урсула в стая до ресторанта и ги покани да седнат на черните кожени кресла, докато повика момичетата. Не си продумаха, докато чакаха. Себастиан нямаше никакво желание да възобновява разговора, а Урсула очевидно не възнамеряваше да го продължава. Когато рецепционистката се върна заедно с две жени, едната на около двайсет, другата малко под трийсет, и двете в черни поли и бели ризи с логото на хотела на гърдите, двамата се изправиха, представиха се и обясниха за какво са дошли.

Жените седнаха на креслата срещу тях. Урсула се приготви да записва.

— И двете сте били на работа във вторник? — започна тя.

— Да — потвърдиха двете жени с кимване.

— Разкажете ни.

— Какво да разкажем? — не разбра Сиси, по-младата от тях.

— Мирослав Петрович е обядвал тук, нали така сте казали? Заедно с още някого.

— Да.

— Къде седяха? — обади се Себастиан.

— Там — завъртя се Ема и посочи през стъклените врати към ресторанта, който с правите редици маси, простичките дървени столове и малките бели покривки по-скоро напомняше на училищен стол, отколкото на хотел и зала за конференции.

— Масата в ъгъла, в дъното до прозореца. Мире седеше с гръб към стената, другият срещу него.

— Как изглеждаше?

— Беше се подстригал — отговори Сиси веднага и не можа да скрие почти влюбената усмивка при спомена. — Страшно хубав, носеше синя тениска и светли…

— Боже господи! — прекъсна я Себастиан с дълбока въздишка. — Не ни пука как е изглеждал Петрович. Другият. Онзи, с когото е обядвал. Как изглеждаше той?

— Той ли е убиецът? — попита Ема, а Сиси се облегна назад, леко засрамена от грешката.

— Как изглеждаше? — повтори Себастиан.

Нито една от двете не отговори веднага, спогледаха се, Сиси леко сви рамене и Ема пак се обърна към Урсула и Себастиан.

— Беше… стар.

— Колко стар?

— Не знам, петдесет и пет може би.

— Беше по-стар — намеси се Сиси. — Дядо ми е на седемдесет, изглеждаше като него.

Урсула погледна бележника си и въздъхна тихо. Имаше огромна разлика между петдесет и пет и седемдесет. Плюс-минус няколко години и се получаваха граници от двайсет години. Безнадеждно от полицейска гледна точка.

— Според вас аз на колко съм? — попита ги Себастиан, който очевидно мислеше същото.

Жените от другата страна на ниската масичка се взряха в него.

— Шейсет — шейсет и пет? — предположи Сиси с известно колебание и погледна Ема за подкрепа, която кимна в знак на съгласие.

Себастиан замълча. Може би беше време да започне поне малко да си обръща внимание. Хвърли поглед към Урсула и можеше да се закълне, че тя е развеселена.

— Брада — каза Ема внезапно. — Имаше брада. Сива брада.

Можеше да обясни защо са го взели за стар, помисли си Урсула, докато записваше „сива брада“ под цифрите, които й бяха дали. Но пък Себастиан нямаше брада, а го бяха взели за почти десет години по-стар.

— Изобщо не си свали шапката. Беше от онези, дето ги носят старците.

Урсула кимна и записа. Добре, започваше да заприличва на нещо. С достатъчно подробности може би неопределената възраст нямаше да е чак такъв проблем.

— И очила — додаде Сиси.

— Точно. От онези с тънките рамки — допълни Ема. — Каквито можеш да си купиш от „Статойл“.

— Нещо друго? — подкани ги Урсула.

— Не.

— Диалект? — предложи Себастиан. — Чухте ли го да говори? Помните ли гласа му?

Двете жени се спогледаха. Поклатиха глави.

— Не поръча ли той храната? — настоя Себастиан.

— Да, но не помня нищо особено. Просто глас.

— Помните ли как плати? — попита Урсула.

Не смееше да се надява на дебитна карта, но понякога най-умните престъпници допускаха най-глупавите грешки.

— В брой — отвърна Ема и унищожи крехките надежди.

— Сещате ли се за още нещо?

Пак споглеждане, пак поклащане на главите.

— Значи мъж с брада, шапка и очила, който изглежда и звучи като всички други петдесет и пет — седемдесетгодишни — обобщи Себастиан и разочарованието му беше очевидно.

Свидетелките пак се спогледаха, този път кимнаха.

— Да…

— Е, благодаря все пак.

Сиси и Ема станаха и си отидоха. Урсула затвори бележника и се отпусна на дивана. Зачуди се дали има смисъл да докарат художник, но стигна до извода, че ще остави това решение на Торкел.

Себастиан се изправи и отиде до стъклените врати, които отделяха тази стая от ресторанта.

Можеха да публикуват молба към всеки, обядвал тук във вторник, да се обади в полицията. Някой от другите клиенти можеше да даде по-добро описание. В най-добрия случай беше възможно някой да е снимал Петрович и Свен Катон също да е влязъл в кадъра.

Макар че Катон беше умен.

Вероятно се е досетил за подобна възможност.

В ъгъла, с гръб към помещението.

В най-добрия случай щяха да получат снимка на гръб и тил.

Все още не разполагаха с нищо.

Били беше проникнал в лаптопа на Патрисия Андрен.

Не се оказа кой знае колко трудно. Тя нямаше парола за достъп и веднъж като влезе в системата, той можеше да провери през кеша кои страници е посещавала най-често. Започна с Фейсбук, където беше висяла постоянно, и веднага му излезе късметът.

Истински късмет.

Патрисия не беше излязла от профила си. Той нетърпеливо се зае да разглежда стената й. Ефектът от пресконференцията беше главозамайващ. Постовете през деня направо я бяха наводнили.

Много.

Абсурдно много.

Всички се бяха почувствали длъжни да кажат нещо и да симулират страдание. Да дрънкат за болката, която изпитват за човек, когото са виждали само по телевизията. Изглеждаше странно и същевременно леко банално. Всичките 7187 последователи на Патрисия тъгуваха, независимо колко добре са я познавали. Ако се съди по постовете и коментарите, тя щеше да стане по-известна и обичана след смъртта си, отколкото когато и да било през живота си.

Били започна да скролва назад, покрай най-новите постове и след малко стигна до последния пост, написан от самата Патрисия. От мобилния й в 14:46 часа в деня на убийството. Селфи, направено във фризьорския салон, с текста: „След малко ще ме интервюират, стискайте палци“.

Той продължи назад, мина през безброй делнични, повтарящи се постове — всичките по един или друг начин говореха колко хубаво е всичко, колко вкусно е всичко и колко уютно може да ти бъде — докато не намери нещо, което събуди интереса му. Осми юни в 13:24 часа под друго селфи, направено на работа, беше написала: „Току-що ми се обадиха от Сюдсвенскан. Голяяямо интервю! Ще ви държа в течение“.

Били отбеляза 8.6. 13:24 в собствения си лаптоп.

Следващата стъпка беше да поръча на телефонния оператор списък с всички обаждания от мобилния на Патрисия. Да види от кои номера са й позвънили преди 13:24 часа в този ден. Убиецът трябваше да е сред тях. Ако наистина беше толкова умен и предпазлив, колкото се беше показал дотук, вероятно се беше обадил от телефон с предплатена карта, но при всички случаи си струваше да се провери.

Били се върна до последния пост на Патрисия и зачете коментарите под него. Може пък да беше отговорила на някого и да беше разказала подробности за приближаващата среща. Много харесвания и вдигнати палчета. Никъде нито отговор, нито благодарности от Патрисия. До предпоследния.

Публикуван в 03:16. От нейния телефон.

Съвсем кратко.

— Тринайсет от шейсет. Негодна.

Били се сепна. 03:16. Около пет часа преди да намерят трупа й. Той бързо отвори доклада от аутопсията. Имаше някакъв спомен, че в Лунд бяха определили часа на смъртта между 21:00 и 01:00. Той намери страницата и се увери, че е запомнил правилно.

Постът определено беше написан след смъртта й.

Тринайсет от шейсет.

Шейсет въпроса в тестовете, които намериха на гърба на жертвите.

Били въздъхна дълбоко и остави листа. Мислеше трескаво. Дали извършителят е съобщил и резултата на Мире след смъртта му? Доколкото знаеха, не. Но първата работа на местната полиция не беше да проверява социалните мрежи. Били знаеше как дигиталната страна на всяко разследване разделя колегите на две групи. Онези, които гледаха на новите технологии като на голям плюс, и онези, които изобщо не ги поглеждаха.

Той извади мобилния си и отвори Туитър. Потърси Мире Петрович, намери го и го последва. Профилът на Мире се отвори. Нищо. Не е бил особено активен. По някой и друг туит на два-три дни. Нищо след смъртта му.

Били отвори Инстаграм и потърси там, намери името и — точно както очакваше — профилът на Мире не беше частен. Веднага видя, че няма да се наложи да гледа далеч назад.

Били потръпна.

Първата снимка, която излезе. Последната в живота му. Тестът на Мире беше оставен върху нещо, което приличаше на ученически чин, и изпълваше почти цялата снимка, но в единия ъгъл се виждаше малко от пода. На него — крак в обувка под ъгъл, от който личеше, че човекът не стои изправен. Били позна обувките. Бяха на Мире. Всичко сочеше, че не е бил жив при правенето на снимката. Отдолу пишеше:

Негоден. 3/60

1884 лайка.

366 коментара, повечето питаха какво е това, по дяволите. Приличало на изпит. Не знае ли, че сега е лятната ваканция?

Три правилни.

Три от шейсет.

Негоден.

Били вдигна мобилния, за да се обади на Торкел и да му съобщи какво е открил.

Торкел разтърка очи и погледна часовника. Едва минаваше шест, но денят беше уморителен. Време беше да обобщи.

Какво знаеха?

Какво предстоеше да свършат?

Отговорът на първия въпрос гласеше: тревожно малко. Следователно отговорът на втория беше: почти всичко.

Все още по някой и друг човек се обаждаше по телефона, особено сега, когато хората се прибираха от работа и гледаха новините, но сигналите намаляха значително.

Постъпилите през деня обаждания не доведоха до кой знае какво, освен обяда в „Кюрхотелет“ и два автомобила, които можеха и да представляват интерес. И двата били забелязани около училище „Хилдинг“ във вторник вечерта и нощта срещу сряда. Откриха собственика на единия и той предложи съвсем задоволително обяснение какво е правел в района по това време. Освен това не бил сам в колата и спътникът му потвърди неговата версия. Другият автомобил беше червено „Волво В70“, но свидетелят явно беше объркал някоя буква или цифра на регистрационната табела, тъй като с номер AYR393 беше регистрирана бяла „Шкода“ в Сундсвал, като и двете табели си бяха върху колата. Торкел не влагаше особени надежди и в охранителните камери в града. Кварталът около училището не беше под наблюдение, най-близката камера беше на повече от 600 метра оттам на сравнително натоварено шосе, по което човек не беше длъжен да мине, за да стигне до училището. Дотам водеха поне още три пътя.

В началото Торкел се надяваше да има камери по пътя до „Кюрхотелет“. Той се намираше в края на задънена улица, след хотела започваха гори. Записите от вторник около два часа можеха наистина да им помогнат. Само че и там се оказа същото. Пътят изобщо не беше под наблюдение.

Чуха се и с третия човек, който подаде сигнал за обяда на Петрович, но не получиха по-подробно описание на събеседника му. Въпросният свидетел срещнал Мире на връщане от тоалетната. Не видял нито къде седи, нито с кого. Полицията помоли за снимки на Петрович от обяда, ако ще и направени скришом, но дотук нямаше резултат.

В Хелсингборг също нямаха пробив. Колегите на Патрисия Андрен от фризьорския салон знаеха само, че онзи следобед щели да я интервюират, но не и къде и кога точно.

Получиха сигнал за ресторант — свидетелят смяташе, че е видял Патрисия там в деня на изчезването й, но когато Ваня отиде, никой от персонала не помнеше Патрисия Андрен да е идвала, а повечето я познаха, когато им я показа на снимка.

Стефан Андершон все още нямаше алиби за деня на изчезването на Патрисия Андрен, но това за убийството на Петрович беше желязно — бил е в ареста.

За кратко обсъдиха възможността за повече от един извършител, но нищо в подхода не сочеше това. Тъкмо обратното.

— Знаем, че след убийствата е съобщил резултатите от изпитите със собствените им телефони на собствените им профили — завърши Торкел доста обезкуражаващото си обобщение и пак разтърка очи.

Да не би вентилацията в стаята да беше лоша? Или твърде добра? Очите му бяха сухи.

— Не може ли да се проследят? — попита Себастиан.

— Не са включени, според Били, но ако онзи пак ги използва…

— Няма — заяви Себастиан твърдо. — Би било глупаво, а едно е сигурно — нашият извършител не е глупав.

— Окей, а какъв е тогава? — попита Торкел, придърпа най-близкия стол и се протегна към една от бутилките минерална вода на масата, преди да седне. — Каза, че си изготвил профил.

— Съвсем скициран, изобщо не е пълен.

Торкел му направи знак, че това няма значение и може да продължи.

— Както казахме, става дума за мъж, над четирийсетгодишен, който отдавна не одобрява или не разбира съвременния свят, но досега не е предприел нищо.

— Защо сега? — обади се Урсула.

Себастиан разпери ръце — можеха само да гадаят.

— Развод, уволнение, пропуснато повишение, може да се е случило нещо, което го е изкарало от релси. Или просто му е дошло в повече. Писнало му е от вниманието, което получават хора като Петрович и Андрен — внимание, което според него не са заслужили по никакъв начин.

— Напоследък им върви — намеси се пак Урсула. — Блогове, турнета, водещи на собствени програми, нова работа в телевизията, внимание от страна на пресата…

— Нашият човек по всяка вероятност е от научните среди — продължи Себастиан. — Защитава старите представи за знанието. Външно спокоен, ерудиран, уважаван колега. Едва ли е сменял много различни професии. Не гледа положително на промените.

На вратата се почука. Себастиан млъкна и Ева Флорен надникна в стаята.

— Извинете, че ви безпокоя, но имаш посетител — обърна се тя към Торкел.

— Ще трябва да почака.

— Важно е, иначе нямаше да ви прекъсвам — настоя Ева. — Казва, че убиецът се обадил.

— Кой го казва?

— Някой си Аксел Вебер.

Торкел излезе в приемната и се огледа. Доста хора, но нито едно познато лице от пресконференцията с изключение на Вебер, който видя, че Торкел му маха, прибра мобилния си телефон в джоба и стана от един от столовете пред паспортната служба.

— Елате. — Торкел отвори вратата, която отделяше приемната от останала част на управлението. — Казвате, че Катон се бил свързал с вас? — попита в момента, в който вратата се затвори зад тях.

— Не с мен.

Вебер пъхна ръка под сакото и извади лист в найлонов джоб. Подаде го на Торкел, който бързо го огледа. Копие от писмо.

— Шефът го получил преди няколко седмици. Не му обърнал кой знае какво внимание. Нали знаете, просто поредният тип, който каканиже колко по-хубаво е било едно време. Но после започнахме да пишем за Свен Катон…

— Катон Стари.

— Да, доста прилича, нали?

— Ще ни трябва оригиналът — каза Торкел.

— Сори, само това можем да ви дадем…

Торкел откъсна очи от страницата:

— Смятате ли да пишете за това?

Въпрос. Нищо повече. Торкел знаеше, че няма смисъл да се опитва да му забранява.

— Искате ли да пишем?

— Не, никак.

— Тогава ми дайте нещо друго. Само на мен.

Торкел бързо помисли. Разбира се, не беше длъжен да дава на Вебер каквото и да било, но той наистина им беше помогнал. Не само сега, но и в предишния им случай. Беше им прошепнал предварително данни, които вестникът му възнамерявал да публикува, за да имат време да преместят ключова свидетелка. Може би дори спаси живота й.

— Оръжието на убийството по всяка вероятност е уред за зашеметяване на добитък — промърмори Торкел, след като обмисли коя информация би навредила най-малко на разследването, ако стане публична, и е най-вероятно в близко бъдеще така или иначе да бъде изровена от някой репортер.

— Окей, от вас ли сме го научили?

— Не.

Нямаше нужда да се разчува, че началникът на „Риксмурд“ дава информация само на избран от него журналист. Освен това Вебер можеше да я е получил от няколко възможни източника. Например докладът от аутопсията в съдебна медицина в Лунд, който предлагаше уреда за зашеметяване като възможно оръжие на убийството. Доклад, до който Петер Берглунд е имал достъп и вероятно поне няколко пъти не е имал никаква представа къде го е сложил, нито в чии ръце може да е попаднал.

— Може да пишете, че източникът ви е от полицията в Хелсингборг.

— Сигурен ли сте?

— Да. А ако някъде се появи и името на Петер Берглунд, няма да ви се сърдя.

— Кой е Петер Берглунд?

— Един полицай в Хелсингборг.

Вебер изгледа Торкел с учудено, но и леко развеселено изражение.

— Какво е направил, че да си навлече гнева на Националния отдел за разследване на убийства?

— Току-що пусна на пресата информация за оръжието на убийството — ухили се Торкел, размаха найлоновия джоб за довиждане и се върна при Урсула и Себастиан.

— Определено е от научните среди — убеди се Себастиан и посочи листа, който донесе Торкел. — „В работата си срещам много младежи.“ Според мен е в някакво образователно заведение.

— Може да води шофьорски курсове или пък да е водач на скаути, и какво ли още не. И те срещат много младежи — възрази Урсула.

— Не — поклати глава Себастиан и прочете по-нататък. — „Трупат знания, мислят критично и се образоват, за да изберат един ден интересна и стимулираща професия.“ Той е преподавател. По всяка вероятност в университет или висше училище.

— Защо се нарича Катон Стари? — зачуди се Торкел. — Защо не се е подписал като Свен Катон?

Урсула придърпа лаптопа на Торкел, който беше оставен отворен на масата, а Себастиан изгледа Торкел с престорена изненада:

— Не знаеш ли кой е Катон Стари?

— Не.

— Именно. Изборът му показва знания. Обща култура.

— А ти знаеш ли кой е?

— Всъщност знам. Той е казал: „Картаген трябва да се разруши“.

— Защо го е казал? Какво не му е харесвало в Картаген?

— Не знам.

— Катон Стари, роден 234 г. пр.Хр. — зачете Урсула от екрана. — Бил сенатор в Рим и завършвал всичките си речи, независимо от темата, с тези думи: „Освен това мисля, че Картаген трябва да се разруши“. Смятал, че северноафриканският град застрашава позициите на Рим в Средиземноморието.

— Тоест можем да тълкуваме, че Катон смята манията на новото време по повърхностните знаменитости за заплаха към старото интелигентно общество — обобщи Себастиан.

Около масата се възцари тишина.

— Нещо друго? Още нещо, преди да приключим за днес?

Себастиан пак вдигна листа.

— Писал е и на други — заяви той и отново прочете написаното. — Трябва да се свържем с вестници и телевизии, особено каналите, излъчили предаванията, в които са участвали жертвите. Може да се е обаждал и в „Ринг П1“. Преди да започне да убива.

— Ще дам заповед — съгласи се Торкел, облегна се назад и пак разтърка очи. — Първата ми задача утре сутрин.

— Като говориш с вестниците, ги помоли да проверят и писмата от читатели — добави Себастиан. — Катон е точно такъв тип. От старата школа. Хартиени вестници. Пликове и марки.

Торкел кимна. Урсула затвори лаптопа. Торкел изпи последната капка от бутилката минерална вода. И двамата се изправиха. Себастиан остана на място. Още държеше листа.

— Нещо друго?

— Не, тръгвайте — отвърна Себастиан, без да вдигне очи.

Катон привличаше интереса му. Повече от всеки друг от извършителите на другите престъпления, по които работиха, откакто той се върна в „Риксмурд“.

Интелигентен, организиран, комуникативен, целенасочен.

Достоен противник.

За съжаление на всички участници в риалити предавания в страната, те едва ли щяха да успеят да го спрат, докато не допуснеше грешка.

А дотогава можеше да мине много време.

Страшно много.

Отначало той обмисляше да се нагоди към новата ситуация.

Полицията разкри псевдонима му. Онзи, който използва, когато се свърза със сестрите Юхансон.

Не че вярваше да са чели вестници или да са слушали новини през деня, но все пак можеше някак да е стигнало до ушите им.

Мъртвите псевдозвезди вероятно бяха единственото в новинарския поток, което би им направило впечатление.

Но дори и да бяха научили какво е сторил в Хелсингборг и Улрисехамн, не беше сигурно, че това е задействало някакви предупредителни сигнали в главите им. Нямаха причина да се чувстват застрашени. Бяха блогърки и доколкото той знаеше, никога не се бяха появявали по телевизията. Освен това беше казал „името си“ само един път. Когато се обади за първи път на Ебба Юхансон, той се представи и обясни, че е от „Свенска Дагбладет“. Беше крайно невероятно тя да го е запомнила.

Той следеше профилите и на двете сестри в Туитър и Инстаграм и с мъка четеше, меко казано, безсмисления им блог — никъде не бяха писали, че ще се срещат с някой си Свен Катон, дори не споменаваха, че ще се виждат с журналист.

Оставаше, разбира се, възможността да са чули какво е станало, да са разпознали името, да са отишли в полицията и да са съобщили, че имат планирана среща с Катон същата вечер.

Възможно.

Но не и вероятно.

И все пак…

Известна предпазливост нямаше да е излишна.

Щяха да се видят в осем часа в пицария в Сундбюберг. Беше подбрал мястото внимателно. Връзка със сестрите, но минимален риск да се натъкнат на някой познат; щеше лесно да паркира на усамотено място; далеч от всякакъв градски транспорт; доста дълго чакане за такси.

Ебба попита защо ще се срещат точно там и той обясни, че иска да ги върне в квартала от детството им. Наложи се доста да я увещава. Ебба не смяташе, че имат да разкажат кой знае какво за Сундбюберг, бяха се изнесли оттам петгодишни, но той настоя. Щяло да придаде интересен аспект на статията. Какви щяха да бъдат днес, ако бяха останали там? Дали щяха да се развият другояче, ако майка им не се беше омъжила повторно и не се бяха преместили в Юршхолм? Този род въпроси го вълнували. Навлизането надълбоко. Да открие човека зад блогъра. Ебба се опита да му обясни, че няма „човек зад блогъра“, че двете със сестра й пишат за живота си такъв какъвто е и че не се превръщат в други хора в интернет. Накрая обаче той успя да ги убеди да се срещнат в пицарията.

Всичко вървеше по план.

И точно тогава псевдонимът му беше разкрит.

Но той беше наясно какво знаят полицаите и беше по-умен от тях.

По-умен от почти всички.

Затова запази плана, само го промени леко.

Ако сестрите се бяха свързали с полицията, той предполагаше, че ченгетата щяха да отидат там и да го причакат, когато пристигне малко преди осем. Затова отиде още в три следобед и си поръча обяд. Остана повече от час, внимателно си отбеляза хората в заведението. Тръгна си за около час и после се върна под претекст, че си е забравил шапката. Никой от клиентите, които бяха там в три, не беше още там, когато се върна. Не че това означаваше нещо. Можеше да се крият в кухнята или в автомобил отпред, или в съседна сграда.

Той взе решение. Обади се на Ебба и попита дали не може вместо това да се видят в китайски ресторант недалеч. Не посочи причина за промяната, тя също не попита. Не остана с впечатление тя да се прави на спокойна, въпреки че говори с него. Звучеше точно както при предишния им разговор.

Това усили убеждението му, че не е свързала първото му обаждане с новината на деня. Не знаеше как точно работи полицията, но ако той беше полицай — а той щеше да е отличен полицай — сега би преместил екипа от пицарията в китайския ресторант, а това би означавало известно движение пред и около заведенията. Но нищо не сочеше полицейска активност през часовете, в които държа под наблюдение новото място на срещата. А когато стана осем без петнайсет, вече беше сигурен, че полицията не знае за близначките, и влезе в ресторанта.

Озърна се. Никой не реагира при влизането му. Поканиха го на една маса, но той помоли за друга, в ъгъла, и я получи. Седна с гръб към помещението и зачака.

Двайсет минути по-късно сестрите Юхансон пристигнаха.

Започна добре, мислеше си Ебба.

Мъжът на ъгловата маса се изправи, когато влязоха в ресторанта, и им помаха леко. Отидоха при него.

— Ебба и Сара? — попита, когато приближиха, и стана ясно, че знае коя коя е.

Не всеки успяваше да ги различи. Повечето дори вдигаха голяма врява по въпроса. Толкова си приличаха. Ебба се дразнеше всеки път. Да, приличаха си, но имаше и разлики. Бяха две отделни личности. Неспособността да различат едната от другата говореше единствено за мързел. Но брадатият мъж със старческата шапка, нахлупена толкова ниско на челото, че докосваше очилата му със стоманени рамки, знаеше кои са. Още тук си спечели червена точка.

— С вас говорих по телефона. Сьорен, приятно ми е — обърна се той към Ебба и подаде десница.

Той мисли дълго и реши да смени името си при срещата. С нещо подобно, нещо, което спокойно може да не са чули правилно по телефона. Беше чисто предизвикателство към съдбата да използва отново името Свен Катон — име, което можеше да са чули или прочели някъде през деня, дори да не са направили връзката сами.

— Аха, извинете, сбъркала съм името — пое ръката му Ебба.

Сара кимна.

— Е, казвам се Сьорен, но няма значение. Седнете.

Той ги покани на дивана и двете седнаха една до друга. Сервитьорката донесе менютата. Известно време обмисляха какво да си поръчат.

— Естествено, аз черпя — обади се той, докато те се мъчеха да решат. — Така че си изберете каквото искате.

Сара поръча вегетариански пролетни ролца, Сьорен — ребърца със соев сос. Тя пък се спря на скариди със зеленчуци в пикантен сос и макар и двете да бяха пълнолетни, се въздържаха от алкохол и предпочетоха диетична кола и минерална вода. Сьорен си поръча лека бира. Щял да шофира…

Докато чакаха храната, той започна интервюто. Отначало Ебба усещаше, че е застанала нащрек. И преди се беше срещала с мъже на възрастта на Сьорен и когато обясняваше с какво се занимават двете със Сара, обикновено й се налагаше да се защитава.

Какъв е смисълът на блоговете?

Защо толкова се нуждаеш от постоянно внимание?

За какво ти е да излагаш живота си на показ?

Доста бързо обаче осъзна, че Сьорен има друг подход. Наистина щеше да им напише портрет. Задълбочен. Беше невероятно добре подготвен, караше ги да се чувстват специални, задаваше въпроси, които почти никой не им беше задавал досега. Лични, но не нахални. Взимаше ги сериозно.

Донесоха им храната. Хранеха се и продължаваха да разговарят. Сьорен си водеше бележки. Сара попита защо вместо това не записва с магнетофон. Струвало й се много по-лесно, отколкото да пише всичко. Сьорен обясни: опитът му сочел, че хората са по-напрегнати, като знаят, че ги записват на лента. Губят спонтанността си, нагаждат се според обстоятелствата.

— Разбира се, ще можете да прочетете текста, преди да го публикуваме, и ако искате да променим някой цитат, винаги може да ме обвините, че не съм ви чул правилно или не съм ви разбрал — усмихна се той. — Нямаше да е възможно, ако ползвах магнетофон.

Симпатично държане на симпатичен човек, помисли си Ебба.

Сервитьорката дойде и вдигна чиниите им; и двете отказаха десерт, но поръчаха кафе.

Докато пиеха кафето, говореха за „Съмър Блог Ауордс“, за церемонията, за наградата, какво означаваше за тях, какво означаваше за другите момичета, колко внимание са получили след получаването й.

— Един от студентите ми спечели стипендия за МТИ миналата есен — каза внезапно Сьорен. — Не получи никакво внимание.

Сестрите бързо се спогледаха изненадани, че учтивият и почти галантен мъж ги е прекъснал.

— Окей… — смотолеви Сара. — Честито.

— Извинявайте, прекъснах ви — сведе очи Сьорен. — Моля за извинение.

— Няма нищо — отговори тя.

След кратко мълчание, през което им се стори, че Сьорен е изпуснал нишката, Ебба се извини и попита дали знае къде е тоалетната. Той посочи вдясно от входа. Тя стана и се отдалечи.

— Искате ли още една кола? — предложи Сьорен, когато остана сам със Сара.

Крайно време беше вечерта да приключи. Поне в китайския ресторант.

— Да — отвърна тя, без да откъсва очи от телефона си.

Типично, помисли си той и се изправи. Кратка пауза в разговора и хайде пак се вторачи в екрана. Разговаряха от около час и четвърт. Какво толкова можеше да е станало през това време, при това така важно, че да не може да почака още двайсет минути?

Точно това беше един от дефектите на това поколение. Не можеха да чакат. Нямаха никакво търпение. Да мечтаеш и да копнееш за нещо беше просто немислимо.

Всичко трябваше да става тук и сега.

Веднага.

По възможност безплатно.

Но той беше доволен, че си промени името — ако тя вземеше да се тагне къде е, поне щеше да пише, че е със Сьорен. Докато вървеше към късия барплот в средата на помещението, той се проклинаше, че се остави да го провокират. Като опяваха колко бил важен блогът, как вдъхновявал другите и как гледали на себе си като на първоизточника, му прикипя.

Но не само това.

Той свали гарда, прояви непредпазливост, понеже те — трябваше да признае — бяха доста приятни събеседници. Поне едната. По-малката. Ебба. Не изглеждаше чак толкова повърхностна като сестра си.

— Една диетична кола и минерална вода, ако обичате — поръча на сервитьора зад бара и хвърли един поглед назад към масата, където Сара още беше изцяло погълната от телефона си.

— Ще ви ги донеса.

— Няма нужда, може да ги налеете, аз ще ги взема.

Докато сервитьорът наливаше кола от крана и носеше бутилка от хладилника, той извади малките таблетки от джоба си и ги разпредели поравно в дясната и в лявата ръка.

— Заповядайте. — Сервитьорът остави чашите на бара с изражение, което показваше, че още не разбира защо не му позволиха сам да ги занесе на масата.

— Благодаря.

Той хвана чашите отгоре и по този начин успя да пусне бензодиазепина в напитките. При потъването на таблетките се вдигнаха малко мехурчета, но щяха да се спукат бързо и нямаше да има и следа, когато постави чашите на масата. С Патрисия и Мирослав беше толкова лесно. Отидоха до тоалетна, газираната напитка ги чакаше при връщането им, а когато им прилоша, той им предложи да ги закара.

С две едновременно беше по-сложно. Може би идеята беше глупава. Но сега нямаше време за колебание. Тъкмо седна и Ебба се върна.

— Взех ви още една вода.

— Благодаря, но нямаше нужда.

Това не се отнасяше за сестрата, която вече беше отпила две големи глътки от новата чаша, която той постави пред нея. Какво щеше да стане, ако едната не пиеше? Все пак можеше да се получи. Щяха заедно да помогнат на Сара да излезе. Може би дори щеше да е по-добре, щеше да изглежда по-малко подозрително, отколкото ако и на двете изведнъж им прилошее и им се доспи.

— Как изглеждат бъдещите ви планове?

Ебба започна да разказва онова, за което мислеше през деня. Да регистрират фирма. Да правят повече реклами в блога. Да го развият по този начин.

— Нямате ли амбиции да започнете истинска работа? — попита той и направи кавички с пръсти при думата „истинска“, за да не решат, че според него сегашното им занимание не може да мине за истинска работа.

— Защо ни е? — обади се Сара. — Ако можем да печелим пари с писане, това също е работа, не сте ли съгласен?

— И вие ли искате същото?

— Не знам — отговори сестра й замислено. — Може би за малко. Да видим как ще потръгне, но трудно си се представям на трийсет години как по цял ден водя блог.

— А какво ще правите тогава?

— Не знам. Първо да завършим гимназията, пък после ще му мислим.

Чу се леко изстенване вляво от Ебба и тя се завъртя. Сара седеше с натежали клепачи и беше пребледняла за броени секунди.

— Не ми е добре… — едва произнесе и пак изстена, дълбоко си пое дъх, за да се поразсъни, но нямаше ефект.

— Да не е от храната? — попита Сьорен със състрадателен тон.

— Не знам. Може би…

— И без това приключихме, нали? Ще отида да платя.

Той се изправи и извади портфейла си от задния джоб, след което се отдалечи от масата.

— Може ли да се обадите да ни поръчате такси? — подвикна Ебба след него.

— Мога да ви закарам, и без това сме в една посока, и колата ми е отпред.

— Добре.

Сестра й наистина не се чувстваше добре.

Като излязоха на чист въздух, като че ли малко се ободри, но едва след няколко метра краката като че ли вече не я държаха и трябваше да се подпира на Ебба.

— Колата е ей там — посочи Сьорен. — Да ви помогна ли? — предложи и хвана Сара през кръста, без да чака отговор.

Продължиха още няколко крачки и после завиха надясно в сляпа уличка. Сградата, в която се помещаваше китайският ресторант, беше последната на улицата. От другата страна имаше малък парк, наглед съвсем безлюден. Продължиха да вървят покрай паркираните автомобили. Улицата свършваше със запустял терен. Боклуци, храсталаци, бутилки, стара количка за пазаруване и голяма табела, която съобщаваше, че ще се построят петдесет и един нови апартамента, осветена от две оранжеви лампи, макар че още не се беше стъмнило. На няколко метра зад табелата беше паркиран голям бял кемпер.

— Кемпер ли карате? — попита Ебба доста ненужно, след като беше ясно, че са се запътили към него.

— Да, сестра ви може да си легне да почива отзад, докато аз карам.

Продължиха право към караваната. Ебба не знаеше защо, но голямата бяла кола в сенките зад осветената табела я изпълни със съмнения. Тя забави крачка. Той явно я чу, защото се обърна и я изгледа въпросително.

— Какво има?

— По-добре да хванем такси.

— Няма нужда, нали сме в една посока.

Той продължи напред със Сара, която сякаш изобщо не забелязваше какво става около нея. Колебанието у Ебба прерасна в безпокойство.

— Не, спрете, пуснете я, ще хванем такси.

Сьорен обаче не спря. Продължи напред със сестра й. Подминаха осветената табела. Оставаха само няколко метра до кемпера. Ебба го видя как вади ключовете от джоба си със свободната ръка.

Тя се огледа на всички страни.

Безпокойството беше на път да се превърне в паника.

Пусто самотно място насред стокхолмското предградие. Нито един прозорец не гледаше към задънената улица, в която бяха навлезли. В парка нямаше жива душа. Място, което хората явно отбягваха въпреки лятната топлина и светлите нощи. Място, избрано целенасочено.

Мислите й бяха объркани. Опита се да се успокои. Откъде е знаел, че на Сара ще й прилошее? Че няма да избягат. Напитките. Втората чаша. Тя не беше докоснала своята. Сара я изпи до дъно. Мъжът, който по всяка вероятност изобщо не се казваше Сьорен, я беше донесъл от бара. Когато се върна от тоалетната, тя го видя как оставя чашите на масата.

Сара беше упоена.

Ебба най-сетне осъзна какво вероятно става и това й даде неочаквана сила. От адреналина, предположи. Без да се замисля, тя се втурна към мъжа, който държеше сестра й и се мъчеше да отвори вратата на кемпера. Тя нямаше никакво оръжие, никакви умения за близък бой, разполагаше единствено с тялото си и скоростта си.

Блъсна го отстрани с все сила. Макар да беше нападнала съвсем открито, той не беше подготвен за атаката. Мъжът политна назад, удари си главата в колата, изтърва Сара, която безшумно и като че на забавен каданс се плъзна на земята. Ебба стигна при нея за нула време. Хвана я под мишниците, опита се да я изправи. Бързо разбра, че няма никакъв начин да я вдигне, а дори Сара да си стъпеше на краката, нямаше да стигнат далеч. Мъжът вече си беше върнал равновесието и се обръщаше към тях.

Ебба пусна сестра си, завъртя се и побягна.

Ако извадеше късмет, щеше да срещне някого на улицата пред китайския ресторант, да спре минаваща кола или да извика някого от ресторанта навреме, за да попречи на мъжа да отвлече сестра й.

— Наистина ли ще изоставиш сестра си? — чу го да вика подире й.

Ебба продължи да тича.

— Как ще живееш, като знаеш, че си я оставила? Сама с мен.

Ебба спря рязко. Дишаше тежко. Усети как сълзите горят в очите й. Не искаше, не смееше да се обърне, но чу как ключът се завъртя в ключалката на кемпера, как вратата се отвори, как мъжът изпъшка тихо, докато с усилие качваше сестра й в колата.

— Какво пишеше в блога ви? — продължи той. Спокойният му глас раздираше лятната тишина. — Без нея съм половин човек.

Усети как очите й се напълват. Една сълза потече по бузата.

Не можеше. Не можеше да остави Сара.

Тя беше изпълнителната. Тази, от която се очакваше да постъпва правилно.

Тя се обърна и тръгна обратно към чакащия кемпер.

Животът беше несигурен.

Всичко можеше да свърши във всеки един момент.

Два сантиметра по-наляво и куршумът, който извади окото й, щеше да я убие. Ако изобщо бе научила нещо от събитията през последните месеци, то беше, че е длъжна да изживее по-добре живота си.

Да поема рискове. Да е смела. Да поставя на карта.

Да взима решения.

Наистина не знаеше дали с Торкел могат да станат истинска двойка. Никога не си беше позволявала дори да го помисли. Тя не беше такава.

Не искаше това.

Нищо нямаше да излезе.

Но откъде всъщност знаеше? Нямаше как да знае. Не и без да опита.

Затова сега стоеше в новата си бяла блуза и старите си джинси в коридора пред стаята си. Даже си беше пръснала малко парфюм — крайно необичайно. Обикновено сапунът и дезодорантът й стигаха, но точно този парфюм слагаше в началото на връзката им и идеята беше да сигнализира, че е готова за ново начало. Ако той изобщо забележеше. Торкел беше отличен полицай, но романтичните жестове и деликатните намеци не бяха силната му страна. Нито пък нейната. Част от нея намираше цялата работа за глупава и леко отчаяна, но докато се приготвяше в банята, тази част изгуби битката. Искаше да му покаже, че й е липсвал, а за тази цел трябваше да е по-пряма, колкото и неловко да се чувстваше.

Тръгна по коридора, но осъзна, че не знае къде отива. Торкел обикновено й даваше номера на стаята си, понякога устно, по-често с есемес.

Просто и ясно. Двама души, които го искаха.

Може би трябваше да прати съобщение и да го пита в коя стая е. Така щеше да е най-лесно. Само че предпочиташе да го изненада. Това беше смисълът на всичките й приготовления. Този път да действа по-различно. Отиде при асансьора.

На рецепцията щяха да знаят в коя стая е.

Асансьорът не беше на етажа, затова тя реши да слезе по стълбите. И без това беше толкова бавен, че тя щеше да стигне долу, преди той да се е качил. Оставаха й само няколко стъпала, когато видя рецепцията и голяма част от бара до нея. Торкел беше там. Седеше с гръб към нея, близо до жена с дълга руса коса. Смееше се. Блондинката също се смееше и леко докосваше с длан ръкава на сакото му. Очите й блестяха, когато се приведе по-близо до него.

Изглежда се познаваха. Чувстваха се добре заедно.

Тя вдигна чашата си, чукнаха се и отпиха.

Урсула се спря и се поколеба дали да не отиде при тях. Да се представи. Да проучи. Да разбере коя е.

Но до какво би довело това? В най-добрия случай до няколко учтиви фрази и предложение да пийне чаша вино с тях. Ръката на жената още беше върху ръкава на Торкел, а той се наведе и прошепна нещо в ухото й. Тя пак се засмя. Лицето й сияеше.

Урсула се завъртя и бързо се качи по стълбите.

Усети как я лъхна миризмата на парфюма.

Пак трябваше да се къпе.

И двамата бяха подранили. Лисе-Лоте вече го чакаше в бара, когато той слезе. Сега изглеждаше още по-красива — дългата руса коса беше нагласена; носеше лека, но елегантна лятна рокля и тънък шал на раменете. Торкел се зарадва, че отдели време да вземе душ и да се преоблече — щеше да е странно, ако само Лисе-Лоте се беше издокарала. Той отиде при нея и леко я прегърна. Лисе-Лоте предложи ресторант недалеч, а преди това Торкел я покани на по чаша вино в бара — имаха предостатъчно време. Лисе-Лоте се съгласи и си поръча червено. Не след дълго се стигна до втора чаша вино. Първоначалното смущение у Торкел се стопи. С нея се разговаряше лесно. Открита и кипяща от енергия. Действаше заразително. Общите спомени също помогнаха и не след дълго двамата разговаряха като най-добри приятели; не като хора, които не са се виждали от трийсет години. Освен това се оказа, че Лисе-Лоте притежава невероятна памет, което също улесни нещата. Даже по едно време Торкел се почувства леко сенилен.

— Как може да помниш такива подробности? — възкликна накрая, след като тя разказа как е бил облечен вечерта, когато се събраха. — Аз нищо не помня. Как го правиш?

— Винаги ми е било лесно да запомням разни неща, но… може би трябва да призная, че онази вечер те зяпах без спиране — изкикоти се тя. — А и няколко пъти преди това. Доста пъти…

Торкел можеше да се закълне, че тя леко поруменя, когато извърна лице и отпи глътка вино.

— Помниш ли на музиката на коя група танцувахме за първи път? — попита тя и остави чашата.

— Всъщност помня — изпъчи се гордо Торкел. — „Рокси Мюзик“.

— Аха, това го помниш значи — възкликна Лисе-Лоте с престорено възмущение зад усмивката. — Но сигурно защото ги харесваше.

— Всъщност не ги харесвах.

Тя го изгледа изненадано.

— Щом ще си признаваме разни работи… — погледна я той в очите, — преструвах се, че ги харесвам, понеже ти ги харесваше. Даже купих плочите им, та ако случайно дойдеш у нас някой път, да ги видиш.

— Бъзикаш се.

— Ни най-малко.

Той се изсмя. Тя също се засмя и леко докосна ръкава на сакото му. Очите й проблеснаха, когато се приведе по-близо до него.

— Много сладко.

Вдигна чашата си, чукнаха се и отпиха. Торкел се наслаждаваше на момента.

Вечерта щеше да е приятна.

Нощ.

Или поне късна вечер. Хотелска стая. Сам.

Лоша комбинация.

Телевизорът работеше, но той не се надяваше да хване нещо, което ще привлече вниманието му. Себастиан стана от леглото, отиде до прозореца, отвори го. Топъл летен полъх върху голото тяло. Отегчена въздишка. Беше прегледал материалите от разследването, които сега бяха захвърлени в другата половина на широкото легло. Нямаше какво повече да измъкне от тях тук, отколкото в полицейското управление.

И нямаше нищо за измъкване от полицейското управление.

След като Торкел прекрати оперативката, за да отиде при Аксел Вебер, Себастиан излезе с Ева Флорен под претекст, че иска да си налее още кафе.

Попита я смята ли после да се прибира в Борос.

Смятала.

А иска ли да хапне с него, преди да тръгне?

Не искала.

И сега той си стоеше в хотелската стая.

Сам. Изнервен.

Така познатото чувство, но сега подсилено от отсъствието на Били. Той беше в Хелсингборг. Ако и той беше сам и изнервен в хотелската си стая, положението беше още по-лошо. Или поне можеше да стане.

Той трябваше да прогони тези мисли. Да се съсредоточи върху нещо друго. Върху някого другиго. Себастиан си взе ризата от облегалката на стола и я облече. В същия момент иззвъня телефонът. Той погледна дисплея. Както винаги, се надяваше да е Ваня.

Непознат стокхолмски номер.

За момент се поколеба дали да не го остави на гласовата поща. Рискът беше някоя, с която е спал някога, да се е добрала до номера му. Понякога се случваше. Можеше и някой да иска да му продава нещо. Още по-лошо. От другата страна обаче, ако вдигнеше, поне нещо можеше да се случи. Независимо кой се обажда. Той прие разговора с едно троснато „Да“.

— Себастиан?

— Кой се обажда?

— Ана. Ана Ериксон. Майката на Ваня — добави тя за всеки случай, да не би той да познава няколко Ана Ериксон.

— Какво искаш? — попита Себастиан и за свое учудване прозвуча по-скоро искрено любопитен, отколкото груб.

Тя беше последният човек, от когото очакваше телефонно обаждане.

— Да поговорим. За Ваня.

— Аха.

Себастиан замълча.

Тя му се беше обадила. Тя искаше да говорят.

Нека тя започне.

— Тя прекъсна всякакви контакти с мен — промълви жената и на него му се стори, че гласът й трепери.

— Това учудва ли те? — Отново искрено любопитство. — Цял живот си я лъгала.

— За нейно добро.

— В началото може би, но не и сега, накрая.

Той усети как изненадата и любопитството му отстъпват пред растящото раздразнение. Тя беше забъркала цялата каша. Всички решения бяха нейни. От момента, когато той я потърси за първи път, след като научи, че Ваня е негова дъщеря, та чак до сватбата на Били. Той правеше каквото тя му кажеше. През цялото време. А сега му се обаждаше, понеже планът й не беше сработил, както се беше надявала.

— Когато разбра, че Валдемар не й е баща, защо не й каза, че съм аз? — Той усети, че усилващият се гняв започва да си личи по тона му. — Защо си измисли някакъв мъртвец?

— Ти беше по-лошата алтернатива.

Едно беше ясно — не се беше обадила, за да му се извини.

— Може ли да се видим? — продължи тя.

— Защо? Нали аз съм по-лошата алтернатива?

— Себастиан…

— Тя те мрази, а мен ме търпи — прекъсна я. — Защо да рискувам?

— Моля те. Валдемар пак е на легло, а аз… вече не издържам.

— Пак ли ракът?

Себастиан усети, че му е трудно да поддържа силата на гнева си. В много отношения Валдемар носеше най-малка вина в цялата история, а той страдаше най-тежко.

Ана не отговори веднага. Само дълбоко вдишване, което не беше началото на ново изречение, а просто тежка въздишка. Представи си я как стои до прозореца, гледа в празното пространство, гризе си ноктите и се мъчи да удържи сълзите. Струваше му се, че не ракът се е върнал, че има нещо по-лошо. Какво ли би могло да бъде?

— Не, той… той е в депресия — продума накрая тя. — Опита да се самоубие.

Окей, по-лошо. Себастиан усети как и последните вълни на раздразнението се уталожват. Нямаше топли чувства към Ана, но това беше нещо, което не пожелаваше на никого.

— Как е сега?

— Нагълтал се е с хапчета, но го открих навреме. В „Каролинска“ е, извън опасност.

— Съжалявам — промълви той. — В момента съм в Улрисехамн — обясни защо не могат да се видят.

— И Ваня ли е там?

— Не, тя е в Хелсингборг. По същия случай.

Ана пак замълча. Нямаха какво повече да си кажат. Нищо нямаше да се разреши по телефона.

— Може ли да се обадиш, като се върнеш в Стокхолм?

Не толкова въпрос, колкото молба.

— Ще видя…

— Моля те. Нуждая се… Нуждая се от нея. Нуждая се от нещо хубаво в живота си.

Беше се обадила на Себастиан Бергман, за да намери нещо хубаво в живота си.

Явно наистина алтернативите й се бяха изчерпали.

— Ще видя — повтори той. — Нищо не обещавам.

С тези думи затвори. Остана на място с телефона в ръка. Не по-малко нервен, отколкото преди разговора. Дали това можеше да повлияе на отношенията му с Ваня? Новият татко, избутан от бившия депресиран татко. Някогашните чувства отново закипели на повърхността. Не беше изключено. Дали тя знаеше за станалото? Забрави да попита Ана. Дали да се обади на Ваня? Не, не искаше да й съобщава такава новина по телефона. Не искаше и да я остава с впечатлението, че си общува с майка й.

Значи нямаше да й се обажда.

Но не можеше да стои повече в тази стая.

Закопча си ризата и излезе да потърси някоя, с която да прави секс.

Прибираха се през малкото градче.

Неколцина туристи се разхождаха по тротоара, а група младежи висяха около автобусната спирка, но иначе беше странно спокойна вечер. Лисе-Лоте беше избрала чудесен ресторант. Имаше вкусна храна, беше уютно и приятно. Говориха за какво ли не. Споделиха новини за живота си, от време на време се отдаваха на спомени.

Трийсет години.

Дълго време, изключително дълго, но като седяха така, понякога им се струваше, че от последната им среща са изминали едва няколко години. Че и по-малко. Беше невероятно колко лесно и бързо намериха отново пътя един към друг. Торкел беше на седмото небе. Не помнеше кога последно се е чувствал толкова спокоен и щастлив.

Минаха покрай няколко затворени магазина, завиха зад ъгъла и изведнъж — за негово разочарование — се озоваха пред хотела. Нима вече бяха стигнали? Беше останал с впечатление, че е по-далеч. Огледа се, искаше му се да намери причина да минат по заобиколен път, та разходката да продължи по-дълго.

— Дали да не те изпратя до вкъщи? — погледна той Лисе-Лоте.

— Благодаря, но живея доста далеч от града — отказа тя. — Ще взема такси, прекалено далеч е, за да се прибирам пеш.

Торкел отново усети разочарование, но се постара да го скрие. Не можеше да предложи да я изпрати с таксито. Подобно предложение трябваше да дойде от нея.

— Не мога да си те представя в провинцията — каза само. — Винаги си обичала големия град. Дори Линшьопинг намираше за дупка.

Тя се усмихна и го хвана под ръка, все едно това е най-естественото действие на света. Торкел нямаше нищо против.

— Да, но колкото и да е чудно, тук ми е добре. Сигурно е заради възрастта… Аз пък не можех да си представя, че ти ще станеш полицай.

— Да, изненадах доста хора, доколкото разбирам.

— Помня как се шашнах, като чух от Хелена, че си се записал в полицейската академия.

Разстоянието до хотела намаляваше. Осветеният вход приближаваше все повече. Той знаеше какво иска да се случи, но беше твърде срамежлив и непохватен дори да се опитва да докара нещата дотам. Точно както когато се събраха с Лисе-Лоте първия път. Свитото от притеснение сърце и усещането, че не я заслужава. Нерешителността. Страхът да не го отпрати.

Тогава тя направи първата стъпка. Тя се приближи за първата им целувка. Тогава му се искаше той да се беше престрашил. Усещаше топлината на тялото й през плата на сакото си. Вървяха в мълчание. Стъпките им ехтяха по асфалта. Тя го допускаше съвсем близо. И въпреки това той не събра сили да стори онова, което така силно желаеше.

Да я докосне.

Да я целуне.

Хотелът беше все по-близо. Крачките заедно — все по-малко. Възможността за нещо повече намаляваше с всеки изминал метър. Какво чакаше той? Сам не разбираше. Едва ли щеше да му се удаде друг случай, камо ли толкова подходящ. Сега или никога. Всеки момент щяха да спрат пред входа и да си пожелаят лека нощ.

— Прекарах чудесно, Торкел. — Тя изведнъж спря и се обърна към него.

— Аз също.

Беше също като първия път преди толкова години. Тя се приближи и го целуна. Той заряза всякаква предпазливост и й отвърна. Устните й имаха вкус на червено вино. Целуваха се страстно и дълго, поне така му се струваше, но независимо от това, когато се разделиха, той не искаше нищо друго, освен да продължат.

— Ах! — въздъхна тя и се взря нежно в очите му, като същевременно отстъпи крачка назад. — Това не го бях планирала.

Торкел беше леко объркан.

— Кое? — заекна.

— Да се разчувствам така… — Тя замълча, преди да добави почти шепнешком, — силно.

— Нито пък аз.

— Нали може да се чуем утре? — попита го.

Торкел кимна, макар че нямаше ни най-малко желание да я пуска да си върви.

— Разбира се — продума. — Ще се чуем утре.

Той се наведе и я целуна за последен път. По-малко страстно.

После тя спря.

Той също.

Какво друго можеше да направи?

Прогнозата за времето, която беше чул в колата, обещаваше между 20 и 25 градуса през деня. Още беше рано, едва минаваше шест часът, но слънцето вече топлеше през стъклото, когато вкара вана в паркинга. А беше едва краят на юни. Рогер Левин искрено се надяваше да не става чак такава жега като миналото лято. Малко злобно спрямо всички зажаднели за ваканция хора, които щяха да излязат в отпуск следващия месец и копнееха за лениви горещи слънчеви дни и прохладни приятни вечери около барбекюто, но неговите желания за времето бяха чисто егоистични.

Той щеше да работи.

На закрито.

Цяло лято.

Или поне до средата на август. Трябваше да приключи, преди училищата пак да отворят врати. Семейството му не остана доволно, като научи, че тази година няма да има летен отпуск, но все пак проявиха разбиране.

„Левин — строителство и електричество“ съществуваше от 1999-а година, когато Рогер Левин напусна НКК и основа собствена фирма. Започна с няколко тежки години. Имаше безброй малки строителни фирми, които се бореха за съществуване на пазар, където работата на черно беше широко разпространена. През 2008-а обаче въведоха данъчни облекчения за строителния бранш и хоризонтът се проясни. Признаването на петдесет процента от разходите направи наемането на работници на черно далеч по-непривлекателно. „Левин — строителство и електричество“ имаше повече работа, дори вече можеше да наема нови служители. Рогер започна да обмисля да понамали темпото. Само че после избраха фирмата му за главен изпълнител на този ремонт. Голяма и важна работа, която трябваше да се свърши както трябва. Работа, която можеше да му осигури други, ако се извършеше задоволително. Затова той възнамеряваше да я ръководи на място цяло лято.

Той слезе от вана, заобиколи го, отвори задните врати и извади големия дървен сандък, който стоеше отзад. Кафеварка, два термоса, мляко, хляб, масло, сирене и шунка. Кифлички, няколко кутии с бисквити и пакетчета желирани бонбони и дъвки.

Момчетата щяха да дойдат в седем, но Рогер смяташе дотогава да е подготвил всичко, за да могат да хапнат сандвичи и да пият кафе. Нямаше да получават такова посрещане всеки ден, но ги чакаше дълго — и може би горещо — лято и нямаше да е излишно да поддържа доброто им настроение. На всичкото отгоре те щяха да пожертват времето със семействата и почивните си дни.

Той отиде до двойните остъклени врати, отвори ги с ключа, който беше получил, и влезе в пустата гардеробна. Учителската стая беше на горния етаж. Да беше станал учител, помисли си, докато мъкнеше дървения сандък нагоре по стълбите. Десет седмици лятна ваканция, великденска ваканция, есенна ваканция, зимна спортна ваканция, коледна ваканция. Макар че когато не си почиваха, бяха заобиколени от хлапетии по цял ден. Трийсет парчета. Плюс родителите им. Рогер беше помагал с тренировките и мачовете на местния спортен клуб в продължение на няколко години, когато дъщерите му бяха по-малки и искаха да играят футбол. Никога не спираше да се изненадва как се държат родителите на момичетата край тъчлинията. Викаха, крещяха, критикуваха, насъскваха, поставяха под въпрос всяко треньорско решение. А учителите сигурно търпяха това, умножено по десет, помисли си той. Никога не би го издържал, независимо колко ваканции ще има през годината.

Той стигна до втория етаж и се отправи към учителската стая. Тъкмо понечи да завие наляво по коридора към кабинета на директора, когато се закова на място.

Една от вратите зееше. По дървената част отдалеч личаха следи от разбиване.

Да му се не види.

По-добре да хвърли едно око, да документира щетите и да ги докладва, та да не си помисли някой, че е станало, докато с хората му са били в сградата. Той остави сандъка на пода и мина последните няколко крачки до разбитата врата. Подсилените му със стомана ботуши отекваха върху каменния под.

Да, определено беше разбита — и рамката, и ключалката бяха счупени, установи той бързо. Извади телефона, за да направи снимки. „Фискос“ беше общинско училище, затова предположи, че трябва да се обади на някого в общината да обясни какво е станало. Все така с телефона в ръка, обиколи леко, за да снима и от други ъгли. Погледът му падна в класната стая и той свали телефона, пристъпи колебливо навътре и осъзна, че първият му телефонен разговор тази сутрин определено нямаше да е с общината.

Набра 112.

— Знаем ли коя е?

Себастиан стоеше на няколко крачки от разбитата врата и гледаше познатата вече до болка сцена. Младото момиче седеше, придържано от въже около гръдния кош точно под гърдите. Две страници тест, заковани на гърба му. Глупашка шапка на главата, лице към стената. Беше сигурен, че когато Урсула прегледа тялото отблизо, ще открие кръгла входна рана на челото.

— Още не — отговори Урсула, докато правеше оглед на мястото с помощта на две технически лица; естествено, покрусена от брутално прекратения живот на още един млад човек, но и доволна, че поне веднъж е първа на местопрестъплението.

Този път можеше лично да направи техническия оглед.

— Той ускорява темпото — отбеляза тя и за момент отмести очи от фотоапарата си към Себастиан. — Почти седмица между първото и второто, три дни до следващото.

— Да.

— Може би тъй нареченият cooling off period намалява.

— Нашият човек няма cooling off period.

Той направи една крачка към най-близкия чин от задната редица в класната стая и свали стола, който беше качен отгоре. Урсула го изгледа и той спря, но после тя кимна леко. Себастиан седна, отпусна се на задните крака на стола и облегна гръб на стената. Пак се вгледа в момичето.

— Убийците, които убиват от вътрешна потребност, които изграждат фантазии, на които рано или късно вече не могат да устоят — те имат cooling off period — обясни Себастиан и усети, че мислите му се насочват към Били. — Усещат спокойствие след убийството, често преплетено със срам и угризения от стореното. После обаче потребността отново постепенно нараства, докато не могат повече да се въздържат. Статистически периодите на спокойствие стават все по-кратки и по-кратки. Нашият човек обаче…

Погледът му се спря върху листовете на голия гръб на момичето.

— Нашият човек не е воден от страст или потребност. Той убива, защото така иска, не защото е принуден.

Той замълча. Не заради драматичния ефект, а защото бързо прехвърляше наум всички случаи, по които бяха работили заедно през годините. Стигна до извода, че има доказателства за мисълта, която го споходи още при вида на първата жертва:

— Никога не сме срещали човек като него.

Струваше му се, че изобщо няма да се върне в класната стая.

Не че искаше да бъде там. Ни най-малко. Мъртвото младо момиче на стола.

Торкел не можеше дори да го погледне, без да помисли за Елин.

По-голямата му дъщеря, която току-що бе изляза във ваканция след първата си година в Стокхолмското училище по хотелиерство и ресторантьорство. Учеше за готвачка. Беше си намерила лятна работа в някакъв ресторант в Хорнстул. Оценките й в прогимназията бяха горе-долу. Торкел я обичаше повече от всичко, но беше почти сигурен, че не би могла да отговори на много от въпросите, които извършителят задаваше на импровизираните си изпити.

Това в никакъв случай не означаваше, че е глупава; напротив, беше умна, зряла, състрадателна, забавна — просто не притежаваше този род знания. Подобно на повечето си приятели, помисли си той, ако можеше да съди по онези, с които беше разговарял. Но тя притежаваше нещо друго. Самоувереност, любопитство, безстрашие пред новите предизвикателства, вяра, че всичко е възможно, инициативност, която можеше да я отведе далеч. Вероятно по-далеч от знанията, които се е искало от жертвите да покажат. Или поне също толкова далеч.

Той знаеше, че и тя гледа тези предавания. Или поне някои. Торкел се надяваше, че е заради притегателната сила, която е имало и едновремешното „фрийкшоу“. Защото безумното, странното, чудатото привличаха — човек просто не можеше да не гледа.

Но никога за нищо на света не би й хрумнало да участва в някое от тях.

Поне той така мислеше.

Надяваше се.

Изключително трудно би приел да види как пияната му дъщеря прави секс по телевизията с мнозина или малцина, повече или по-малко неизвестни мъже. Независимо дали и тя като Мирослав Петрович просто играеше роля.

Тя скоро щеше да навърши осемнайсет и щеше да прави каквото реши. Вече го правеше. Отдавна не го беше молила за съвет, нито го информираше, преди да вземе някакво решение. Обикновено го поставяше пред свършен факт.

Това е положението, преглътни го.

Той предполагаше, че тя говори повече с Ивон. На хартия двамата имаха равни родителски права, но на практика дъщерите му живееха с майка си. От развода насам. При неговата работа беше невъзможно да прекарват с него всеки две седмици.

Беше в добри отношения с дъщерите си, искрено го вярваше, но за да стане наистина добра, връзката се нуждаеше от време и присъствие, а за това той нямаше възможност. Осъзна, че всъщност е говорил с момичетата само един път, откакто излязоха във ваканция, а това беше преди повече от две седмици. Реши още тази вечер да промени това.

Имаше нужда да си поговори с тях.

Особено след като видя момичето в класната стая.

Торкел беше излязъл, за да помоли униформените полицаи да се опитат да установят самоличността на младата жена. Досега всички жертви бяха откривани на сутринта след срещата им с убиеца. Помоли ги да проверят дали някое, което може да бъде полуголото момиче в стаята, е обявено за издирване вчера, особено следобед. Не че имаше голяма надежда. Ако жертвата живееше сама, което далеч не беше изключено — изглеждаше около двайсетгодишна — не беше сигурно, че някой вече ще е забелязал отсъствието й.

Но Торкел не губеше надежда.

Обаждането постъпи малко след седем сутринта.

Мобилният му беше нагласен да звънне в 6:30, но Торкел се беше събудил още в шест в необичайно добро настроение. Вероятно снощната вечеря бе причината за това. След кратък душ слезе да закуси.

Четирийсет и пет минути по-късно Урсула също слезе в трапезарията, точно когато той обмисляше дали да не се поддаде на изкушението и да изяде още един кроасан с шоколад към втората си чаша кафе.

— Добро утро. Рано си станал — кимна тя многозначително към почти празната му чиния.

— Събудих се и реших да стана.

— Значи снощи си легнал рано?

Торкел я изгледа. Грешеше ли, или в гласа на Урсула се долавяше някакво злорадство.

— Да…

— Коя беше онази жена?

Торкел продължи да я гледа въпросително.

— Видях те в бара. Заедно с някаква жена — поясни тя.

— Ааа, да, стара съученичка. Учехме заедно в гимназията.

— Супер. Какво прави тук?

— Тук живее. Работи в училището, където намериха Петрович. Всъщност тя го е намерила.

— Ах! Сигурно е било… неприятно.

— Да.

Настъпи кратко мълчание. Торкел се поколеба дали да разкаже, че в един период двамата с Лисе-Лоте са били нещо повече от съученици, но реши да пропусне. Едва ли щеше да е интересно за Урсула. Оттогава беше минала цяла вечност.

— Ще си взема нещо за ядене — наруши мълчанието тя, обърна се и се насочи към шведската маса.

— Така и така си там, донеси ми един кроасан с шоколад — провикна се Торкел.

Така и не успя да го изяде.

Урсула още не се беше отдалечила от масата, когато телефонът му иззвъня.

Нов труп.

Техният случай.

Училище в Русершберг край Стокхолм.

Последваха три кратки телефонни разговора.

Първият с Ваня и Били, за да провери докъде са стигнали и дали могат да отидат до Стокхолм.

Можеха.

Кристиансон беше пратил двама души, които изглеждаха компетентни, затова решиха, че спокойно могат да ги оставят и да напуснат Хелсингборг, ако Торкел нареди.

Той нареди.

Вторият разговор беше с Ева Флорен. Той й съобщи за станалото и я помоли да поеме разследването в Улрисехамн и да му докладва ежедневно или в момента, в който стане нещо важно.

Третият разговор беше със Себастиан.

Той закусвал в кафене на няколко пресечки оттук. Когато Торкел попита защо не закусва в хотела, се оказа, че не е спал там.

— Ева Флорен? — въздъхна Торкел мрачно.

— Не.

Торкел не зададе повече въпроси, можеше да се досети за останалото. Трябваше да се радва, че Себастиан поне не е прекарал нощта с Флорен. Неприятният му навик да прави секс с жени, свързани с разследванията им, започваше да се превръща в проблем. Затова просто даде заповед на Себастиан да идва и да си стяга багажа. Заминаваха за Стокхолм.

За Русершберг.

Тихо и скромно селище по пътя между Стокхолм и „Арланда“.

При пристигането си в училището и тримата се отправиха към класната стая, но след като набързо установиха, че наистина е техният случай, Торкел остави колегите си, за да отиде да помоли униформените полицаи да помогнат с идентифицирането.

После отиде да разпита строителя, който открил тялото.

Сега тъкмо се връщаше, когато един от униформените го повика.

Струваше му се, че изобщо няма да се върне в класната стая.

Себастиан седеше на стол в дъното на стаята, облегнат на стената. Урсула и двамата й асистенти работеха при жертвата. Всички се обърнаха към него, когато Торкел най-сетне се върна.

— Родителите на Сара и Ебба Юхансон са ги обявили за издирване снощи — каза той веднага, като видя любопитните им погледи. — Близначки. Не се прибрали след вечеря, не се обадили, не вдигали телефоните, което, казват, било изключително необичайно.

— С кого са вечеряли? — попита Себастиан.

— Още не знам, разполагам само с информацията за тях двете.

— Участвали ли са в някое риалити?

— Не знам.

— Имаме ли снимки?

— Чакаме ги, идват.

— Близначки?

— Да, и двете обявени за издирване малко след полунощ.

Себастиан се отпусна напред и стола изтрополя на четирите крака.

— Къде тогава е другата?

Ваня получи информацията от Урсула по телефона в таксито от летище „Брома“.

Всички нови открития съответстваха на видяното при другите жертви. Позата на тялото, глупашката шапка и закования тест на гърба. Сара Юхансон се беше справила една идея по-добре и от Патрисия, и от Мирослав — шестнайсет правилни от общо шейсет, но не бяха стигнали. Никой още не знаеше къде е Ебба.

Изглежда нямаше връзка между жертвите и училищата, в които бяха оставени телата им, а в района на Стокхолм имаше безброй затворени за лятото училища, които трябваше да претърсят. Ебба можеше да е къде ли не. Урсула приключи разговора с обещание да им препрати всичко, което знаеха дотук за близначките.

Не бяха намерили мобилния на Сара, затова Били незабавно се зае с търсенето, още докато пътуваше на задната седалка на таксито. Едва ли имаше кой знае колко близначки на име Сара и Ебба Юхансон. Телефонът на Ваня изпиука. Първият полицейски доклад от снощи, когато ги обявили за издирване. Според него двете излезли на среща с журналист в осем часа вечерта. Името му не беше известно, но беше близко до ума, че е Свен Катон. Докато се опитваше да се свърже с полицая, приел сигнала за изчезването, Ваня се чудеше как са могли Сара и Ебба да отидат на тази среща. Половин денонощие след като полицията съобщи името. Окей — младежите не четат вестници, но все някое заглавие би трябвало да им е попаднало през деня. Но явно не.

Тя се свърза с полицай II степен Ларшон, който разказа, че когато съобщили за изчезването на момичетата, родителите изглеждали притеснени, но будни и интелигентни, и на директния въпрос отговорили, че дъщерите не били споменали името на журналиста. Щели да се срещнат в китайски ресторант в Сундбюберг. Друго не знаели.

— Казали ли са за какво е искал да се среща с тях? — попита Ваня. — Участвали ли са в телевизионно предаване или нещо такова?

— Спечелили награда за блога си — отговори Ларшон и Ваня го чу как прелиства документите на бюрото си. — „Души — близначки“, така се казвал — прочете той.

— Това не го пише в съобщението за издирването — забеляза Ваня и се взря в екрана на телефона си.

— Не го сметнах за съществена информация, свързана с изчезването им — отвърна Ларшон с тон, който показваше, че е убеден в правилността на преценката си.

Ваня му благодари за помощта и затвори.

— „Души — близначки“ — обърна се към Били на задната седалка.

Той го написа в Гугъл и бързо намери профили и в Туитър, и в Инстаграм с това име, също и блог. Започна от Туитър. Вдигна телефона си и показа на Ваня последния туит.

— Снощи. Девет и петнайсет — добави той.

— „Със сестричката говорим с журналист. Готина и безплатна вечеря.“ — прочете тя на глас. — Значи и двете сестри са били още живи в девет и четвърт. Нещо друго?

— Още не.

Били си взе мобилния и пръстите му пак затанцуваха по екрана. Ваня се загледа през прозореца. Колата профуча покрай метростанция „Алвикс“. Приближаваха Стокхолм.

— Мамка му! — чу се изведнъж откъм задната седалка.

— Какво има?

— Коментарите към последната статия в блога им — обясни Били и пак се наведе, за да може тя да види екрана.

Сара 16/60. Негодна.

Ебба 28/60. Годна.

— „Годна“. Какво значи това? — промълви Ваня.

Ваня и Били пристигнаха в „Риксмурд“ и се насочиха право към конферентната зала на третия етаж, на която казваха просто „Стаята“. На Ваня й беше приятно, че отново е в Стокхолм, в „Риксмурд“. Тук разполагаха с мястото, техниката и ресурсите, които им бяха необходими, за да си свършат работата. Ваня никога не се беше занимавала с отборни спортове, но й се струваше, че Стаята може да се нарече „домашният стадион“ на „Риксмурд“. Безценно беше да имат установено място, където да събират цялата информация, да могат бързо да добиват представа за случая и въз основа на тази представа да бъдат креативни.

Били сложи лаптопа си на масата и тъкмо щеше да продължи картографирането на сестрите в мрежата, когато Русмари Фредриксон, началничката на НОА — Националната оперативна агенция, от която вече беше част „Риксмурд“, влезе при тях.

Посещение от шефа.

Това означаваше нещо.

Злите езици твърдяха, че тя се появява само когато Торкел надвиши бюджета и че я интересуват повече извънредните им часове, отколкото процента на разкритите случаи. Петдесетгодишната жена кимна кратко, но учтиво на Ваня и Били. Както винаги беше добре облечена, с вдигната тъмноруса коса и стоманен поглед.

— Знаете ли нещо повече? — попита направо.

Били се съсредоточи върху екрана си. Това беше задача, която охотно оставяше на Ваня; с крайчеца на окото я видя да поклаща глава.

— Току-що пристигнахме от Хелсингборг. Урсула е на новото местопрестъпление. Торкел пътува — отговори тя, като се надяваше, че „пътува“ означава „ще е тук всеки момент“. Торкел знаеше как да се справи с Русмари.

— Нищо ново за сестрата? Онази, която липсва? Имам чувство, че всеки един журналист в Швеция в момента ни звъни — продължи Русмари.

— Дванайсет патрула претърсват училищата северно от центъра с изходен пункт Русершберг — отвърна Ваня и се постара да говори възможно най-делово. — Засега нищо.

— Мразя този случай. Началникът на Националната полиция звъня вече три пъти днес — добави Русмари сърдито.

Ваня внезапно разбра откъде идва интересът. Нямаше никакво безпокойство за състоянието на изчезналата сестричка, никаква мъка за жертвата, не, важно беше само обаждането на големия шеф.

— Нека ми се обади на мен, ако на теб ти пречи.

Торкел се беше появил на прага и очевидно беше чул последното изречение. Кимна леко на Русмари.

— Правим всичко по силите си — продължи той с известно раздразнение в гласа.

Били вдигна очи от компютъра.

— Гледайте. Знаят, че е изчезнала. — Той завъртя компютъра към тях.

Снимка на младо русо момиче беше поставена до голям надпис с черни букви:

КРАЛИЦАТА НА БЛОГОВЕТЕ ПОКОСЕНА ОТ РИАЛИТИ УБИЕЦА.

СЕСТРАТА БЕЗСЛЕДНО ИЗЧЕЗНАЛА.

— От нас ли е изтекло? — извика Русмари ядосано, завтече се към тях и се вторачи в екрана.

— Разбира се, че не — въздъхна Торкел и този път досадата в гласа му беше явна.

— При всички случаи е лошо — отвърна Русмари, но не успя да продължи, тъй като Себастиан се появи на сцената.

— О, имаме си гостенка — ухили се той, като я видя. — Журналистите ли ти досаждат, или изведнъж полицейската работа ти е станала интересна?

Без да чака отговор, той се обърна към колегите си:

— Здравей, Ваня, кога пристигна?

— Преди малко. — Тя посочи екрана на Били: — Видя ли това?

— За изчезналата сестра ли?

— Да. Ебба. Нали знаеш, че я е обявил за „годна“? — запита Ваня.

— Да, Торкел ми каза.

Себастиан направи няколко крачки и се вгледа в русото момиче на екрана. Осемнайсет години. Погледът в обектива. Целият живот пред нея, както се казва. Себастиан обаче дълбоко се съмняваше, че този израз важи за Ебба Юхансон.

— Какво значи това? — обади се Русмари, очевидно твърдо решена да не им позволи да я игнорират повече.

— Като я открием, ще разберем — отвърна Себастиан уклончиво.

— Тези момичета не са били риалити звезди. — Русмари гледаше Себастиан настойчиво. — Защо е минал на блогъри, знаете ли?

— Не това, с което се занимават, е важното в случая — отговори той спокойно и с тон, с който би се обърнал към малко дете. — Те са известни. Успели. Незаслужено, поне за него.

Себастиан се обърна към Русмари и поглади брадичката си с жест, който показваше, че уж е дълбоко замислен.

— Както… как да кажа… когато някой получава висок пост, а не става за нищо. Така гледа той на нещата…

Русмари сви устни и гневният поглед, който хвърли на Себастиан, преди да се завърти към Торкел, не беше труден за тълкуване.

— Дръжте ме постоянно в течение — изсъска тя, кимна на останалите и излезе от стаята.

Торкел въздъхна дълбоко, след като тя затръшна вратата:

— Браво, Себастиан.

— Благодаря.

Торкел седна на най-близкия стол и реши да смени темата. Себастиан предпочете да не забелязва иронията в гласа му, а и надали щеше да обърне кой знае какво внимание на аргумента, че винаги е по-лесно шефовете да са на твоя страна. Не му пукаше. Нито един шеф не е бил изцяло на страната на Себастиан. Включително и Торкел. Пък и нали накара Русмари да ги остави на мира. Да се надяваме за по-дълго. Пак беше нещо.

— Така. Какво ще правим сега? — Торкел насочи вниманието обратно към работата.

Графикът на Били беше запълнен до краен предел. Щеше да продължи с дейността на жертвите в интернет, да допълни линията с хронологията на бялата дъска, но преди всичко щеше да поиска списъците с разговорите от телефонните оператори. Оказаха се три отделни. Патрисия Андрен беше към „Теле2“, Мире беше клиент на „Тре“, а сестрите Юхансон бяха абонирани към „Халебоп“. Предполагаше, че ще му отнеме доста време да провери и трите.

Ваня щеше да седне с целия материал от Хелсингборг и Улрисехамн и да види дали няма някаква подробности, които са пропуснали, или връзки, които да направят; плюс това Кристиансон непрекъснато пращаше нови данни от Сконе, които тя беше длъжна да вмъкне в материалите. Също и Ева Флорен. Надяваше се до вечерта да е готова с обобщението. Но първо трябваше да хапне нещо. Не беше слагала залък в уста от закуска.

— Ами ти? — обърна се Торкел към Себастиан. — Ти какво ще свършиш?

— Ще правя компания на Ваня — сви рамене той и тръгна след нея.

Себастиан стоеше на вратата на кухнята и гледаше как Ваня вади полуфабрикат от хладилника и го носи до микровълновата.

— Ти искаш ли? — подхвърли тя през рамо.

— Не, благодаря — отговори той леко разсеяно.

Гледаше я как маха картонената опаковка, прави дупки в целофана отгоре и слага тавичката в микровълновата, но всъщност изобщо не я виждаше. Беше длъжен да вземе решение. Дали да й каже? Това тормозеше съзнанието му след телефонния разговор с Ана.

Какво да прави?

Знаеше, че трябва да внимава изключително много. В последно време Ваня беше преживяла какво ли не. Той не можеше да мълчи за случилото се. Рано или късно тя щеше да научи. И тогава може би щеше да приеме мълчанието му за предателство. Неискреност. Но той трябваше да използва информацията по такъв начин, че да заздрави крехката им връзка, не да разшири пропастта помежду им.

Проблемът беше, че тя още имаше чувства към Валдемар. Двамата бяха толкова близки, когато Себастиан се появи в живота й. Обядваха заедно един път в седмицата. Правеха си дълги разходки. Вечери, кино и концерти. Себастиан го знаеше, защото ги беше следил и ги беше шпионирал завистливо.

Времето, прекарано заедно, изграждаше трайните връзки. Не гените. Това беше истината. Валдемар бе прекарал толкова много години с нея, а и реално вината му не беше толкова голяма. Стореното от него беше по-скоро просто човешко. Беше подкрепил съпругата си и предпазил дъщеря си. Детето му би могло да му го прости. Особено в екстремна ситуация. Това беше големият проблем.

Опитът за самоубийство променяше играта.

Отслабваше позициите на Себастиан.

Какво щеше да стане, когато тя научеше за случилото се?

Дали щеше да отиде при Валдемар?

Вероятно.

Дали той да отиде с нея? Себастиан се спря на тази мисъл. Може би си струваше да обмисли идеята. Да покаже подкрепа, не само на Ваня, но и на Валдемар. Да загърби ревността, може би дори да покаже благодарност за всичко, което Валдемар е сторил за дъщеря му. Да му помогне, когато е изпаднал в беда. Да му бъде приятел, не съперник. Да, възможна стратегия.

— Защо висиш тук? — Гласът на Ваня прекъсна размислите му, върна го в настоящето.

Тя стоеше пред мивката и пиеше вода, докато чакаше микровълновата да изброи седемнайсетте секунди, които оставаха, докато храната й се стопли.

— Мислех, че и ти ще ядеш.

— Не… — започна той и направи няколко предпазливи крачки в малката трапезария. — Ваня, трябва да ти кажа нещо.

— Така ли? Какво?

Тя се обърна към микровълновата. Той пак замълча. Последен шанс. Да измисли нещо безопасно, да се завърти и да си отиде, или да й разкаже.

— Ана ми се обади снощи — промълви накрая.

Ваня реагира точно както очакваше. Рязко се обърна и още преди да ги е видял, той знаеше, че очите й ще горят от ярост. Зад нея се чу пиукане, но тя изглежда беше загубила всякакъв интерес към храната.

— Какво си намислил, дявол да го вземе?!

— Нищо, честно. Тя ми се обади. И…

Не можа да стигне по-далеч, преди Ваня пак да го прекъсне:

— Ако искаш нещата някак да потръгнат, няма да говориш с нея. Никога.

Себастиан продължи възможно най-спокойно и предпазливо. Претегляше всяка дума, всеки нюанс:

— Добре, но тя ми се обади, за да… за да…

Той спря. Тя се взираше в него. Ръцете, скръстени на гърдите, раменете изпънати, беше понавела глава и го гледаше наистина кръвнишки. Готова за битка до последния мускул. Да става каквото ще. Той не можеше да увърта повече.

— Валдемар е опитал да се самоубие.

Думите я нараниха почти физически. Той видя как политна назад. Гневът и подозрението бяха залети от страха. Ръцете увиснаха безжизнено. Лицето й пребледня.

— Какво?! Как? Кога? Как е той?

Въпросите изскочиха един след друг. Сама не знаеше кой е най-важен. Дишането й се учести и на Себастиан му се стори, че вижда сълзи в очите й.

Оказа се прав. Чувствата й към Валдемар не бяха изчезнали, колкото и дълбоко да се мъчеше тя да ги зарови. Той нямаше как да сложи край на това и макар да не се гордееше, част от него се притесни. Дали сам нямаше да я прогони по този начин? Късно беше да го мисли сега…

— Добре е. Нагълтал се с хапчета, но Ана го открила навреме. — Той се опита да отговори на възможно най-много от въпросите й.

Тя само кимна и той видя как обработва информацията, опитва се да я осмисли.

— Къде е? — промълви тя накрая.

— В „Каролинска“ — отвърна той и в същата секунда разбра, че тя смята да го посети.

Веднага получи потвърждение. Без дума повече тя мина покрай него и излезе от кухнята.

Тя паркира колата и забърза към главния вход. Безпокоеше се и имаше чувство, че цялото й тяло лепне, черната блуза изведнъж й се стори прекалено дебела. Не беше просто стрес преди срещата с Валдемар, беше объркана от собствените си емоции. Беше се опитала да се дистанцира от онези, които я нараниха. Искаше да започне нов живот, само неин. Но сега нямаше избор.

Те я дърпаха към себе си.

Както винаги.

Трябваха й петнайсет минути да го открие. Бяха го преместили от интензивното отделение на четвъртия етаж в очакване на разговор с психолог и решение за следващите стъпки. Тя взе един от големите асансьори до четвъртия етаж и после се загуби из безкрайните коридори. Накрая един санитар я насочи. Миризмата в отделението, в което лежеше той, беше странна комбинация от дезинфектанти и готвено ядене. Вратата беше затворена и тя спря за момент да събере сили, преди да я бутне тихо.

Видя го веднага.

Лежеше до прозореца от дясната страна на стаята. Другите легла също бяха заети, но тя имаше очи само за мъжа, който някога бе неин баща. Той беше на светлинни години от човека, когото помнеше. Не че беше остарял.

Беше нещо много по-лошо.

Не само беше отслабнал, но и сякаш цялата енергия и сила беше изсмукана от него. Косата беше рядка и заплетена. Устните тънки и почти сиви. Очите хлътнали. Бяха минали само няколко месеца от последната им среща, а тя едва го позна. Беше сянка на предишното си „аз“.

Като че ли спеше. Тя измина последните крачки до леглото му. Изведнъж осъзна, че не изпитва нищо друго освен мъка и жал. Спря се до краката му и постоя така, загледана в лицето му. Тръбички в носа и ръцете. Сигурно му бяха промили стомаха.

— Валдемар? — промълви предпазливо тя след малко.

Той колебливо вдигна очи. Отне му няколко секунди да я разпознае, сякаш не смееше да повярва на очите си.

— Здравей — каза тя и срещна мътния му поглед.

— Ваня — пророни той накрая; гласът му беше дрезгав и безсилен.

Тя придърпа един стол, но съзнателно го сложи далеч от леглото, преди да седне. Искаше да запази известна дистанция, каквото и да изпитваше дълбоко в душата си.

— Какво си направил? — попита тя, по-скоро загрижено, отколкото укорително.

— Ти дойде — промълви той; сълзи в очите му.

Невъзможно беше да му се сърди. Не можеше да запази и дистанцията, която сама беше определила. Единствено искаше да го прегърне, но устоя на импулса и остана на стола. Опита се да намери правилните думи, но беше трудно.

— Защо? Защо си направил такова нещо? — заекна накрая.

Очите му проблеснаха от болка или срам — тя не знаеше кое.

— Не искам да ме гледаш така — прошепна той, но не откъсваше очи от нейните.

— Тогава да не се беше опитвал да се самоубиеш — отвърна тя.

Грубо, но вярно. А и той още не й беше отговорил.

— Защо?

Той я гледаше напълно отчаян. Движение на мършавото тяло, може би вдигане на раменете.

— Лекарите твърдят, че съм имал много причини да живея. Не е вярно — рече той почти беззвучно с глас, който тя не можеше да познае.

Замълчаха. По коридора се чуваха стъпки. Един от другите пациенти се закашля. Твърдите бели чаршафи в леглото на Валдемар прошумоляха, когато той се обърна към нея:

— Съжалявам, че те нараних. Че те излъгах — продължи той с дрезгав глас. Гледаше я умолително. — Не знам какво бих правил без теб.

Трудно можеше да се предпази от съчувствието. Ваня внезапно съжали, че седна при него. Не можеше да се справи с това. Стана твърде бързо. Усети как последните думи пробиха дупка в решимостта й.

— Не можеш да постъпваш така, Валдемар — каза толкова остро, че сама се изненада. Прозвуча далеч по-грубо, отколкото възнамеряваше, но беше длъжна да го изрече. — Не можеш да се нараняваш, за да ме накараш да се върна.

Валдемар сведе очи, сълзите потекоха по възглавницата, когато отпусна клепачи. Беше като гъба за баня, която само трябва да стиснеш леко, за да потече вода.

— Не дойдох да слушам колко съжаляваш и какви угризения изпитваш — продължи тя по инерция, но още като го изрече, усети, че това е по-скоро опит да удържи защитните стени около себе си, отколкото истинското й мнение.

Беше хубаво най-сетне да чуе някой да се извинява. Да поема вината. Да признае грешката си. Ана никога не би го направила.

Тя виждаше колко е разстроен от стореното.

— А защо дойде? — попита той и подсмръкна жално.

— Защото някога те обичах.

— Можеш пак да ме обикнеш. С времето. Нали? — заумолява я той.

Изведнъж пак й стана мъчно за него въпреки всичко. Може би беше прекалено строга с него, но жалният тон и самосъжалението я дразнеха.

— Сега няма да говорим за това — опита се тя да спре противоречивите емоции. — Не съм дошла да се караме.

Погледна го и дълбоко си пое дъх. Почти съжаляваше, че дойде, трябваше да загърби чувствата, да се придържа към фактите. Това, с което умееше да се справя. Над което имаше контрол.

— Какво казва лекарят? Ще се оправиш ли?

— Да, извадил съм късмет, така казаха. Ана ме открила навреме — отвърна Валдемар равнодушно и тя осъзна, че той поне се опитва.

Всичко беше толкова странно.

Бяха си разменили ролите.

Той — слаб, жалък, нуждаещ се от нея.

Тя — силната, държащата всичко под контрол.

Той — детето, тя — възрастната.

Онзи Валдемар, когото познаваше, си беше отишъл. И все пак той лежеше тук. Тя не можеше да го разбере.

— Дявол да го вземе, как допуснахме да стане толкова лошо? — възкликна накрая.

Валдемар я погледна тъжно:

— Защото аз постъпих нередно, Ваня.

Тя кимна сковано, но не отговори. Усещаше, че няма какво толкова да каже. Затова просто остана на стола си.

Твърде далеч, за да изглеждат близки.

Твърде близо, за да не изпитва нищо.

Той не пиеше.

Поне не затова го напусна Лаура. Той не знаеше защо, но не това беше причината. Но знаеше защо пие тази вечер.

То беше виновно.

Момичето. Ебба.

Той не обичаше алкохола. Чаша вино от време на време. Понякога една бира. Толкова рядко, че да му повлияе. Тази вечер обаче беше пиян. От последния път бяха минали няколко години. Колко — не помнеше. Толкова неща имаше в главата му. Трудно му беше да си подреди мислите.

Имаше си правила.

Той справедливо им даваше шанс.

Отговореха ли правилно на една трета от въпросите, взимаха изпита.

Ако не успееха, ги оставяше в сградите, в които е трябвало да се образоват, където е трябвало да им дадат базови знания, да ги подготвят за бъдещето, но където в днешно време очевидно се бяха провалили скандално с единствената си задача.

Швеция беше затънала до шия при последното международно изследване на образованието.

Нито една друга от 33-те държави от ОИСР не беше паднала толкова ниско в класациите. Най-слабата в Скандинавия с огромна разлика до следващата. Едва на крачка пред страни като Мексико и Чили.

В последвалия дебат той чу и видя само увъртания, оправдания и теории защо шведските ученици са се представили толкова зле. Отговорът обаче беше съвсем прост.

Обществото поощряваше глупостта и повърхностността.

Знанието минаваше за снобарщина. Досадно е да учиш. Загубеняшко. Ненужно, освен ако знанието не ти осигури незабавни финансови облаги или някаква форма на леснина в живота. Никой не ценеше интелекта, тъй като знанието не беше нито привлекателно, нито престижно.

Никой не обръщаше внимание на успеха, освен ако не беше постигнат на спортния терен.

Упадъкът беше особено видим при младото поколение, но и в неговото не липсваха идиоти. Комисията по назначенията, ректорът, целият персонал на „Човешки ресурси“ и Комисията по жалбите на Кралския технически университет бяха доказателство именно за това.

Бяха неспособни да оценят работата му, да осъзнаят високата стойност на добрите му връзки с други университети, да схванат изследователската му работа, да видят уменията му като педагог и изобщо да забележат стойността на широките му познания. Слепи за всеки друг успех освен онзи, който просто можеше да се премери с броя публикации през установените канали и престижните списания.

Това, че беше най-харесваният преподавател в университета година след година и освен това имаше най-много студенти, които завършваха обучението си докрай, явно не означаваше нищо. Това, че педагогическите му умения бяха придобивка, от която учебното заведение можеше да изведе облаги, явно също не ги интересуваше.

Защо му е на човек да учи?

Защо му е да посвети години в овладяването на нещо, когато ежедневно му се натяква, че е достатъчно да качи няколко движещи се картинки в Ютюб, да драска безсмислици в някой блог или да се налива и чука по телевизията, за да стане не само известен, но да може и да се прехранва с това.

Ако бяха необходими още доказателства до каква степен е приет и смятан за нормален духовният упадък, можеше да посочи направо кралския дворец. Самият принц — женен за мацка, участвала в „Хотел «Рай»“.

В деня на годежа им той подаде заявка за членство в Републиканския съюз.

Повърхностност и глупост.

Не можеше да отрече, че човекът, който получи професорското място вместо него, беше вещ в своята специалност. Може би повече от самия него. Но нищо друго. Всички разговори за обща култура, философия или психология завършваха бързо, тъй като ставаше ясно, че на този човек му липсва всякаква дълбочина.

Но новият професор имаше широка мрежа от познанства, умееше да привлича пари за проучванията си, да започва лекциите си със забавен анекдот, да се вижда и чува.

Той дуднеше.

Съзнаваше, че дудне.

Лаура го беше укорила, че нищо друго вече не го интересува. Страстното му желание и ентусиазъм да преподава, да разпространява знания беше едно от нещата, които я привлякоха към него. Сега обаче вече не било ентусиазъм. Било мания, било фикс идея.

Той вече не горял, просто се бил озлобил.

Водопроводчик.

По дяволите, как можа да го изостави заради един водопроводчик?

Не че имаше нещо лошо в тази професия. Честен стар занаят, който изискваше умения. Но такъв — както пределно ясно показваше новият мъж на Лаура — който всеки един човек с малко свободно време и тръбен ключ можеше да усвои.

Имаше си правила.

Вземеха ли изпита, трябваше да ги пусне.

И за миг не беше вярвал, че ще стане, поне докато не се появи Ебба Юхансон. Справи се почти с половината. Беше много близо до отговора на още няколко.

Немислимо беше да я убива. Правилата си бяха правила. Само че го беше видяла. Беше седяла лице в лице с него повече от час.

Беше го гледала. Беше се качила в колата му.

Той, разбира се, трябваше да я пусне, но беше твърде рано да рискува детайлно описание. Далеч не беше приключил.

Стореното от него беше привлякло внимание. Заглавия, телевизионни предавания, нескончаем поток от новини в интернет. Но се наблягаше повече върху мъртвите младежи, колко жалко за тях, какво чудовище е той. Не беше успял да отведе въпроса до следващото ниво. Не беше успял да ги накара да разберат, че той сочи проблем на цялото общество. Но беше само въпрос на време някой смел журналист или анализатор да застане на негова страна. Някой, който разбираше, че не можем да продължаваме така. Че не можем да продължим да маршируваме към пропастта с широко отворени очи. Някой, който щеше да се осмели да се изправи срещу презрението към знанието и — макар че ще е медийно самоубийство да подкрепи метода му — да види, че това, което прави той, реално е добро и важно.

Той беше необходим.

Не можеше да се остави да го заловят сега.

Но тя го беше видяла. Беше се качила в колата му.

Беше длъжен да стори нещо. И го стори.

Затова сега пиеше. То беше виновно.

Момичето. Ебба.

Болката.

Това бе първото, което навлезе в съзнанието й. Още преди да разбере, че се е събудила.

Изгаряща, пулсираща болка в главата, различна от всичко, което някога е изпитвала; болката я обладаваше, изключваше всички други сетива, всичко. Дишане на кратки тласъци, тихи измъчени стонове, сякаш от някое дълбоко вдишване главата й би експлодирала.

Опита се да се раздвижи. Някой пищеше. Може би тя? Не успя да помисли над това, преди да повърне. Без предупреждение, направо. За момент усети как топлата течност потече по гърдите й, преди внезапното движение да тласне нова изгаряща вълна през тялото и нагоре към главата.

Пак се отпусна по гръб. Мъчеше се да си поеме дъх.

Какво беше станало? Не знаеше, при тази болка не можеше да формулира и една смислена идея.

Сара.

Сестра й.

Къде беше? Къде се намираше тя самата?

Опита се да се съсредоточи въпреки болката. Да се концентрира. Да се вземе в ръце. Да загърби болката, за да се ориентира. Длъжна беше.

Тя беше изпълнителната.

Сара немарливата.

Бавно завъртя глава. Не смееше да направи нищо повече. Оказа се безсмислено. В стаята беше тъмно. Черно.

Просто черно.

Неестествено черно, осъзна.

Пак завъртя глава, с усилие вдигна ръцете си към лицето. Близо, толкова близо, че върховете на пръстите й леко докосваха челото й; усети, че дишането й става по-учестено, сякаш измъченият й мозък сам направи връзката.

Не стаята беше черна.

Тя беше сляпа.

Той я беше ослепил.

Торкел ги беше събрал да обобщят, преди да приключат за днес. Струваше му се, че долавя известна потиснатост в стаята. Позната му беше. В повечето разследвания в един или друг момент се случваше да ги обхване, когато всички знаеха, че няма да могат да допринесат с нищо ново и че онова, с което разполагат, не ги е придвижило кой знае колко към залавянето на извършителя.

Особено Ваня изглеждаше твърде угнетена. Торкел хвърли леко неприязнен поглед на Себастиан, който влезе последен в стаята — беше убеден, че именно той е отговорен за настроението на Ваня. Себастиан обаче сякаш дори не го забеляза.

— Ебба Юхансон още липсва — започна Торкел, след като всички заеха местата си. — Опитваме се да накараме персонала в училищата в целия район около Стокхолм да претърси помещенията, но те са много, има и общински, и частни, затова още не знаем резултата.

— Той избива негодните — проговори Ваня. — Значи ли, че оставя онези, които са се справили с теста? Като Ебба?

Никой не отговори веднага. Тази мисъл беше хрумнала и на Себастиан. Но звучеше твърде рисковано. Извършителят бе прекарал много часове с жертвите. Би било глупаво просто да ги пусне.

Себастиан се озърна и видя, че другите в стаята очакват той да отговори на въпроса на Ваня. Сви рамене:

— Вероятно му се е наложило да импровизира. Обаче не знам как е решил проблема.

Отговорът му беше посрещнат с мълчание и с кимване. Налагаше се да чакат, докато открият Ебба; нямаше смисъл да гадаят.

— Получихме отговор на запитването към вестниците — смени темата Торкел. — Три коментара от читател, подписал се като Катон Стария. — Той им подаде копия от изрезките и всички се протегнаха да си вземат. — И едно писмо до отговорния редактор на „Йостершунд-Постен“. Същият подпис.

Себастиан бързо плъзна поглед по краткото съдържание на коментарите и малко по-дългото писмо. Отговаряха на представата за образа на извършителя, която си беше съставил. И четирите се занимаваха по някакъв начин с това колко е вбесяващо, че се поощрява разпространението на повърхностността и глупостта. Добре формулирани и сериозни. Правилни граматически. Коментарите бяха пристигнали на хартия по пощата, нито една от редакциите не беше запазила нито оригинала, нито плика. Писмото до редактора бяха получили в оригинал, но търсенето на пръстови отпечатъци не доведе до нищо. Твърде много хора бяха пипали листа след изваждането му от плика, който също беше изхвърлен.

— Тази Фрида Вестер — посочи писмото Урсула. — Дали да се чуем с нея?

Торкел разбираше идеята й. Писмото до главния редактор пристигнало, след като през декември пуснали голяма статия за Фрида Вестер, седемнайсетгодишна, от Фрьосьон, която имала над 100 000 абонати на канала си в Ютюб; в него давала съвети как да се грижиш за ноктите си и как да ги лакираш по разни творчески начини.

Торкел погледна Себастиан:

— Как смяташ?

— Това е било половин година преди да започне да убива — промърмори той замислен.

— А Патрисия Андрен е участвала в „Самотна майка търси“ преди две години — възрази Били.

— Само че сега са я направили телевизионна водеща и са я поканили в друго предаване. Била е актуална звезда. Успяла. Също и Петрович, и сестрите Юхансон.

— Значи Фрида е извън опасност?

— Не бих могъл да се закълна, но да, вероятно.

Торкел кимна. Все пак смяташе да изпрати сигнал на полицията в Йостершунд, да ги помоли да се свържат със семейство Вестер и да ги предупреди да бъдат внимателни. Да им заръча да се обадят, ако с Фрида се свърже журналист да поиска среща.

— Урсула? — обърна се той наляво.

— Нямам нищо — въздъхна тя леко. — Както знаете, никакви отпечатъци нито по писмата, които получихме, нито в училищата. Засега липсват и следи от ДНК. Изпипано и предпазливо.

Тя се наведе и придърпа два документа, които беше оставила на масата.

— Получихме доклада от техническия отдел — започна. — Шапките на главите на жертвите са от кадастрон, който може да се купи от всяка книжарница или магазин за офис материали. Хартията, на която е напечатан тестът, е HP Laser Paper. И с нея е същата работа.

Тя отгърна на следващата страница.

— Въжето, с което бяха вързани телата, е от полипропилен, 12 милиметра. Намира се във всеки магазин за строителни материали. Възлите на въжето са шкотови.

— Което би могло да означава, че убиецът има опит с плавателен съд — обади се Торкел.

— Щом казваш. — Урсула се обърна към Били, който тъкмо обмисляше дали да обясни какво е шкотов възел, но се отказа. — Не съм сто процента сигурна, но от видяното при жертвите смятам, че трябва да продължим да работим по теорията, че използва уред за зашеметяване на добитък.

— Не съм стигнал доникъде с нея — пое щафетата Били. — За такова оръжие не е необходимо разрешително и е невъзможно покупката му да бъде проследена. Надявах се някоя ветеринарна клиника или стопанство, може би малка кланица да са сигнализирали за кражба, но в последните години няма нищо такова.

Телефонът на Торкел извибрира върху масата. Той погледна дисплея, изправи се и вдигна, докато излизаше от стаята. Възцари се тишина. Усещането за угнетеност далеч не беше намаляло, след като стана пределно ясно, че откакто поеха случая от местните полицейски управления, на практика не са постигнали нищо.

— Може ли да ги взема? — кимна Били към копията, които Урсула беше оставила на масата, и се изправи.

Урсула кимна и бутна листовете към Били, който се обърна към дъската и ги залепи до линията с хронологията. Себастиан се помъчи да срещне погледа на Ваня, но тя го отбягваше.

— Е, какво ще правите тази вечер? — попита той цялата група, но погледът му беше насочен към Били до бялата дъска.

Видя с крайчеца на окото реакцията на Ваня и Урсула. Не се случваше да обсъждат лични въпроси в службата, камо ли в такава широка компания и никога по инициатива на Себастиан. Бъбренето с колеги не му беше в характера.

— Нищо особено — промърмори Били, като разбра, че Урсула и Ваня нямат намерение да отговарят.

— Мю още ли я няма? — продължи Себастиан и Били пак видя как Урсула се сепва.

Откъде знаеше Себастиан къде е съпругата на Били? Защо знаеше Себастиан къде е съпругата на Били? Били добре разбираше какво цели Себастиан, но не можа ли да почака да останат на четири очи? Така само звучеше подозрително и доста особено.

— Да — отвърна троснато и с облекчение видя, че вратата се отваря и Торкел се връща.

Но той дори не прекрачи прага.

— Открили са Ебба Юхансон.

— Дойде пеш ей оттам — обясни мъжът с анцуга на диалект, който показваше, че идва от север, и посочи боядисаната в червено сграда, която се издигаше самотно в края на широкото поле. — Едвам ходеше, цялата беше подгизнала, сигурно е паднала в онази канавка. — Той пак посочи леко вляво от хамбара.

Намираха се на малък горски път — нищо повече от две линии от колела в земята, нищо друго освен гора отвъд полето с хамбара. Човек оставаше с впечатление, че се намират в провинцията, но едва на неколкостотин метра в обратната посока започваше градът. Поредното сънливо, заможно северно предградие. На трийсет километра от Русершберг. Големи и малки къщи. Място, където — ако можеш да си го позволиш — отиваш да живееш, за да растат децата ти в безопасност. Където пазиш дома си с помощта на аларма и на бдителността на съседите, където знаеш, че неколцина младежи взимат наркотици в почивните дни, и подозираш, че над някого е упражнявано насилие зад спуснатите завеси, но където като цяло си предпазен от по-сериозни престъпления.

— Каза ли нещо?

— Не, нищо особено, приказваше нещо за някоя си Сара и се държеше за очите, но говореше страшно несвързано.

Торкел кимна. От малкото, което знаеше, той беше наясно, че Ебба не би могла да им помогне особено. Предварителният преглед в болницата беше разкрил, че очите й са били прогорени по някакъв начин. В момента беше поставена под упойка и нямаше да им позволят да разговарят с нея до сутринта. Най-рано.

Урсула беше изпратила техническите лица в болницата, за да свалят улики от тялото и дрехите й, ако имаше такива. Тя самата щеше да се съсредоточи върху порутения хамбар.

— Сещате ли се за още нещо? — попита Торкел мъжа, чийто джогинг беше, завършил меко казано, неочаквано.

— Не… не и когато я открих.

— Но?

— Преди това видях кемпер. Следобед.

— Кемпер.

— Да.

— Каква марка?

— Нямам представа. Беше си… кемпер.

— Видяхте ли регистрационния номер?

— Не. Чуждестранни табели, но не знам от коя страна.

— И тогава ли сте тичали? — обади се Себастиан, който досега слушаше тихо отстрани.

Съществуваше минимална възможност мъжът да се наслаждава на вниманието и да иска да им „помогне“ повече, отколкото всъщност би могъл.

Да иска да изглежда по-важен, отколкото е.

Не беше невъзможно.

— Не, живея ей там. — Той пак посочи, този път към жълта дървена къща на нисък хълм с изглед към полето, което свършваше с хамбара. — Видях го през прозореца. Тук рядко минават коли, камо ли толкова грамадни. Шосето свършва неколкостотин метра по-долу и оттам нататък е само отъпкана пътека.

Торкел изпитваше смесица от надежда и раздразнение. Това беше важна следа, нещо, с което можеха да работят, но мъжът, изглежда, нямаше с какво повече да им помогне. Макар че си струваше да опитат.

Повика Били.

Щеше да му заръча да седнат с мъжа и да разгледат снимки с различни видове къщи на колела. Може би щеше да разпознае някой модел.

— Ама те всички изглеждат еднакво — поклати глава мъжът и прекърши надеждите на Торкел.

С подобна нагласа беше твърде малко вероятно да им помогне по някакъв начин.

Били дойде с вяла походка от хамбара, където беше помагал на Урсула. Торкел набързо обясни какво иска и му нареди също да провери всички възможни пътища до и от тук и дали няма охранителни камери. Едва ли в района се движеха кой знае колко кемпери.

Себастиан остави Били и мъжа в анцуга и се огледа.

Още беше светло.

Изобщо нямаше да се стъмни.

Птиците чуруликаха в топлата лятна вечер. Себастиан не можеше да познае по песента нито една птица, но една от тях пееше по-мелодично и високо от всички останали и той си спомни как някой му каза — на една разходка из града в друга топла лятна вечер — че това е кос. Но какво ли разбираше той?

Видя, че Ваня стои малко встрани, наглед бездейно, и наблюдава широкото поле. Отиде при нея. Тя дори не се обърна.

— Добре ли си?

— Тук би трябвало да има много сърни, не мислиш ли?

Хм, не точно този отговор очакваше. Даже не беше и отговор, ако трябваше да бъде честен, но реши да й угоди.

— Не знам, нищо не разбирам от природа. Не я харесвам.

— Как може да не харесваш природата?

Себастиан помисли за момент, макар вече да знаеше отговора.

— Тя просто съществува, не мисли. Не разбирам неща, които не мислят.

— Може би затова аз я обичам — промълви Ваня тихо. — Просто съществува. Не мисли, не лъже, не се опитва да се самоубие…

Себастиан се обърна към нея, но тя все така не откъсваше очи от гледката.

— Мога ли да направя нещо, Ваня?

Никакъв отговор.

— Като колега?

— Не.

И тя си отиде.

Слава богу, когато той се прибра, апартаментът беше пуст.

Доволен, че най-после няма да му се налага да говори с никого, той си събу обувките, окачи якето, отиде право в кухнята, взе бира от хладилника и се отпусна на канапето.

Денят беше дълъг.

Трудно беше за вярване, че двамата с Ваня бяха тръгнали от Хелсингборг едва тази сутрин. Толкова неща се бяха случили оттогава.

За жалост нищо, което да ги приближи до убиеца.

Мъжът, открил Ебба, не можа да им помогне. Доникъде не стигнаха с кемпера. Нито марка, нито модел, нито специфични подробности, които да разкрият нещо. Не беше ясно и от коя държава са регистрационните номера. Били му беше показал различни табели и за момента Полша, Германия и Испания оглавяваха списъка на евентуалните възможности, но не беше изключено и да са от Дания. Или Румъния. Или от космоса. Мъжът с анцуга нямаше представа.

Затова засега имаха единствено регистрирана в чужбина кола.

Нито една охранителна камера на околните пътища; не беше необходимо и да минеш покрай някоя станция за плащане на тол такса, за да стигнеш от училището в Русершберг до хамбара в Тебю, но Били все пак възнамеряваше да се обади в Пътна администрация и да поиска записите от всички крайпътни станции. Все пак едва ли в района на Стокхолм в края на юни се движеха много кемпери.

Той извади телефона си. Проучванията показваха, че предимно младите хора са склонни да поглеждат телефоните и таблетите си по над сто пъти на ден и той усещаше, че въпреки своите трийсет и три години в това отношение несъмнено спада към групата „млади хора“. Нямаше никакви пропуснати обаждания и съобщения.

Мю му звънна, докато работеха при хамбара. Той се срамуваше леко от това колко добре се почувства, като й каза, че е на работа и не може да говори. За да наблегне на важността на работата, й разказа за Ебба и обясни, че ще отнеме много време — имал безброй места за оглед, свидетели, които да изслуша, затова по-добре да се чуят утре.

Тя го разбирала напълно.

Обичам те. Целувки и чао.

Далеч по-трудно се оказа да се отърве от Себастиан.

Докато вървяха към автомобилите, той се присъедини към Били — уж искал новини. Били нямаше желание. Беше късно, чувстваше се уморен, имаше още работа за вършене, но Себастиан настоя. Разбраха се Били да го закара до тях. Да поприказват в колата. Почти половин час. Би трябвало да стигне. Себастиан прие.

— Всичко е под контрол — отговори Били на въпроса на Себастиан как е минало в Хелсингборг и дали вече е намерил с кого да поговори.

Реакцията на Себастиан беше поглед, който ясно показваше, че не му вярва ни най-малко.

— Вярно е — подчерта Били. — Нали разбираш, това е като да направиш някоя глупост, без много да му мислиш, правиш я и после някой те хваща, и чак тогава схващаш колко е било глупаво.

— „Глупост“ казваш?

Нямаше нужда Себастиан да казва нищо повече. Били разбра, че за него извършеното в сватбената нощ е нещо далеч по-сериозно от „глупост“.

— Схващаш какво искам да кажа — сви рамене той. — Вече мога… де да знам, да го видя отстрани, да видя колко е откачено.

— Това не е достатъчно.

— За мен е. Няма да се повтори.

— Не е толкова просто — настоя Себастиан с онзи тон, който трябваше да покаже, че той е прав, а всички останали грешат, и който нервираше Били безкрайно. — Не е като да те глобят за превишена скорост и след това да започнеш да караш по-бавно — продължи той. — Това, че са те хванали, не премахва желанието. Нуждаеш се от помощ.

— Ти пък какво знаеш? Ти какво разбираш от премахване на желанията? — Били повиши глас, писна му непрекъснато да трябва да се оправдава. — Спиш маниакално с всичко, което мърда.

— Има разлика. Това е пристрастеност.

— И каква е разликата?

— С пристрастеността можеш да се справиш, стига да си достатъчно мотивиран. Решаваш да спреш. Сам или с чужда помощ. — Той завъртя глава към Били, който държеше волана, впил поглед в оживения път Е18 към града; цялото му тяло излъчваше нежелание да води този разговор. — Ти имаш психическо разстройство. Пречупен си. Просто да осъзнаеш на разумно ниво, че стореното от теб е нередно, не е достатъчно, за да промениш поведението си.

— Като е толкова просто, ти защо не се справяш с пристрастеността си? — прекъсна го Били в опит да насочи разговора повече към Себастиан и по-малко към него самия.

— Не съм достатъчно мотивиран.

Което си беше вярно и нямаше нужда от повече обяснения. Той нямаше намерение да разказва за черната дупка, която Лили и Сабине бяха оставили у него, и какво правеше, за да й попречи да го погълне изцяло.

— Аз пък съм мотивиран. Държа всичко под контрол. Няма да се повтори — заяви Били.

— Като го повтаряш, не става по-вярно — възрази Себастиан кротко и по този начин успя да го ядоса още повече.

Били надигна бирата.

Какво се беше случило?

Какво, по дяволите, се беше случило?

Самият факт, че се налагаше да води подобен разговор със Себастиан Бергман, беше абсурден. Как позволи да се озове в такава ситуация?

Той не беше такъв.

Беше полицай. Добър полицай. В Националния отдел за разследване на убийства — отдел, за който повече полицаи само можеха да мечтаят, с колеги, които го харесваха и ценяха високо.

Беше младоженец и обичаше жена си. Тя беше най-хубавото нещо в живота му, а той умишлено я държеше на разстояние. Рано или късно Мю щеше да се усети. Да попита какво се е случило, защо я отбягва, защо не говори с нея. А когато тя научеше истината, той щеше да я изгуби, в това беше сигурен.

Не можеше да го позволи.

Той беше момчето, което слушаше хип-хоп, гледаше блокбастъри и предпочиташе комиксите пред книгите. Беше семпъл. Добряк. Беше човекът, на когото се обаждаш да ти помогне с пренасянето на покъщнината, с когото купонясваш на Мидсомар, с когото излизаш за по бира, за когото мислиш, когато търсиш баща за неродените си деца.

Това беше той.

Добър човек.

Не ненормалник, който избива котки.

Не, не беше излъгал Себастиан. Държеше всичко под контрол. Поне засега. В Хелсингборг дори не му беше хрумнало да направи нещо подобно. Мислите му почти непрекъснато се въртяха около миналото, не върху онова, което би могло да се случи в бъдеще. Срамът, нечистата съвест, страхът да не изгуби Мю, да не изгуби всичко.

Най-лошото беше, че дълбоко в себе си го знаеше — Себастиан беше прав. Той знаеше, че нещо не е наред. Винаги го бе знаел. Добре съзнаваше, че е прекрачил всякакви граници, но това не го беше спряло.

Приливът на сила, властта, емоцията.

Беше ненадминато.

В конкретния момент го изпълваше, след това го плашеше. Как попадаше изцяло във властта му.

Как беше възможно този, който искаше да бъде, и този, в когото се беше превърнал, да бъдат две толкова различни личности? Не разбираше. И това го раздираше отвътре.

Пак вдигна телефона.

Може би все пак нямаше да прекара вечерта сам.

След посещението в болницата тя се движеше на автопилот, беше разсеяна и объркана.

След като отидоха при хамбара, където открили Ебба, и тя на практика не можа да свърши нищо полезно, Ваня реши да се прибере у дома. Обясни, че я боли глава, което не беше лъжа.

Той се беше опитал да се самоубие.

Бе предприел най-крайната възможна мярка. Колкото и да се мъчеше тя да прогони тази мисъл, това беше последица от нейното отношение. Това беше ужасната истина.

И никога нямаше да може да избяга от нея.

Почти й прилошаваше от тази мисъл.

Плъзна поглед из апартамента, който той й беше купил. Доказателствата колко много я е обичал — като собствена дъщеря — се виждаха навсякъде. В масата, която й подари по случай нанасянето в новия дом, в кухнята, която й помогна да ремонтира, по стените, които боядисаха заедно.

Тя го бе обичала толкова силно.

Беше се принудила да постави приятелите на второ място. Гаджетата също. Заради професията. С Ана цял живот имаха сложни отношения. Оставаше й само Валдемар. Единственият човек, с когото наистина беше близка.

Но това беше преди.

Сега бе сама.

Кой всъщност й оставаше? Почти никой. Но тя се нуждаеше от някого. Някой отдалечен и от семейството, и от работата. Някой, с когото да има друг вид отношения.

Някой нормален.

Някой, който да е неин.

Само неин.

Решението беше Юнатан. Скъсаха преди близо две години, при това мъчително и с много обрати. След това той й звъня няколко пъти.

Искал да се видят, да си поговорят, каза той.

Искал да се видят, да се поизчукат, чу тя.

Така че идеята далеч не беше добра, помисли си, докато вдигаше мобилния, но все пак намери номера му. Истината беше, че нямаше много други алтернативи.

— Ваня? — попита той с така познатия глух глас, който обаче в момента прозвуча по-изненадан от обикновено.

— Здравей, Юнатан. — Тя се постара да звучи весело. — Как си?

— Добре. Ти ми се обади… — заекна той, все така стъписан.

— Да, знам, че мина доста време…

— Така е. Ти как си?

— Ами, бива — отговори тя предпазливо.

Помълчаха за момент, докато тя се питаше точно колко тъпо по скалата от едно до десет е било решението й да се обади.

— Аха, окей, за нещо конкретно ли се обаждаш, или… — попита той накрая, като видя, че тя няма да поеме инициативата в разговора.

Ваня се поколеба. Да излъже, да забърбори празни приказки, да приключи разговора? Реши да бъде откровена, в крайна сметка за това му се беше обадила.

— Да, ами, всъщност не съм много добре. Имам малко главоболия със семейството — започна и усети, че това е добро въведение.

— Нещо с Валдемар ли? — попита той с тревога в гласа.

Почти беше забравила. Вярно, че Юнатан знаеше за рака на Валдемар. Тогава бяха заедно. Когато му откриха болестта. Белите дробове. Болестта на Валдемар, работата в „Риксмурд“, връзката с Юнатан — беше й дошло в повече. Най-лесно се беше оказало да прекрати връзката. Но те се харесваха взаимно. Валдемар и Юнатан. Дали това щеше да разстрои Юнатан? Не се беше замислила. Какво тогава да му каже? Започна отначало, така беше правилно.

— Донякъде. Излекуваха го от рака… Беше тежко. Още е тежко…

Тя пак замълча.

— Радвам се — каза Юнатан. — Поздрави го от мен.

— Да…

— Какво има тогава? Нещо друго ли е станало? — попита той с онзи съпричастен тон, който — спомни си тя сега — му идваше съвсем естествено.

Чувстваше, че няма да може да крие историята с Валдемар още дълго. Дори не беше сигурна дали още го иска. Но не можеше да го съобщи по телефона.

— Може ли да се видим? — предложи тихо.

Той не отговори веднага. Тя тъкмо отвори уста да каже, че идеята е лоша, че той може да я забрави и да затвори, когато той отговори:

— В момента е малко сложно. Със Сусана тъкмо се събрахме отново и знаеш отношението й към теб…

За момент Ваня забрави собствените си проблеми. Нима пак се е хванал със Сусана? Приятелката, която някога заряза, за да тръгне с Ваня. Това вече беше новина.

— О! — въздъхна. — И пак ли е ревнива като едно време?

— Сигурно ти се струва странно, че сме се събрали? — продължи той леко шеговито, без да отговори на въпроса.

Не беше и необходимо. Ваня знаеше. Нямаше как да го нарече по друг начин освен „омраза“ — онова, което Сусана бе показала при малкото им срещи, и беше малко вероятно да й е минало. Според Сусана Ваня й беше откраднала гаджето, а такова нещо не може да мине безнаказано.

— Да, малко — отговори Ваня, макар че всъщност не беше никак изненадващо.

Юнатан никога не оставаше сам. Приключеше ли една връзка, правеше го само защото знаеше, че се задава друга. А ако той беше зарязаният, ставаше настоятелен на границата с натрапчив, за да се сдобрят. Изобщо не го биваше да се справя сам.

— Разкажи ми какво е станало — подкани я той.

— Не знам… Не искам да те занимавам — отвърна тя колебливо.

— Напротив, искаш, иначе нямаше да ми се обадиш.

Каквото и можеше да каже против Юнатан, той я познаваше добре.

Ваня си пое дълбоко въздух, погледът й се плъзна из апартамента. Отново видя Валдемар навсякъде.

— Валдемар се опита да се самоубие — продума накрая.

Разговаряха над половин час. Юнатан се държа прекрасно. Беше толкова хубаво да може да сподели болката си с човек, който наистина я слуша.

Ваня излезе на малкото си балконче да подиша чист въздух. Седна и се загледа към Фрихамнен. Беше започнало да се здрачава и големият бял ферибот отплаваше от пристана.

Тя и съжаляваше, и се радваше, че му се обади.

Съвсем ясно беше, че Юнатан още изпитва чувства към нея, и докато говориха, тя също внезапно усети, че той й липсва. За кратко беше вкусила един различен живот, в който вече не беше сама. Далеч от сенките.

Той предложи да се видят и макар тя да знаеше за Сусана и да нямаше каквото и да било желание да я предизвиква, в крайна сметка прие.

Обясняваше го с обърканото си състояние.

Но то не обясняваше защо е толкова щастлива, че ще го види.

Истинска щастлива.

— Здравей, влизай.

Тя покани Били в апартамента и го прегърна, след като затвори вратата.

— Донесох няколко бири — подаде й той стек с шест бутилки, докато си събуваше обувките.

— Чудесно. Влизай и сядай.

Тя кимна към малкия хол и отиде в кухнята.

— Е, как е младоженският живот? — подвикна към хола, докато отваряше шкафа до абсорбатора и вадеше пакет ядки. — Не съм те виждала от сватбата насам.

— Добре, добре — отвърна той.

Тя почака, но той очевидно нямаше какво повече да каже по темата.

— Къде е Мю тази вечер? — продължи тя и изсипа ядките в синя пластмасова купичка от „Икеа“.

— На гости на родителите си. В Даларна.

Йенифер кимна. Едва ли фактът, че той прекарваше вечерта с нея и няколко бири, докато жена му я няма, означаваше нещо. Ако разбираше правилно, Мю не беше от ревнивите, а и Били никога не й даваше повод да стане. Освен онзи път… На стрелбището в полицейското управление в Кируна той я целуна, но това беше всичко. Не се случи нищо повече.

За съжаление.

Йенифер дойде от кухнята с две от неговите бири в едната ръка и купата с ядките в другата.

— Катериш ли се? — поинтересува се Били, когато тя се присъедини към него, и кимна към пикела, окачен на въже с няколко шарени карабинера на стената до телевизора.

— Преди, напоследък по-рядко, но ми харесват.

Тя остави бирите и ядките на малката кръгла масичка и седна до Били.

— Как е работата?

Били й разказа. За класните стаи, глупашките шапки, тестовете, издънката в Хелсингборг и как чакат с нетърпение да разпитат Ебба в болницата. Йенифер слушаше съсредоточено. Разбира се, беше чела за случая. Вечерните вестници отделяха минимум по шест страници всеки ден и дори сериозните сутрешни вестници и новините по телевизията се занимаваха с историята. Сега обаче тя научи повече. Научи всичко. Струваше й се, че едва ли не участва в разследването.

А това беше страхотно чувство.

Повече от всичко тя искаше да работи в „Риксмурд“.

Дотук полицейската работа се беше оказала известно разочарование. Тя беше избрала тази професия в търсене на вълнение и екшън. Обичаше приключенията. Винаги е била такава. Търсеше предизвикателствата — и физически, и психически. След полицейската академия се беше озовала в Сигтуна. И още беше там.

Много проверки за превишена скорост и употреба на алкохол, малко гонитби с убийци.

Много бумащина, малко адреналин.

Тя умееше много неща, но не и да върши рутинна работа.

На два пъти беше помагала на „Риксмурд“. Истински сложни разследвания на убийства. Първият път завърши с участието й в престрелка в изоставена казарма в Сьодертелйе; във втория случай Били я помоли като лична услуга да го придружи в Кируна да разследва изчезване. Вярно, там не се случи кой знае какво. Освен онази целувка на стрелбището.

Всички в „Риксмурд“ й допадаха, дори Себастиан Бергман, когото, знаеше, другите трудно търпят, но най-много харесваше Били.

Много харесваше Били.

Да седят заедно на канапето, да пият бира и да обсъждат издирване на сериен убиец с него не беше далеч от перфектната вечер. Когато не остана какво повече да обсъждат по случая, тя отиде в кухнята и донесе още по една бира от хладилника.

— Искаш ли да отидем някъде? — попита, когато се върна и подаде едната на Били.

— Къде например?

— Не знам. На кино. До центъра.

Тя замълча, седна, отпи от бирата и се поколеба дали намекът няма да е твърде явен.

— На стрелбището — добави в крайна сметка.

— Не, аз… — Били поклати глава. С нищо не показа да е схванал загатването за Кируна. — Не — повтори само и леко разсеяно зачопли с нокът етикета на бутилката.

Йенифер го гледаше. Още при влизането й се беше сторил променен, но реши, че си въобразява, отдавна не се бяха виждали. Може би беше под стрес в службата. Може би се беше скарал с Мю. Може би беше нещо съвсем тривиално. Но сега пак я споходи това усещане. Този път беше сигурна. Нещо определено беше различно. Той не беше на себе си.

— Случило ли се е нещо?

Той не отговори веднага. Погледна я. Нито следа от обичайния дружески открит поглед, който тя познаваше. Беше съвсем друг. Бдителен. Сякаш я преценяваше. Мъчеше се да реши дали може да й се довери, или не.

— Какво? — промълви тя.

Беше неуверена и смутена от дългото мълчание. Забеляза как той задиша по-тежко, как прехапа устна, когато извърна поглед от лицето й и сведе очи към коленете си. Продължаваше да дърпа етикета. Накрая си пое дълбоко дъх и пак се обърна към нея:

— Трябва да ти кажа нещо.

След това тя занемя.

Тя не знаеше какво точно бе очаквала, когато той заяви, че трябва да й каже нещо, но със сигурност не и това. Хинде и Седерквист, насладата, която му донесло, как всичко друго сякаш избледняло, котките, сватбата.

Импулсът, който растял, докато не се превърнел в единственото, за което можел да мисли.

Хаосът.

Самоомразата.

Тя осъзна, че от нея се очаква да наруши мълчанието. Леко се покашля.

— Просто някакви си котки — промърмори и видя, че не тази реакция е очаквал.

Какво да каже? Едва схващаше чутото, а същевременно, колкото и да е странно, можеше да го разбере. Не самото убиване, но импулса, гонитбата — в това можеше да разпознае и себе си.

Колко дребни кражби беше извършвала като тийнейджърка? Не защото се нуждаеше от тези вещи, а заради вълнението. Вмъкваше се в затворени за нощта плувни басейни. Подскачаше по плаващи ледени късове. Какво друго беше скалното катерене, приключенският туризъм, планинското колоездене, делтапланеризмът и гмуркането, ако не опит за един кратък миг да се почувства жива. Да направи реалността малко по-нереална.

Ярка. Вълнуваща. Интересна.

Но защо й го беше разказал?

Насред цялото учудване и объркване тя осъзна, че изпитва и известно щастие и гордост. Това бе нещо, което той не беше споделил с никого другиго, дори с Мю. Само с нея. Това означаваше, че я има за толкова близка, че е готов да й разкрие тайните си. Дали означаваше нещо повече?

— Въпросът не е в котките — въздъхна той и тя сякаш долови известно разочарование в гласа му. — А че… изобщо го правя… Го правех — поправи се бързо.

— Ясно ми е, но… Познато ми е. Този копнеж по мига, който те кара да се чувстваш истински жив.

— Ама това не е като някакъв тъп скок с бънджи. Това е извратено.

— Да, но…

Тя се спря.

Наистина беше извратено. Странно беше да си представи Били да върши подобно нещо. Но ако можеше да погледне отвъд самото деяние. Както той каза, въпросът не беше в самите котки. Трябваше да се мисли за импулса. Какво искаше да постигне той…

— Кажи ми — подкани я Били в тишината. — Кажи за какво мислиш.

— Не знам… — започна тя и реши все пак да изложи теорията си. И без това вечерта трудно можеше да стане по-странна. — Може би изживяването на фантазията е по-важно от резултата, така да се каже.

— Тоест?

— Каза, че си бил… де да знам… възбуден на стрелбището в Кируна, но там никой не умря. Представил си си как стреляш по някого. Било е фантазия. Наужким.

— Да…

— Да речем, че не става дума за убиването, а за властта. Усещането за контрол, надмощие, свързано с физическа наслада. Не е чак толкова извратено, може да се превъзмогне.

— Нищо не схващам.

Били наистина изглеждаше объркан. Тя пак се поколеба. Наистина, беше пробвала един-два пъти, но далеч не беше експерт. Може би нагазваше в твърде дълбоки води, но вече започна и нямаше връщане назад.

— БДСМ… Сещаш се, контрол… връзване.

Били сведе очи към бутилката, която вече беше останала без етикет, сякаш внезапно силно притеснен от обрата, който беше взел разговорът.

— Не мисля, че е в стила на Мю — смотолеви.

Тя пак се колеба. Но майната му. Той й се беше доверил. Нямаше никаква причина да крие чувствата си.

Да става каквото ще. Тя сложи ръка на бедрото му:

— Ами тогава не го прави с Мю.

Това беше олицетворение на ужасна сутрин.

Всичко, което можеше да се обърка, се обърка.

Будилникът не звънна, той се успа и не събуди Ела навреме. При отварянето на хладилника установи, че млякото е свършило, затова не можа да й приготви топло какао за закуска, което пък предизвика нервна препирня на масата; в резултат на това тя отказа да облече която и да било от дрехите в гардероба си и отказа да ходи на училище. След като най-сетне и със закъснение я изпрати — облечена в долнище от анцуг под розова тюлена пола и умалял суитшърт с Елза от „Замръзналото кралство“, както и тиара и сандали, творение, което несъмнено щеше да породи въпроси и да се обсъжда вкъщи довечера, когато Линда я вземеше от занималнята — той закъсняваше вече половин час.

Среща с шефа в девет часа. Щеше да закъснее. Колко — зависеше от задръстванията, но минимум петнайсет минути, може би повече. Лоша работа.

Започна се още от снощи. Един от конкурентните канали реши да рискува въпреки сезона и пусна премиерата на новата си риалити поредица „Последното изкушение“. Направиха страхотна реклама. Вечерните вестници се включиха и събудиха интерес към участниците още преди началото, а това винаги вещаеше добро.

Шефът му се обади малко след единайсет вечерта. Клас седеше на балкона с Линда и пиеше вино. Тя въздъхна, като чу телефона му, стана и се прибра вътре, когато той се извини, че е длъжен да вдигне.

— Гледа ли „Последното изкушение“ вчера? — започна шефът направо, без поздрав или извинение, че звъни в този час.

— Не — призна Клас.

Вярно, вероятно трябваше да го гледа, според някои хора това му влизаше в служебните задължения като програмен директор — да следи поне премиерите на конкурентите. Но той си имаше и друга работа. Със семейството.

— Добро ли беше?

— Рейтинг 412 000. 18,8 процента при 15 до 44. Най-гледано в целевата група.

Клас мълчеше. Какво да отговори?

Беше добре. За края на юни. Твърде добре.

Техните собствени програми с подобен рейтинг се брояха на пръстите на едната ръка. С ампутирани пръсти. Два-три. Това бяха наистина добри цифри.

Разбира се, ужасно беше, че конкуренцията процъфтява, но щеше да стане и по-лошо.

— Идеята за тази програма не беше ли при нас? — попита шефът с тон, който показваше, че вече знае отговора.

— Да — потвърди Клас. — Аз я отхвърлих.

Мълчание. Все едно въпросът „защо“ беше толкова очевиден, че дори нямаше нужда да го задава.

— Не отхвърлих точно снощната програма — каза Клас и сам чу, че отговорът му прозвуча доста по-отбранително, отколкото възнамеряваше. — Направили са много промени, подобрения.

— Откъде знаеш, нали не си я гледал?

— Чух го от продуцентите. Същите са, които правят „Манхатънски съпруги“ за нас.

— А тези промени не са могли да ги направят при нас, така ли?

Нескрито съмнение. Не за първи път, едва ли и за последен.

Разговорът приключи пет минути след това с уговорката да се срещнат тази сутрин. В девет часа. Първата среща за деня.

Клас живееше в света на продуцентските къщи. От години събираше екипи, продаваше идеи, поставяше точния човек на точното място, за да решава проблемите, които възникваха. Но силната му страна не беше съдържанието. Никога не е била. И рано или късно това щеше да бъде разкрито.

Може би днес.

И двамата му предшественици на поста програмен директор бяха изкарали по девет месеца. В службата казваха за този пост, че е единственият с катапултираща седалка в офиса. Затова и на тръгване от вкъщи той беше леко притеснен, не можеше да го отрече. Същевременно си повтаряше, че това е просто едно тъпо риалити шоу, не е като да е отхвърлил „Бийтълс“.

Той натисна копчето на асансьора. Нищо не последва. Пак натисна. Пълна тишина в шахтата. Някой явно бе оставил вратата отворена или пък асансьорът се бе развалил. По дяволите. Той се завтече по стълбите. Причините за стрес се увеличаваха.

Едната беше сутрешната среща.

Другата беше риалити убийството. И Мире Петрович, и Патрисия Андрен бяха от техния канал. Да, Андрен участвала в „Самотна майка търси“ преди той да стане програмен директор, но все пак. От пресата му се обадиха, искаха подробности от записите, лични спомени. Дали в материалите, с които снабдявали пресата през сезоните, имало нещо, което да са си спестили? Нещо ексклузивно? Клас ги насочи към продуцентската къща. Нямаше какво да каже нито за Мире, нито за Патрисия, не ги познаваше; ако трябваше да е честен, дори не знаеше кои са. Не гледаше предаванията, в които участваха. Е, да, беше виждал по някой и друг откъс, понеже беше длъжен, но за нищо на света не би ги следил редовно. Никой в техния канал не ги следеше.

Смятаха ги за телевизия за идиоти.

Целяха единствено да продават.

Цинично конструирани програми с грубо подбрани участници, които в симбиоза с жълтата преса да привличат съответната публика и да получават максимално медийно внимание. Даже не беше недопустимо да се твори за това. Всичко го знаеха. Всички мислеха така. Но дори в това отношение той чувстваше, че каналът очаква от него да прави нещо повече. Говореше се за специална едночасова програма за двете жертви. Щеше да се върти около стари клипове с интервюта и лични размисли на приятели и роднини. Просто програма в тяхна памет. Все едно са били спортни звезди или политици. Все едно са означавали нещо. Окей, това също беше цинично. Разбира се, че са означавали нещо, беше ужасно как два живота бяха отнети ей така, но… Чак пък програма в тяхна памет. Хайде, стига.

Той бутна металната врата, която водеше до гаража под сградата, и зави наляво. Извади ключа за колата от джоба си и тъкмо щеше да отключи лексуса, когато го видя.

Докато се оглеждаше из празния гараж, от устата му се сипеха ругатни и мръсотии. Мамка му, не можеше да повярва на очите си.

Бяха го блокирали. Някакъв идиот беше паркирал точно зад неговата кола. И то не какво да е.

А огромен шибан кемпер.

Нямаше девет и половина, а Торкел вече беше огладнял. Будилникът го събуди още в пет и петнайсет. След кратък джогинг из спящия Стокхолм, душ и доста оскъдна закуска той отиде в полицейското управление на Кунгсхолмен. Преди винеше дългите си отсъствия за празния хладилник, но вече не беше така. Прекара в Улрисехамн по-малко от две денонощия, не достатъчно дълго, че нещо да се развали. Истината беше, че му ставаше все по-трудно и по-трудно да се храни сам.

Да се буди сам, да заспива сам.

Да живее сам.

Усещането се засили след новината за годежа на Ивон и Кристофер. Щяха да се женят наесен. В стопанство в Берслаген, където бил роден Кристофер. Малка сватба. Не очакваше да го поканят. Желаеше всичко най-хубаво на бившата си съпруга, но нейната стъпка към трайна любовна връзка само беше показала колко далеч е той самият от това.

Беше се принудил да признае пред себе си, че с Урсула няма да се получи нищо. След сватбата на Били се озоваха в нейната стая с бутилка вино. Но като я изпиха, тя ясно му даде да разбере, че иска да си върви. Безсмислено беше да продължава да се надява и да вехне по нея.

А после се появи Лисе-Лоте.

Целувката беше прекрасна, носеше надежди за нещо повече, но той си тръгна от Улрисехамн, без дори да й се обади. Обеща, а не го направи. С това не печелеше много червени точки пред жените. Тя също не му беше звъняла. Тъй че целувката си остана еднократно преживяване.

Той пристигна в службата преди всички останали. Наслаждаваше се на тишината, докато се подготвяше за сутрешната среща с пресата. Полицията си имаше говорители, повечето отдели се възползваха от тях, но не и той.

В девет часа се срещна с четвъртата власт. Както и очакваше, дойдоха повече хора, отколкото в Улрисехамн. Много повече. Камери на стативи. Гора от микрофони, поставени на масата, зад която той седна. Нямаше почти нищо ново за съобщаване.

Трета жертва, млада жена, пострадала тежко, но жива. Самоличността вече беше установена. По всяка вероятност всички присъстващи знаеха за сестрите Юхансон не по-малко от полицията, а може би и повече.

Затова и въпросите, последвали краткото му изказване, бяха вариации по една тема.

Къде и защо?

Какво се е случило с Ебба?

Кога ще могат да говорят с нея?

Защо я е оставил жива?

Колкото и да беше невероятно, все още успяваха да запазят в тайна от пресата подробностите около изпитите, на които жертвите са били принудени да се явят, и изглежда никой не беше влизал в профилите им в социалните мрежи или поне не беше направил връзката между убийството и кратките съобщения за резултатите.

Не знаеха, че Ебба е взела изпита, и Торкел нямаше намерение да им го казва, затова след няколко минути, в които ясно се усети, че въпросите просто се повтарят, той приключи пресконференцията и обеща да ги държи в течение.

Реши да се качи по стълбите до кабинета си и по пътя усети глад.

В трапезарията завари Били, който стоеше до плота и си наливаше кафе. Той кимна за поздрав на Торкел и отпи от топлата напитка.

— Здрасти, сега ли идваш?

— Не, говорих с пресата.

Торкел отвори хладилника. Хвърли един поглед на Били, който пак надигна чашата, сподави прозявка и разтърка очи.

— Добре ли си? — попита Торкел и извади масло и сирене от хладилника.

Били не беше склонен да се повлиява от случаите, по които работи, дотолкова, че да си изгуби съня, но човек никога не знаеше. Понякога някой конкретен детайл задействаше нещо лично. По-добре да попита.

— Да, защо? — учуди се Били.

— Изглеждаш малко уморен.

— Аха. Не, нищо ми няма. Снощи стоях до късно.

— Окей.

Торкел отвори вратата на големия шкаф и извади пакет сухари.

— Как върви? — поинтересува се.

— Кое?

— Всичко. Работата.

— Телефонните оператори обещаха да изпратят списъците възможно най-бързо и в най-добрия случай ще получа снимките от станциите за тол таксите още тази сутрин и ще мога да започна търсенето на кемпера.

— Кажи, ако ти трябват помощници.

Били кимна. По всяка вероятност щеше да се наложи. Много станции около входовете на Стокхолм, липса на точен час. Макар да знаеха какво търсят, материалът беше твърде обхватен.

Телефонът на Торкел зазвъня. Той остави ножа върху маслото и вдигна, а Били си взе чашата и излезе от трапезарията. Трийсет секунди по-късно той затвори, набра номера на Ваня и я попита къде е.

Бяха се обадили от „Каролинска“.

Можели да разпитат Ебба Юхансон.

Ваня сви към болницата.

Себастиан мълчеше до нея. Тя беше наясно, че и той като нея в момента свързва „Каролинска“ преди всичко с Валдемар. Но той дори не я попита дали й се говори; което я зарадва. Очакваше той да се възползва, докато са сами в колата, и да я пита как е, да предложи помощта си, да се опита да се сближи с нея, но като се изключи молбата му да изгаси радиото, когато пуснаха шведско реге, той си мълчеше.

Когато Торкел й се обади и я помоли да вземе Себастиан на път към болницата, в първия момент й идваше да се възпротиви, но бързо осъзна, че уменията му вероятно ще бъдат необходими. Травмирано младо момиче. Каквото и да се говореше за влиянието на предишния им случай върху Себастиан, той беше помогнал на малката Никол. И този път можеше да помогне.

Тя паркира пред сградата, където лежеше Ебба Юхансон, и двамата тръгнаха заедно към входа. Пред вратите имаше доста народ, забеляза Ваня, и повечето изглеждаха доста спокойни и бездейни. Журналисти, предположи тя и веднага получи потвърждение, когато един млад мъж се надигна с вик:

— Вие сте Себастиан Бергман, нали?

Някои от останалите също се посъживиха и се присъединиха към младия. Себастиан се спря.

— Ти върви — прошепна той на Ваня, която продължаваше към регистратурата, без да забавя крачка. — Да видим колко варианта на „без коментар“ мога да измисля — ухили се той към шепата хора, които вървяха към него.

— Дошли сме да видим Христос Теотокис — каза Ваня на регистратурата и дискретно показа полицейската си карта.

— Пети етаж. Асансьорите са ей там, ще се обадя да предупредя, че идвате.

Ваня благодари и махна на Себастиан да идва. Дори не погледна събралите се журналисти, камо ли да отговори на потока от въпроси.

— Ще я разпитате ли?

— Казала ли е нещо?

— Дала ли е описание?

— Какво е станало с нея?

— Защо не я е убил?

Вратите на асансьора се отвориха и двамата със Себастиан се качиха. Един поглед на Ваня беше достатъчен никой да не се опита да се присъедини към тях.

Христос Теотокис, висок слаб тъмнокос мъж с впечатляваща брада, ги чакаше пред асансьора.

— Как е тя? — попита Ваня веднага след като отново се идентифицираха и тръгнаха по бледия болничен коридор.

— Не е с опасност за живота, но зрението й никога няма да се възстанови.

— Знаем ли какво е направил? — попита Себастиан. — С очите й?

Другият мъж го изгледа с известна досада. Себастиан се досети, че и той като всички професионалисти, с които беше работил, е бил разпитван безброй пъти от всякакви цивилни за сочни подробности от работата си; затова и не беше очарован от зловещото любопитство на Себастиан.

— Начинът, по който го е извършил, може да разкрие много за личността на извършителя, да ни създаде представа с кого си имаме работа — обясни Себастиан и Христос кимна.

— Разтворил е очите насила и ги е прогорил. Раните говорят за някаква форма на силен лазер.

— Била ли е в съзнание? — потръпна Ваня.

— Не, не помни нищо.

— Слава богу — въздъхна Ваня.

Лекарят се спря пред една от затворените врати на коридора и се обърна сериозно към тях:

— Вътре е. Можете да говорите с нея, но гледайте да не я разстройвате.

— Как по-точно? — обади се Себастиан. — Трябва да я питаме за мъжа, който й е прогорил очите с лазер и е убил сестра й. Имате ли някакви предложения как да го направим, без да я разстроим?

Лекарят му хвърли поглед, който казваше, че не те са хората и не това е мястото, където да поставят под съмнение думите му.

— Ще бъдем възможно най-внимателни — намеси се Ваня. — И ако откаже да отговори, ще я оставим на спокойствие.

Христос изгледа Ваня, после пак Себастиан. Ваня се надяваше Себастиан да не изтърси още някоя глупост. И без това Теотокис беше готов да ги изгони.

— Тя е шефът, аз правя каквото ми нареди — кимна Себастиан към Ваня.

Христос се взря в него за няколко секунди, сякаш за да провери дали не се шегува с него, след което бутна вратата и без нито дума повече ги пусна да влязат.

— Сега се дръж прилично — изсъска Ваня, когато вратата се затвори след тях.

Ебба Юхансон беше един и шейсет и осем, но изглеждаше много дребна, както лежеше по гръб в голямото болнично легло. Завивката беше издърпана под мишниците, ръцете бяха отпуснати покрай тялото. Бели превръзки бяха залепени върху очите й. Родителите й седяха до нея.

— Ваня Литнер, Национален отдел за разследване на убийства, това е Себастиан Бергман, той е психолог и работи с нас — обърна се Ваня най-вече към родителите, които само кимнаха, без да се изправят, нито да се представят. — Трябва да поговорим с дъщеря ви за момент, ако е удобно.

— Наистина ли се налага? — попита майката с глас, натежал от мъка.

— Да, за жалост.

— Добре — чу се тихо откъм леглото.

Ваня хвърли бърз поглед към Себастиан, който се беше спрял на няколко метра от момичето, после придърпа стол и седна от другата страна на леглото срещу родителите.

— Здравей. Аз съм Ваня. Трябва да поговорим за станалото, ако си в състояние.

Момичето само кимна леко.

Ваня набързо изброи какво знаят, за да не я уморява с разкази за неща, които вече са им известни. Като приключи, попита дали Ебба има да добави нещо, преди да й зададе няколко по-конкретни въпроса.

— Представи се като Сьорен, не Свен — промълви Ебба толкова тихо, че Себастиан трябваше да направи още една крачка, за да може изобщо да я чуе.

— Добре, много добре — окуражи я Ваня. — Китайският ресторант, където сте се срещнали. Помниш ли как се казваше?

— „Бейджинг Гардън“ в Сундбюберг.

Ваня кимна. Щяха да изпратят хора да разпитат персонала за по-подробно описание на възрастен мъж с брада, шапка и очила. Само това получиха и от Ебба.

Себастиан изведнъж разбра защо убиецът я е ослепил. Вероятно си имаше установени правила. Вземеха ли изпита, оставяше ги живи. По всяка вероятност не е очаквал да му се наложи да мисли за проблемите, до които би довело това.

Решението е било да я ослепи.

Можел е да си позволи Ебба да опише срещата им с думи, стига да не може да види как е разчетено описанието й. Нямаше да могат да й покажат за идентифициране снимки на заподозрени. Нито един полицейски художник не би могъл да направи фоторобот с нейна помощ. Нищичко. Вярно, когато хванеха заподозрян, тя може би щеше да го разпознае по гласа, но гласовата идентификация от свидетел, доколкото знаеше Себастиан, никога не стигаше за осъдителна присъда. Не и без технически доказателства, а с такива още не разполагаха.

— С колко правилни отговора се взима изпитът? — обади се той.

— Една трета. Двайсет. Имаше шейсет въпроса.

— Да, знаем, видяхме ги. Как ги прави? Тестовете?

За първи път по време на разговора родителите реагираха. Или поне бащата, който се обърна към Себастиан със скептично изражение:

— Наистина ли е длъжна да разказва това?

— Не е длъжна да прави нищо, но колкото повече подробности знаем, толкова по-добре.

Ебба си пое дълбоко дъх и разказа.

За кемпера, за веригите, за хронометъра, за превръзката на очите.

Себастиан се замисли за превръзката. Какъв беше смисълът? Жертвите вече бяха видели убиеца, бяха общували в продължение на няколко часа. Защо тогава да не го виждат по време на самия изпит? Струваше си да се проучи.

— Кемперът. — Ваня върна лентата. — Можеш ли да ми кажеш още нещо за него?

— Просто кемпер. Видях го само отстрани. Най-обикновен кемпер с червена лента отстрани.

Това беше нещо ново. Ново и важно за Били, на когото предстоеше да прегледа цял куп снимки.

— Оставяме те да си почиваш. — Ваня стана от стола, след като попита момичето дали може да си спомни още нещо, което би могло да им помогне в разследването, и в отговор получи слабо поклащане на главата. — Благодаря, че ни изтърпя. Беше важно за нас.

Ваня върна стола на място и кимна на родителите на излизане.

— Каза, че имал студент — чу се от леглото.

Ваня и Себастиан се заковаха на място.

— Студент ли?

— Говорехме за вниманието, което получихме след наградата, и той каза, че миналата есен един от студентите му спечелил стипендия за МТИ, а никой не обърнал внимание.

— Сигурна ли си за МТИ?

— Да.

— Миналата есен?

— Да.

Ваня не можа да скрие усмивката си.

Пробив. Истински пробив.

Колко ли студенти бяха спечелили стипендия за Масачузетския технологичен институт миналата есен? Едва ли много. Колко преподаватели може да са имали? Доста, но не безкрайно много. Стесниха кръга от хиляди заподозрени до може би десетина.

— Благодаря, наистина много ни помогна.

— Той я дрогира и я качи в колата — продума Ебба внезапно.

Може би си мислеше, че не знаят как осъществява отвличанията убиецът. От деликатност и към Ебба, и към родителите Ваня не беше повдигнала въпроса. Плачлив глас. Себастиан не знаеше какво са причинили на слъзните канали нараняванията на очите, но така или иначе белите превръзки щяха да попият всяка евентуална сълза.

— Не можах да я спася. Трябваше да я спася.

Родителите се завтекоха към дъщеря си. Сложиха длани на гърдите й, зашепнаха й утешително, че вината не е нейна, че не е можела да направи нищо, че не бива да мисли за това.

Нямаше да й помогне.

Себастиан наблюдаваше мълчаливо сцената, която се разиграваше около болничното легло.

Очите й щяха да заздравеят, беше млада, щеше да привикне към живота без зрение.

Вината и болката… това беше по-различно.

Той знаеше всичко за тези неща.

Да се очаква от теб да защитиш някого.

Да си обещаеш никога да не го предадеш, да го спасиш на всяка цена.

Да дойдеш в съзнание само за да научиш, че си се провалил. Че не си спазил обещанието си.

Това да те съпътства, докато си жив.

Да, вината беше нещо, за което той знаеше всичко.

Но каквото и да кажеше, не можеше да утеши малкото момиче в голямото легло.

Затова си отиде.

Да се мъчат да установят кой е дал стипендия на кого през последната година щеше да отнеме твърде много време, осъзна Били. Имаше твърде много учебни заведения, фондове и други институции, които даваха пари за образование. Трябваше да подхване проблема от другата страна. Едва ли чак толкова много шведи учеха в МТИ, поне така се надяваше.

Това, което сложи прът в колелото им, беше часовата разлика.

Шест часа.

В Стокхолм беше малко след обяд, което означаваше, че в Бостън е няколко минути след шест сутринта. Твърде рано, за да е дошъл на работа административният персонал, с който той трябваше да се свърже.

Но Били се подготви за разговора или разговорите, поне доколкото можеше. Отвори сайта на университета и пробва всички линкове с надпис people и offices, докато не състави списък с петима души, които — след като прочете титлите и професионалните им задължения — прецени, че биха могли да му помогнат или поне да го насочат в правилна посока.

След това му оставаше единствено да чака.

Той отиде да вземе третото кафе за деня и докато гледаше как чашата се пълни, си помисли, че трябва да си намира занимания, за да не се насочва съзнанието му към предишната вечер. За късмет, като се върна на бюрото си, видя, че е получил имейл от Пътна администрация. Данни, потребителско име и парола за достъп до снимките от станциите за тол такси. Били се логна и намери точната дата. Помисли за момент дали знае някакви часови рамки, в които да ограничи търсенето. Реши да започне от петък, деня на отвличането на Сара и Ебба, и от най-близката станция до Сундбюберг, където са се срещнали. Надяваше се да може да ограничи търсенето до регистрирани в чужбина превозни средства, но снимките не бяха категоризирани според подобен критерий, тъй че такава възможност нямаше. Нито по тип превозно средство. След два часа вече беше прегледал стотици снимки. Бяха минали два кемпера. И двата регистрирани в Швеция. Той осъзна, че ще е невъзможно сам да прегледа неколкодневния материал от всичките осемнайсет станции. Трябваха му помощници. Особено при съществуващата възможност извършителят да е карал около Стокхолм, да е избягвал станциите за тол такси или да е минавал нощно време, когато не се плащаше и съответно човек не се регистрираше. Като се имаше предвид колко обмислено и интелигентно беше действал досега, рискът беше реален. А в такъв случай Били само си губеше времето.

Той се протегна и погледна часовника. Два и петнайсет. Осем и петнайсет в Бостън. Струваше си да опита.

Извади списъка с имената и номерата, който беше съставил по-рано, хвана телефона и набра първия. Няколко сигнала свободно. Никакъв отговор. Били затвори и пробва следващия. Каролин Бърнстейн вдигна веднага. Той обясни кой е и за какво се обажда. Имали ли са стипендианти от Швеция миналата есен и дали могат да му дадат имената им? Каролин му обясни, че не се е свързал с когото трябва, но му даде името на човека, на когото трябва да се обади, и обеща да го свърже. Били благодари и после от другата страна стана тихо.

Твърде тихо за твърде дълго време.

Не го свързаха, затвориха му.

Той въздъхна и пак се обади на Каролин да каже, че нещо се е объркало. Каролин помоли за извинение и опита пак. Този път се чуха сигнали. Много. После телефонен секретар, който съобщи, че служителят с номер 3449 е в почивка и ще се върне на работа чак в четвъртък. Ако е спешно, посочваха друг номер. Били си го записа, понеже не беше в списъка, затвори, пак набра. Никакъв отговор. Вбесен, захвърли слушалката и се отпусна на стола. Да му се не види, толкова ли е трудно да се свържеш с някого, който да ти помогне?! Тъкмо се протягаше към телефона, за да продължи с имената от краткия си списък, когато той иззвъня.

Мю.

Не сега. В никакъв случай.

Той спря звука, но го остави да звъни. Уж че просто не си е бил в кабинета и е пропуснал обаждането й. Стана и отиде до тоалетна, за да не вижда светещия дисплей, който тихо глождеше нечистата му съвест.

Като се върна, видя, че му е оставила съобщение. Не смяташе да го изслуша. Вместо това набра третия номер в МТИ. Кейти Барнет вдигна след втория сигнал и като чу молбата му, весело отговори, че да, разбира се, че може да му помогне. Говорил ли е с Кенет? Били попита да не би Кенет да е служителят с номер 3449, защото в такъв случай той щял да се върне чак в четвъртък. Да, за този Кенет говорела Кейти. Били даде да се разбере колко бързат. Кейти разбирала, затова обеща да се опита да му помогне. Нека й даде номера си и щяла да му се обади веднага щом проучи въпроса. Били й го даде без особена надежда някога отново да я чуе, но за негова изненада не бяха минали и десет минути, когато на дисплея светна чуждестранен номер. Кейти се обаждаше, а това, което каза, беше музика за вече доста уморените му уши:

— Имаме само един студент от Швеция на стипендия.

— Оливия Юнсон. — Били залепи на бялата дъска в стаята снимката на кестенява млада жена с кафяви очи. — Учила Медицински технологии в КТУ до миналата година, когато получила двугодишна стипендия от фондация „Швеция-Америка“, за да продължи обучението си в МТИ.

— Сигурни ли сме, че е тя? — попита Торкел.

— Напълно, тя е единствената шведска стипендиантка там в момента и е започнала миналата есен.

Торкел кимна и видя как всички останали се поизправиха на столовете. Сега вече не преповтаряха едни и същи факти.

Сега имаха следа.

Сега започваше ловът.

Били се завъртя и взе от масата още една папка със снимки.

— Това са преподавателите й в КТУ — обясни, докато залепяше снимките на дъската. Трима мъже на средна възраст. — Оке Скуг, професор по медицински технологии, Кристиан Саурунас и Мохамед Ел Файед, доценти.

Всички се наведоха и се вгледаха в тримата мъже.

Скуг и Саурунас изглеждаха петдесетинагодишни. Скуг имаше брада, но не и очила. Саурунас — очила, но не и брада.

Третият, Ел Файед, нямаше вид да е навършил и четирийсет и — вярно — имаше брада, но и значително по-мургава кожа и черти на лицето, които заедно с името насочваха към близкоизточен произход.

— Скуг и Саурунас повече отговарят на описанието — посочи Урсула очевидното.

— Не ми се щеше да изключвам Ел Файед, но да, така е — съгласи се Били.

— И само Оливия учи, или е учила, в МТИ? — попита Ваня, сякаш за да се увери окончателно, че са на правилна следа, че не си губят времето.

— Единствената шведка през последните три години — кимна Били. — Поне от МТИ така твърдят, а май все пак са проверили.

Торкел се намеси, също на мнение, че трябва да проверят новата следа най-обективно и да се опитат да намерят евентуални слабости, за да си спестят разочарование по-късно.

— Възможно е студентът, когото е споменал извършителят, да е бил там по-рано. Преди няколко години.

— Според Ебба казал „миналата есен“ — възрази Ваня веднага. — Може да е само тази есен, която мина, или предишната, нали така?

— Ако е запомнила правилно — вметна Урсула скептично.

— Има изключително око за детайлите, не мислиш ли? — обърна се Ваня към Себастиан и той кимна утвърдително.

— Споменал го, когато разговорът се завъртял около общественото внимание към блога на момичетата. Малко е вероятно да се връща години назад.

— Може обаче да става дума за Оливия, но нашият човек да й е бил учител преди години — предложи Били. — Да са поддържали контакт или пък да я е следял…

— Казал е „мой студент“, ако бяха минали години, нямаше ли да каже „бивш студент“?

— Ще възложа на някого да провери учителите на Оливия и преди КТУ — реши Торкел.

Ваня се облегна назад и пак се взря в снимките на тримата мъже на дъската.

— Колко време е учила в КТУ, преди да замине за Бостън? — попита.

— Две години.

— Само трима души ли са й преподавали за тези две години? — учуди се Ваня и тонът й показа, че не й се вярва.

— Не, ходила е на над петнайсет курса с петнайсет различни преподаватели — потвърди Били. — Но тези тримата са единствените, които са я следели редовно от самото начало.

— Ще започнем с тях — сложи Торкел край на дискусията. — Добра работа, Били.

— Каква е следващата стъпка? Как ще разпределим работата? — Ваня бързаше да се заеме.

— Били ще се погрижи Хелсингборг, Улрисехамн и китайският ресторант да получат тези снимки. Може някой да ги разпознае — посочи Торкел снимките на тримата мъже и Били кимна.

— Значи ще ни трябват хора, които да преглеждат снимките от станциите за тол таксите. Получихме достъп до тях сутринта.

— Аз ще се погрижа — обеща Торкел и после се обърна към Ваня. — Вие със Себастиан ще се заемете с тези тримата. Аз ще съм свързващото звено.

С тези думи оперативката приключи. Всички се изправиха.

— Да знаете, че съм в съдебна медицина, ако ви потрябвам — подхвърли Урсула, събра си нещата и излезе от стаята заедно с Били.

— Само да се отбия до тоалетната и тръгваме — усмихна се Себастиан на Ваня, която кимна хладно в отговор.

— Извинявай, че пак те насадих с него — прошепна й Торкел, след като вратата се затвори зад Себастиан. — Но той не става за нито една от другите задачи.

— Няма нищо.

— Сигурна ли си?

— Да.

Торкел спря и я изгледа. Откакто вчера следобед изчезна за няколко часа, тя не приличаше на себе си. Така и не му каза къде е била. До края на деня беше леко разсеяна. Той реши, че ще е по-разумно да не оставя нещата така:

— Има нещо, не съм сляп.

Ваня извърна поглед, насочи го към прозореца, все едно имаше нужда да обмисли как да се изрази. Торкел чакаше търпеливо.

— Понякога нямаш ли чувство, че за нас няма друг живот от това тук? — Тя разпери ръце в жест, който обхвана цялата стая.

Торкел се сепна. Беше очаквал да каже нещо за работата или семейството, да се оплаче от Себастиан, тъй като в момента той влизаше и в двете категории, но не, това беше по-обхватно, отколкото бе предполагал.

— Нямам нищо друго — продължи тя, без да чака отговор. — Сега го осъзнах и трябва да си намеря нещо.

Торкел кимна. Разбираше я. Може би по-добре, отколкото тя предполагаше. Него също понякога го спохождаха подобни мисли. Какво ли имаше и той извън работата, освен бивша съпруга, която скоро щеше да се омъжи за друг, и две дъщери, които се справяха и без него? Почти нищо.

— Ако имаш нужда от малко почивка, за да решиш какво да правиш… — Той замълча и размаха пръст, за да подчертае следващите си думи. — Освен работата. Не вместо нея. Ако имаш нужда от малко почивка, за да решиш какво да правиш освен работата, ще ти я дам. Но ти си твърде добра, за да напуснеш.

Ваня кимна — личеше си, че е чула думите му, но те не са променили нищо.

— И наистина ще ни липсваш. — Торкел направи последната крачка и застана плътно до нея. — Ще липсваш на мен.

Ваня пак кимна и се отпусна някак съвсем естествено в разтворените му обятия.

— Благодаря ти — промълви тя в ръцете му след няколко секунди.

Торкел я пусна и му се стори, че вижда сълзи в очите й. Предположи, че тя не иска да плаче в негово присъствие.

— А сега изчезвай — усмихна й се.

Тя пак кимна леко, обърна се и си отиде.

Приличаше на стар диапроектор, на който картината отначало е размазана, долавяш само багри и контури, а после някой нагласява лещата и всичко бавно идва на фокус.

Кемпера.

Той беше в кемпера.

В гаража Клас през ругатни беше решил да пътува с градския транспорт и да закъснее още повече за срещата, затова наистина се изненада, когато брадатият мъж дойде при него и искрено се извини. Клас очакваше собственикът да говори на немски — кемперът беше с германска регистрация — но мъжът обясни на перфектен шведски, че бил навън да звъни за помощ, мобилният му не работел в гаража. Коя е колата на Клас? Пречел ли му? Може би заедно щели да успеят да преместят кемпера няколко метра, за да може той да извади лексуса. Брадатият само щял да отиде отпред да постави в нулево положение и да вдигне ръчната спирачка.

Клас чакаше отзад и не усети, че мъжът е заобиколил колата и се е промъкнал зад него. Изведнъж усети, че към лицето му грубо се притисна нещо мокро и студено и една силна ръка го хвана през гърдите.

Клас внимателно надигна глава от твърдата повърхност. Видя, че се е олигавил и понечи да си избърше устата, но установи, че не може да помръдне ръце. Бяха вързани за масата с тънки вериги.

— Нямам опит с приспивателни, които се вдишват, затова не бях сигурен колко време ще бъдеш в безсъзнание.

Клас подскочи и завъртя глава по посока на гласа. Брадатият се обърна назад от шофьорското място и го изгледа. Клас бързо се озърна. Дървета пред предното стъкло. Другите прозорци — с пуснати завеси. Той седеше до масата в задния край на колата. Дълги лилаво-бели възглавници на двете канапета. Увити в целофан от неговата страна. Вероятно с няколко лесни движения масата се сгъваше и цялата задна част се превръщаше в легло. Поне така ставаше в кемперите, в които като дете бе прекарал няколко летни ваканции с родителите си. Не се движеха.

Ако помнеше правилно, този род превозни средства не бяха особено добре изолирани. Ако имаше хора наоколо, може би щяха да го чуят.

— Намираме се дълбоко в гората. Няма кой да ни притеснява — каза брадатият, сякаш прочел мислите на Клас, и дойде в задната част на колата. — Досети ли се вече кой съм, или поне какво съм сторил?

— Не — призна Клас чистосърдечно и сам се изненада колко ясни са мислите му въпреки всичко.

Беше ужасѐн; очевидно беше, че мъжът възнамерява да му причини някаква злина, но мозъкът му бе минал на висока предавка. Забелязваше детайли, съсредоточаваше се върху всяка дума, опитваше се да разбере какво е станало и защо, за да може после да намери начин да се измъкне от тази ситуация.

Да се прибере при Линда и Ела.

— Вината е моя. — Брадатият седна от другата страна на масата. Клас не го изпускаше от поглед. — Промених своя modus operandi. Знаеш ли какво е това?

— Да.

— Латинска фраза, означава начин на действие — продължи брадатият, сякаш не е чул утвърдителния отговор на Клас.

— Защо съм тук? — попита Клас със спокоен тих глас.

Нуждаеше се от още информация, за да прецени как да действа. Освен това искаше да завърже разговор. Да установи връзка. Неведнъж бе чувал, че е приятен човек, добър събеседник, симпатяга. Може би, надяваше се, на брадатия ще му е по-трудно да го нарани, ако го опознае малко по-добре.

— Не можеш да ги виниш, че са се възползвали от възможността, нали? — Брадатият се надвеси над масата. — В крайна сметка в последните години обществото показа, че това е ключът към успеха.

— Не знам за какво говорите — отвърна Клас искрено. — Но ако по някакъв начин съм ви обидил или наранил, моля за извинение и бих искал по някакъв начин да ви се реванширам.

Мъжът се усмихна широко.

Все едно е чул нещо забавно.

Лошо, почувства Клас инстинктивно.

— Промяната трябва да започне от върха. Проблемът е, че изобщо им е била дадена възможност. Че ти си им дал възможност.

— На кого, на кого съм дал възможност?

— Изпитвам ги — заяви брадатият, твърдо решен да не отговаря на директните въпроси.

Взе няколко листа А4 от масичката до прозореца.

— Шейсет въпроса, които да проверят общата им култура. Глупав начин да измериш нечие знание, знам, но все пак помага да прецениш върху какви основи градиш.

Клас само кимна в знак на съгласие и погледна страниците на масата. Изрядно написани на машина редове.

Тест.

Обща култура.

— Двайсет правилни отговора и взимат изпита. Могат да си вървят.

Той щеше да се справи. Никой от познатите му не искаше да играе с него на въпроси и отговори. Той си падаше малко многознайко, пък и ставаше дразнещ, като печелеше, трябваше да го признае.

Двайсет правилни и можеше да си върви.

Изведнъж разбра.

Кои бяха „те“. Връзката. На кои е давал възможност.

Защо не се сети по-рано? Беше очевидно.

— Боже, това си ти! — промълви. — Патрисия и Мире…

— Караш лексус, жънеш успехи, печелиш пари от общия упадък. Изобщо харесваш ли програмите, за които отговаряш?

— Не, не, боже, не!

Брадатият му хвърли поглед, от който по гърба на Клас пробягаха тръпки. Инстинктивно усети, че това е бил грешен отговор. Може би изобщо нямаше правилен, може би беше по-добре да си мълчи или, както правеше брадатият, просто да сменя темата.

— Както казах, промених своя modus operandi. Няма нужда да те изпитвам.

Клас видя как брадатият бутна листовете встрани, вдигна нещо, оставено на канапето до него, и го сложи на масата.

— Знаеш ли какво е това?

Знаеше.

Уред за зашеметяване на добитък.

Аксел Вебер беше прекарал целия ден в телефонни разговори с всеки един познат от полицията и болница „Каролинска“. Трябваше му нещо, за да разнищи тази история, нещо, което можеше да се превърне в сензационна статия; или поне единствена по рода си. Но Торкел Хьоглунд умееше да ограничава изтичането на информация. Ебба Юхансон беше под постоянна полицейска закрила и той, както обикновено, беше ограничил информацията по случая до най-приближените си в „Риксмурд“. Дори говорителят на полицията не знаеше нищо повече от Вебер. Типично за Торкел Хьоглунд. Вебер беше впечатлен, макар и от журналистическа гледна точка да беше извънредно вбесяващо. Той се нуждаеше от новини, теми, за които да пише, а най-добрият източник бяха полицаите с голяма уста. Новините и сензациите увеличаваха трафика към сайта, продаваха вестника, всеки го знаеше — ако искаш да продаваш най-много, да те забелязват най-много, ти трябват разкрития и истории, до които никой друг не се е докопал.

В момента обаче Вебер не разполагаше с нищо уникално, не знаеше нищо повече от конкурентите. А това означаваше, че ще трябва да се съревновава с останалите, като предъвква и предлага в нова опаковка информацията, до която имаше достъп. Във вълнуващи случаи на убийства като този моделът работеше доста добре. Можеше да разговаря с роднини и приятели, да намира свидетели, забелязали загадъчни автомобили или типове в близост до местопрестъплението, да го свърже с някоя по-стара трагедия, на която напомня. Да върти и суче, да гадае и преди всичко да направи цялата история емоционална и вълнуваща.

Читателите обожаваха убийствата, колкото по-брутални, толкова по-добре, но търсеха и личната история, благодарение на която се замисляха за жертвата, вълнуваха се от съдбата й. Стига човек да я комбинираше с неизвестен убиец, безименно зло, щяха да прочетат всичко написано, а случаят, който вестниците дружно бяха кръстили „Риалити убийствата“, изпълняваше всички критерии: знаменитости, които донякъде си оставаха обикновени хора, сериен убиец, който нанася ударите си из цяла Швеция и би могъл да се намира на броени крачки от читателя.

Вече дори имаха оцеляла — обществена личност, жена, млада и руса. Не би могло да бъде по-добре. Той го знаеше, редакторът на новините го знаеше, главният редактор… да, цялата редакция. Затова и Вебер във време на постоянни икономии получи допълнителни ресурси. Но сега беше длъжен да постигне нещо, да покаже, че заслужава оказаното доверие. Времената бяха тежки за истинските журналисти, онези, които търсеха факти, а не просто преписваха от социалните мрежи и прессъобщенията — за тях ставаше все по-трудно да защитават правото си на съществуване. Хартиените издания се продаваха все по-трудно, все повече материал се пускаше за безплатно четене в интернет. Истинската журналистика струваше скъпо и никой вече нямаше желание да плаща за нея. Беше стресиращо, а с орязването на бюджетите никой вече не се чувстваше в безопасност. Той отчаяно се нуждаеше от ексклузивно интервю с Ебба Юхансон. Засега най-добрият вариант беше една приятелка на близначките, Йохана Линд, която трябвало да се види със Сара и Ебба днес, за да отпразнуват рождения й ден. Това беше чудесен ъгъл и щеше да му осигури поне няколко силно емоционални цитата за загубата, приятелството и разбитите мечти. На всичкото отгоре Йохана се оказа доста хубава, което винаги беше плюс. Само дето подобно интервю беше по силите и на най-посредствения журналист.

Разплакани приятели на жертвата, болка и мъка.

Това беше лесно.

Той беше твърде добър за това.

Затова се надяваше срещата с Йохана да доведе до нещо повече.

Щеше да се постарае да спечели доверието й, та да му помогне да осъществи пряк контакт с Ебба. „Афтонбладет“ беше открил своята ексклузивна гледна точка вчера и беше запълнил няколко страници със срещата с бившия партньор на Патрисия Андрен, за когото всички знаеха, че я е заплашвал и бил, но който в тяхната преработка сега беше несправедливо обвиненият, тъгуваше за скъпата си Патрисия и може би дори нямаше да получи родителските права над сина си заради ограничителната заповед. Може и да беше цинично, но продаваше по-добре от истината, Вебер беше наясно с това. Повечето хора предпочитаха да четат за страданието на добрия човек, вместо за неудачника, който бие жени. И никой не искаше да знае, че са му платили щедро за интервюто. Но това беше истината, самият Вебер му беше отказал двайсетте хиляди, които бе поискал. Не че имаше принципни съображения срещу възнаграждаването на интервюираните, всички го правеха, но той лично намираше за безобразие да плаща на човек като Стефан Андершон.

Не беше чак толкова отчаян.

Поне не още.

Хвърли поглед към часовника. Щяха да се видят с Йохана Линд в пет часа — той и фотографът — и беше успял да я убеди да не говори с други журналисти.

Дотогава трябваше да открие нови подходи, нови идеи за утре. Носеха се слухове, че полицията се интересува от някакъв китайски ресторант в Сундбюберг и една негова колежка замина да провери дали там има нещо. Надяваше се скоро да се обади.

„За вълка говорим“ — помисли си той, когато стационарният му телефон внезапно зазвъня.

Беше Юлия от рецепцията зад бронираното стъкло, което инсталираха след нападението на неонацисти миналата година.

— Оставиха ти един плик — съобщи тя с леко напрегнат глас.

— Окей. После ще дойда да го взема. От кого е?

— Пише, че е от Свен Катон. Не беше ли той убиецът?

— Не мога така.

Ваня спря и се завъртя към Себастиан, който се беше спрял на няколко крачки от колата. Току-що бяха паркирали пред бялата пететажна сграда на кампус Флемингсберг, който принадлежеше на КТУ.

— Така е по-лошо, отколкото когато не знаеше нищо.

— Кое е по-лошо?

— Ти и аз, мълчанието, дистанцията…

Ваня сви устни и направи няколко крачки към него.

— Прав си, по-лошо е, но знаеш ли какво? Не теб трябва да съжаляват.

— Не това имах предвид. — Себастиан бързо мина в отбрана.

— А какво имаше предвид?

— Ще се задоволя с колегиални отношения, знаеш го, но ти вече дори не ми говориш — започна той.

— Преглътни го.

— Окей. Извинявай, че повдигнах въпроса.

Извинението обаче явно закъсня. Ваня сякаш набираше скорост и сега имаше нужда да си каже всичко:

— Нямам нищо. Трябва да си изградя живот. След това. След като го направя, ще реша кого да допусна в него. Разбираш ли?

Себастиан само кимна. Предположи, че разговорът е приключил. Поне се беше опитал да обясни какво изпитва. Грешка, която не възнамеряваше да повтори.

— Но, моля те, кажи ми, ако мога да ти помогна — завърши той в опит да спечели някоя и друга червена точка и последва Ваня към входа.

— Не можеш — отряза го тя.

Телефонът й иззвъня. Били. Изпратил снимките на китайския ресторант в Сундбюберг и говорил с персонала, но не открил кой знае какво. Помнели мъжа. Най-вече защото настоял сам да занесе до масата напитките, които поръчал. Вероятно тогава е пуснал приспивателното в тях, предполагаше Били, но иначе не могли да помогнат с идентифицирането. Единственото постижение било, че една от сервитьорките била сигурна, че не е бил Ел Файед. Не бил толкова мургав. Вярно, не помнела ясно мъжа, когото обслужвала, но изглеждал като швед.

— Тъкмо отиваме да се видим със Скут — каза му Ваня и бутна вратата към приемната.

Пусна я, без дори да погледне дали Себастиан е зад нея.

— Пак ще звънна, ако получим нещо от Хелсингборг и Улрисехамн — приключи Били и затвори.

Ваня отиде до рецепцията, представи се и обясни при кого е дошла. На въпроса дали има запазен час отговори, че няма, но е важно да се види с него. След кратък разговор с Оке Скуг, който от страна на рецепционистката се състоеше най-вече от кратки ахкания и накрая едно „разбира се“, тя им посочи асансьора и им каза, че Оке ще ги чака на четвъртия етаж.

— Кой ти се обади? — попита Себастиан в асансьора.

— Били.

— Нещо важно?

— Служителите в Сундбюберг изключили Ел Файед — промърмори Ваня и слезе първа, когато вратите се отвориха.

Оке Скут изглеждаше някак скептичен и нащрек, когато ги поздрави и направо попита за какво са дошли, докато ги водеше към кабинета си нататък по коридора.

— Искаме да говорим с вас за една от бившите ви студентки — започна Ваня, твърдо решена до последно да отбягва истинската причина за идването им.

В не толкова сензационни случаи искреността можеше да е успешна стратегия, но тук рискът от изтичане на информация беше твърде голям и тя не искаше Оливия Юнсон да бъде свързвана официално с „Риалити убийствата“, още не, особено докато имаха още хора за разпит на същото работно място.

— Двама души идвате до Флемингсберг, за да ме питате за бивша студентка? — учуди се Скуг и ги покани в кабинета си. — Нямате ли телефони?

— Оливия Юнсон. Разбрахме, че сте били един от научните й ръководители — започна Ваня и поклати глава при поканата на Оке да седнат на столовете около малката конферентна маса. Остана права, но Себастиан се настани.

— Да не се е случило нещо с Оливия? — разтревожи се Оке и седна зад бюрото си.

— Не, доколкото знаем е добре. Били сте й ръководител в годината, преди да замине за МТИ? — продължи Ваня спокойно.

— Още съм й ръководител. — Оке плъзна поглед между Ваня и Себастиан и обратно. Все така скептичен и неразбиращ идването им. — Ще ми кажете ли защо се интересувате от Оливия?

— Не, засега не и ще приключим по-бързо, ако просто отговаряте на нашите въпроси, а не ни разпитвате — скастри го Ваня и извади бележника си.

— Заподозрян ли съм в нещо? — не й обърна внимание Скуг.

— Тук имам няколко дати, искам да знам къде сте се намирали тогава — продължи Ваня, без да му отговаря. — Седемнайсети и двайсет и трети юни.

— Значи съм заподозрян в нещо — упорстваше Скуг.

— Или просто искаме да ви изключим.

— Не е ли едно и също?

Той пак изгледа и двамата, разбра, че и сега няма да получи отговор, и извади мобилния си телефон от сакото, окачено на облегалката на стола.

— На седемнайсети юни работих половин ден и после заминах за Бохюслен за празника. На двайсет и трети юни бях в университета на Линшьопинг — каза, след като погледна календара си.

— Можете ли да го докажете по някакъв начин?

— Семейството ми дойде с мен в Бохюслен, а в Линшьопинг бяхме няколко колеги. Мога да помоля асистента ми да ви даде имената — отвърна той. — Защо питате? — попита отново, не без известно притеснение в гласа, забеляза Себастиан.

— Какво изпитахте, когато Оливия получи стипендията? — проговори той тихо.

Това бяха първите му думи, откакто дойдоха, и Оке се стресна от намесата на нов участник в разговора.

— Какво съм изпитал ли?

— Да.

Той сви леко рамене, сякаш да покаже, че може да има само един отговор на този въпрос.

— Бях горд. Доволен. Тя наистина го заслужаваше.

— Тя получи ли достатъчно внимание, как смятате?

— От нас в университета ли имате предвид?

— Не, от обществото, пресата, телевизията може би?

— Не, ами… това е голямо и важно постижение в нашия малък свят, но няма как да стане широко известно, никога не става.

Себастиан кимна. Очевидно професор Скут също не очакваше това да е новина за първа страница.

— Какво мислите за „Хотел «Рай»“? — смени той темата с безгрижен тон.

— Какво е това?

— Риалити шоу. По телевизията.

— Никога не съм го гледал. Нямам телевизор.

Себастиан погледна Ваня и прочете по лицето й, че и тя като него намира отговора за искрен. Тя беше добра в това. Нюансите в речта. Малките следи от лъжа и премълчаване на истината. Тук очевидно не беше доловила нищо такова.

— Кристиан Саурунас. Познавате ли го добре? — продължи Ваня и отново мина на друга тема, вероятно последната.

— Да, разбира се, той беше доцент тук.

— Как така? Защо „беше“? — изненада се Ваня.

— Напусна.

— Защо?

— Спряха му финансирането и се наложи да преустанови проучването си при нас — отвърна Оке без особено съчувствие.

От това единствено изречение Себастиан остана с впечатление, че двамата не са били близки приятели, не са общували извън службата. Той се приведе леко напред:

— Какво точно означава „спряха му финансирането“? — попита.

— Когато останеш без средства за конкретно проучване. В нашия свят се налага да търсиш субсидиране, за да правиш изследвания, и ако нямаш късмет, някой може да реши, че изследването ти не е интересно, актуално или необходимо, и тогава оставаш без субсидия. И се налага да си вървиш. Не е като на обикновено работно място. Тук трябва сам да си намираш пари — поясни Оке и за първи път, откакто бяха дошли, гласът му прозвуча делово.

— А Саурунас не е успял? — продължи Себастиан.

— Не, от няколко години имаше проблеми с финансирането. Сметнаха проучването му за недостатъчно актуално. Търпеше доста критики. — Тонът на Оке показваше, че разбира напълно решението на онези, които са давали парите.

Себастиан го слушаше внимателно. Това можеше наистина да означава нещо. Гневът на убиеца срещу съвременните порядки добре можеше да се обясни със заключението, че работата му, знанията му, вече не са актуални.

— Кога стана това? — попита Себастиан припряно.

— Сега, през май. Мисля, че последният му ден беше… — Скуг пак извади мобилния, затърси. — Двайсет и втори май.

Около месец преди убийството на Патрисия, помисли си Себастиан и усети как го облива топлина. Всичко се връзваше. Такъв повратен момент в живота можеше да превърне нещо, което дълго време е било фантазия, в реалност. Човек не започваше да убива просто така. Не ставаше без причина.

Обикновено нещо те бутваше в пропастта.

Някаква загуба или унижение. Например уволнение.

Или спиране на финансирането.

Аксел Вебер гледаше жълто-кафявия плик на масата. Името на подателя беше написано на машина върху бяло лепящо листче.

Свен Катон.

Може и да беше просто лоша шега, но по някаква причина не му се вярваше. За всеки случай беше намерил един от чистачите и го беше помолил за чифт гумени ръкавици. Ако писмото наистина се окажеше от убиеца, който наричаше себе си Свен Катон, рано или късно щеше да се озове в ръцете на полицията и в такъв случай той поне щеше да си спести критиките, че е унищожил евентуални пръстови отпечатъци.

Формата на дебелия плик подсказваше, че съдържа някакъв твърд и ръбест предмет и за момент той се зачуди дали може да е нещо взривно или опасно. Дали да се свърже с отдела по сигурността, или да се поддаде на любопитството? Любопитството надделя, но той все пак извърна лице, когато заби ножа за хартия и внимателно започна да отваря плика. Когато приключи, го обърна с отвора надолу и остави съдържанието да се плъзне върху бюрото.

Мобилен телефон, прибран в оригиналната кутия.

Предплатена карта „Комвик“; и тя оставена в голямата пластмасова пластина.

Плик А4.

Вебер започна с плика, не беше залепен, затова просто го отвори и внимателно извади съдържанието. Най-отгоре имаше няколко хванати с телбод листове, които на пръв поглед приличаха на безброй плътно изписани въпроси.

Първият беше: „Какво означава абревиатурата НАТО?“ Под въпросника Вебер откри написано на машина писмо.

Разтвори го и започна да чете:

Уважаеми Аксел Вебер,

Писах по този въпрос на Вашия главен редактор Ленарт Шелман, но той предпочете да игнорира напълно моето писмо, затова сега правя нов опит.

Във Вашите публикации, както във всички други, аз съм представен като напълно луд. Като човек, който на случаен принцип избира млади псевдознаменитости и ги убива. Нищо не би могло да бъде по-далеч от истината, но моят мотив да предприема тези действия не е посочен никъде във Вашите репортажи.

Трябва да престанем да величаем глупостта.

Да престанем да разпалваме омразата към познанието и антиинтелектуализма.

Да престанем да насочваме към мързеливите, егоцентричните и повърхностните вниманието, което би трябвало да получават образованите, прилежните, съвестните и знаещите.

Смятам, че два фактора изиграха роля в недостигането на това послание до обществеността:

Първият е, че полицията скри информацията, която би обяснила мотивите ми и би направила деянията ми по-разбираеми.

В това писмо прилагам доказателство. Всички жертви минаха през него и трима от четирима съвсем очаквано се доказаха като негодни.

За да не си мислите, че това е шега или отчаян опит за привличане на внимание чрез деянията на друг човек, посочвам следните източници:

Коментарът, въведен в 3:16 часа под последното писание на Патрисия Андрен във Фейсбук.

Последната снимка в профила на Мирослав Петрович в Инстаграм.

Коментарът, въведен в 2:28 часа под последната статия в блога на сестрите Юхансон.

В тях е посочен резултатът от изпита, качен от личните мобилни телефони на жертвите. Данни, които, надявам се, Вашите информатори в полицията могат да потвърдят.

Втората причина посланието ми да не достигне до обществеността е, че допуснах грешка. Признавам го. Да се справяш с растящия проблем с прославянето на глупостта, като елиминираш глупавите, е като да се опиташ да убиеш глухарчетата, като отрежеш жълтия цвят. Естествено, бурените трябва да бъдат изтръгнати от корен. Да се отиде при първоизточника. Да се хване проблемът в зародиш. С Ваша помощ се надявам да успея да хвърля светлина върху това.

Трябва да си зададем въпроса дали наистина искаме да живеем в общество, в което на хора, които не са отваряли книга, които не могат да решат и най-просто уравнение и които не могат дори да схванат едно указание за употреба, вечер след вечер, седмица след седмица се позволява да вилнеят по телевизията, докато Вие и Вашите колеги се проявявате като ентусиазирани запалянковци и рекламни мегафони. А в същото време младите учени, способни да променят света, биват пренебрегвани.

Чел съм Вашите материали и Ви намирам за един от по-интелигентните журналисти във Вашия вестник, затова вярвам, че ще разберете какво очаквам да направите със съдържанието на това писмо.

С уважение,

Катон Стария

Вебер прочете писмото още един път. Беше толкова странно, толкова откачено в безброй отношения. Серийният убиец му беше пратил писмо. Само това стигаше за извънреден брой, но имаше и още. Повече. Много повече.

Как полицията скрила информацията за теста.

Как убиецът щял „да отиде при първоизточника“ и „да хване проблема в зародиш“. Какво означаваше това?

Нови жертви? Нов тип жертви? В такъв случай кой?

Инстинктът му подсказваше, че писмото е истинско. Че наистина убиецът му е писал. Но не можеше да разчита само на шестото чувство. Не и за нещо толкова сериозно.

Вебер взе документа. Прочете краткия списък в писмото и се увери, че ще може да провери данните и сам, но ще отнеме повече време. Огледа се из редакцията. Кайса Крунберг седеше през няколко бюра от него. Вебер не беше съвсем сигурен, но предполагаше, че тя е най-младата в офиса. Стана и се отправи към нея.

— Имаш Инстаграм и Фейсбук, и тъй нататък, нали? — попита я и приклекна до бюрото й.

— Да.

— Трябва ми помощ.

— Окей.

Той обясни какво иска да провери и след по-малко от две минути получи потвърждение на всичко. Всички резултати бяха публикувани на личните профили на жертвите. Според Кайса беше невъзможно да се определи дали наистина е било направено от собствените им телефони, но Вебер беше сигурен, че и тази част от писмото е вярна.

По дяволите, тази работа се разрастваше все повече.

Той благодари на Кайса за помощта и се върна на бюрото си.

Зае се да чете въпросите внимателно. Представляваха странна смесица. Въпроси за обща култура, така да се каже. Старият тип обща култура. Реки и животински видове, крале и история. Природознание и география. Знание, което едно време може би е било важно да притежаваш. Той знаеше някои отговори, други не. Питаше се къде е границата между „годен“ и „негоден“, между живота и смъртта, дали той самият би минал за достоен да живее.

Безумство.

Такъв потенциал.

Невероятна възможност, особено ако той е единственият журналист, получил писмото.

Въпросът беше как да действа. Взе останалите материали от плика. Имаше само една причина някой да му изпрати телефон с нова предплатена карта. Вебер отвори опаковката и извади телефона. Беше прост евтин модел, който едва ли струваше повече от няколко стотачки. Непохватно свали задния капак, за да постави симкартата. Намери мястото под батерията и пъхна малката пластина от приличната на кредитна карта опаковка. Включи телефона. Тръгна. Извади зарядното от кутията и понечи да го свърже, но видя, че батерията е заредена. Вгледа се за момент в телефона и тъкмо щеше да започне да търси номера, адреси, каквото и да е, когато той изпиука.

Два есемеса.

Той отвори първия на малкия дисплей. „Комвик“ приветстваше с добре дошъл новия си клиент.

Отвори втория.

Той беше по-личен.

Насочен пряко към него.

Ако мога да ви се доверя, ще получите ексклузивно интервю. Ако се обадите в полицията, ще науча.

Вебер инстинктивно се изправи, направи няколко крачки около бюрото, прокара пръсти през косата си, по брадичката. Не можеше да стои спокойно. Не можеше да се преструва на равнодушен.

Това беше нещо голямо.

Най-голямото, с което се е сблъсквал през всичките си години като криминален репортер.

Никога не беше гледал на себе си като на човек, който търси признание под формата на награди и отличия, но това можеше да стане легендарно.

Наистина трябваше да говори с шефа си, осъзна, не можеше да вземе подобно решение, но при самата мисъл, че Шелман може да се възпротиви, се разколеба.

Трима убити. Един в болница.

Да действа на своя глава би било огромен риск, но съществуваха и други рискове, за които трябваше да помисли.

Например да намесят полицията.

Вярно, не беше особено вероятно; Вебер познаваше добре шефа си — той не се боеше от пререкания. Например беше защитавал докрай и с цялото си сърце колегата на Вебер, който купи незаконно оръжие в Малмьо. А и можеше да се опре на правото на защита на информаторите. Анонимността на хората, които даваха информация на пресата, беше гарантирана. Макар и рядко да ставаше дума за информация от чак такава величина, би трябвало правилото да се спази. Тъй че Шелман едва ли щеше да предостави всичко на полицията.

Не, най-големият риск беше да не го накара да разпредели работата между няколко колеги. Пия Лундин и нейната уебтелевизия бяха приоритет на ръководството. Ексклузивните материали в интернет бяха магнит за кликове. Кликовете носеха реклами. Писаното слово често се заместваше или поне допълваше от движещи се картинки.

Той помисли, взе решение, пак седна, хвана мобилния и отговори на есемеса.

Той беше получил писмото.

Това си беше неговата сензация.

Никой нямаше да му я отнеме.

„Можете да ми имате доверие“, написа бързо.

Щеше да тръгне по следата, поне за малко, преди да каже на когото и да било.

Щеше да провери накъде води и после щеше да информира Шелман непосредствено преди публикуването.

Така трябваше да бъде. Той беше журналист. Това му беше работата.

След трийсет секунди получи отговор.

При Кралската библиотека.

Отново се бяха събрали в стаята. Атмосферата — дори по-съсредоточена от обикновено. Ваня и Себастиан с дружни усилия бяха успели да убедят Торкел, че Кристиан Саурунас е най-интересната им следа и подозренията им не намаляха, когато Били дойде да разкаже за Улрисехамн. Ева Флорен разпитала персонала на „Кюрхотелет“ и Саурунас бил единственият от тримата мъже, който напомнял на човека, видян с Мире. Вярно, онзи имал голяма брада, така че далеч не били сигурни, но изключили Ел Файед по същата причина като сервитьорката в Сундбюберг — чисто и просто изобщо не изглеждал като швед; колкото до Оке Скуг, той не приличал на заподозрения, по този въпрос били твърди. Заради формата на лицето и носа. По тази причина Торкел отложи проверяването на списъка с пътувалите до Линшьопинг, който получиха от асистента на Оке Скуг. Разбира се, нямаше да пропуснат нищо, но нямаше нужда да го правят незабавно, нито лично. Особено след като на връщане от Кралския технически университет Ваня се видя и със съпругата на Оке Скуг и тя потвърди, че цялото семейство в сряда заминало за Оланд да празнува „Мидсомар“ и останало до неделя. Бърз преглед на Фейсбук страницата й потвърди казаното с няколко снимки. Затова сега щяха да се съсредоточат върху уволнения доцент.

Били беше принтирал всичко, което научи за краткото време, с което разполагаше.

Кристиан Игнас Саурунас, роден на 4 февруари 1962 година в Норшьопинг. Магистър на техническите науки. Доцент по медицински технологии в Кралския технически университет от 1998-а година. Разведен от три години, без деца. Бащата починал през 1999-а година, майката се преместила в Литва. Една сестра, която още живеела в Норшьопинг, където родителите пристигнали през 1958-а и живели до смъртта на бащата. Шофьорска книжка, притежател според Пътната агенция на червено „Волво С60“ от 2007-а година.

Торкел се спря на информацията за автомобила. Все още не бяха открили червеното волво, което един свидетел видял при училище „Хилдинг“ в Улрисехамн.

— Забелязах — кимна Били, когато Торкел посочи този факт. — Разбира се, може да е то, но хората би трябвало да виждат разликата между С60 и В70.

— Не всички, знаеш как е със свидетелите — възрази Торкел. — Говорят помежду си, запълват пропуските и после се съгласяват, че са видели нещо, което всъщност не са.

— Вярно, но номерът на Саурунас е GVL665, свидетелят в Улрисехамн докладва за регистрационен номер AYR393.

— Да де, но нали установихме, че се е объркал.

— Не може да се е объркал чак толкова, нито една цифра не съвпада.

Торкел кимна, Били имаше право. Взети заедно, моделът и номерът почти изключваха вероятността за една и съща кола.

Той продължи да чете материалите.

Саурунас не беше регистриран като собственик на кемпер и нямаше досие в полицията. Последен известен адрес: „Беквеген“ 43 в Аспуден.

Не беше кой знае какво, но все беше някакво начало.

Подкрепленията, които поиска Ваня, я чакаха в цивилен сааб, когато тя пристигна на „Беквеген“ 43 — многофамилна четириетажна сграда в цвят охра.

— Кого търсим? — попита полицайката, след като си кимнаха за поздрав.

— Кристиан Саурунас. Искаме да говорим с него — отвърна Ваня.

— За „Риалити убийствата“ ли?

Ваня кимна леко.

— Но нито дума пред никого — добави.

— Разбираме — успокои я по-младият полицай и демонстрира разбирането си със сериозно изражение.

Въведоха кода, който Ваня беше намерила, и влязоха във входа. Минаха няколко секунди, докато очите им свикнат със сумрака на стълбището след яркото слънце навън. Саурунас живееше на третия етаж и Ваня ги поведе нагоре. Спряха пред вратата с надпис „Саурунас“. Ваня позвъни няколко пъти. Почака няколко секунди. Долепи ухо до вратата, за да чуе дали някой се движи вътре, но не долови нищо. Обърна се към другите:

— Не отговаря и на мобилния — информира ги с приглушен глас. — Дайте да обиколим съседите, може някой да го е виждал. Но както казах, искаме само да говорим с него. Нито дума за какво го търсим.

Униформените колеги кимнаха.

— Вие поемете другите етажи, аз започвам оттук. — Ваня се обърна към съседната врата и позвъни.

Отвори й възрастна жена в домашна рокля и вдигната на кок сива коса. Будни любопитни очи се впиха във Ваня, която извади полицейската си карта и й я показа.

— Здравейте, казвам се Ваня Литнер, от полицията съм. Имам няколко въпроса за съседа ви. Кристиан Саурунас — започна тя учтиво.

Жената реагира както повечето хора в подобни случаи — най-вече с любопитство. Появата на полицията винаги носеше известна тръпка. Ваня чу как на горния етаж също се отваря врата и се провежда подобен разговор.

— Какво е станало? — попита жената.

— Само искаме да говорим с него — отвърна Ваня и си помисли, че все пак е добре, че жената пита какво е станало, а не какво е направил Саурунас. — Кога го видяхте последно?

Жената помисли за момент.

— Май има няколко седмици. Почакайте. — Тя се обърна и извика някого от вътрешността на апартамента: — Карл, виждал ли си скоро съседа?

— Кой точно?

— Този до нас, със странното име.

Ваня стигна до заключението, че явно съседите не общуваха ежедневно, щом даже имената си не знаеха. Но това беше положението. Можеш да живееш врата до врата с някого в продължение на години, без дори да размените дума. Тя самата никога не разговаряше със съседите си и не им знаеше малките имена, понеже не бяха написани на вратата.

— Де да знам — чу се дрезгав мъжки глас от вътрешността на апартамента.

Ваня чу движение и след секунда на коридора се показа човек със сив халат. Мъжът се подпираше на патерица и сякаш всяка крачка му причиняваше болка.

— Кой пита? — изхриптя, като видя Ваня.

— Полицията.

Ваня видя как мъжът подскочи изненадано. Забеляза, че изведнъж доби сериозен вид.

— Казах й, че преди няколко седмици — обади се жената.

Мъжът поклати глава:

— Не, не, беше по-отдавна. Натовари си колата и отпраши нанякъде към двайсет и пети и двайсет и шести май. Не помниш ли, че ти казах, че го видях? Как се беше нацупил?

— Точно така. Толкова отдавна ли беше? — кимна жената.

— Да, във всеки случай оттогава не съм го виждал.

— Сигурно е прав, той помни такива неща повече от мен — подкрепи го жената без ни най-малко колебание в гласа.

Мъжът стигна до вратата. Протегна ръка към Ваня. Бдителни очи и здраво ръкостискане.

— Здравейте. Карл Юхансон. Тялото може да е малко болнаво, но главата още я бива. Та така, не искаше да каже къде отива, но носеше много багаж.

Ваня кимна. Информацията беше интересна, не точно решаваща, но поне го оставяше в кръга на заподозрените. Убийствата бяха започнали на седемнайсети юни.

— Да сте го виждали с кемпер? — попита.

— Не, само с червеното волво, с което обикаля винаги.

— Аха. И сте сигурни за датата?

Мъжът кимна твърдо.

— Да, оперираха ме на двайсет и седми. — Той показа патерицата. — Видях го точно преди това.

Ваня им благодари и слезе по стълбите да потърси другите. Карл говореше убедително, но не беше изключено някой друг в сградата да е виждал Саурунас и след това.

Никой не го беше виждал. Всички останали, които си бяха вкъщи, се бяха засичали със Саурунас последно през май, освен едно младо момиче на приземния етаж, което също го беше забелязало да си натоварва багажа на колата и да потегля, и си мислеше, че е било малко по-късно, но не беше сигурно. Може и да е било в края на май.

Ваня реши да помоли Торкел да постави сградата под наблюдение. Това беше скъпо удоволствие и може би недостатъчно мотивирано предвид факта, че не се е появявал от няколко седмици, но тя беше сигурна, че Торкел ще се съгласи. Все пак тук ставаше дума за сериен убиец и всички очи бяха вперени в тях. Следващата стъпка беше да се опитат да установят къде е заминал Саурунас в онзи ден преди около месец и къде се намира в момента.

Вебер се метна в служебния автомобил и го пришпори през хаотичното стокхолмско движение. С всяка изминала година ставаше все по-лошо, но не само колите се увеличаваха. Някои улици се затваряха изцяло, други се стесняваха за сметка на разширяващите се велоалеи. Това беше политическо решение, което Вебер на теория подкрепяше, освен в малкото дни, в които му се налагаше да пътува с автомобил. По-добре в центъра изобщо да няма автомобили, мислеше си, освен когато той самият ги ползваше; тогава и той псуваше като — и по — другите участници в движението. Накрая не издържа и наруши закона — влезе в автобусното платно на „Кунгсгатан“, за да спечели време. Евтиният мобилен телефон, който получи в плика, беше оставен на празната седалка до него. От време на време го поглеждаше и се питаше дали постъпи правилно, като тръгна просто ей така, без да каже на никого в редакцията. Все пак си имаше работа със сериен убиец.

Човек, способен на всичко.

Но ако искаш да водиш в надпреварата, трябва да поемаш рискове. А и си беше обещал да бъде внимателен, да се откаже при най-малкия знак за опасност. Да запази хладнокръвие и да не се поддава на жаждата за приключения и вълнения. Твърде силният приток на адреналин често се оказваше причина за лоши решения.

Той си пое дълбоко дъх. Подмина „Стюреплан“; приближаваше. Сви към Кралската библиотека на „Хумлегордсгатан“. Леко навътре в парка красивата голяма светложълта сграда се виждаше сред лятно пременените дървета. Осъзна, че отдавна не е идвал тук. Сигурно поне от пет години. Интернет беше направил проучването на фактите по-лесно, но и до известна степен по-скучно. Но човек не може да застава на пътя на развитието, колкото и да му се иска. Наистина, можеше да му липсва времето, когато журналистът и вестникът бяха всемогъщи, когато всички новини, цялата информация излизаше от тях, с техния глас. Но в новото имаше нещо невероятно демократично, което Вебер ценеше високо. Информацията, комуникациите, новините вече не се контролираха от няколко семейства и това се вписваше добре в политическите му убеждения. Да, много неща бяха лоши, но имаше и много добри. Той искаше да вярва, че това дава по-правдива картина на човечеството и живота. Проблемът беше, че повечето хора просто търсеха информация, потвърждаваща онова, което си мислеха, че вече знаят, и загърбваха всичко останало. Интернет, също като самия живот, беше по-сложен, отколкото им се искаше на повечето хора.

Колкото и да се въртя, не можа да открие позволено място за паркиране. Жълтото каре край тротоара означаваше място за товарене, но той все пак успя да се вмъкне. В най-лошия случай щеше да му се наложи да се примири с глобата. Слезе от колата. Две широки чакълени алеи водеха до библиотеката. Отстрани и отзад се простираше Хумлегорден — голям, красив и оживен парк в лятната вечер, обграден от каменния град.

Той пое пеша. Евтиният мобилен телефон беше в ръката му. За всеки случай пак погледна есемеса, макар че вече го беше прочел десет пъти. Все така си пишеше:

При Кралската библиотека.

Каква беше следващата стъпка? Дали да прати съобщение, че е пристигнал, или да чака? Реши да чака и тръгна към широкото каменно стълбище, където бяха насядали доста хора да четат, пият вино или просто да се наслаждават на топлата лятна вечер. Точно когато стъпи на първото стъпало, мобилният телефон извибрира. Вебер спря. Есемес. Едва ли беше съвпадение, че пристигна точно в този момент.

Катон го наблюдаваше.

Следеше го.

Вебер пак се озърна, не можеше да се сдържи. Мисълта, че убиец стои някъде наблизо и го наблюдава, беше плашеща, но и странно вълнуваща. Усети как пулсът му се покачва. Цялото тяло се напрегна, докато с подозрение оглеждаше всеки минувач.

Бяха много.

Твърде много.

Да не говорим колко души можеха да гледат. И от парка, и от околните улици. Катон беше подбрал мястото добре.

Той вдигна мобилния и прочете новото съобщение.

Добре. Слушкате.

Това пишеше. Нищо повече. Вебер се върна на чакълената алея и се спря. Щом Катон го виждаше, по-добре да изглежда спокоен. Всичко друго би могло да го подплаши. Помъчи се да успокои ускорения си пулс с няколко дълбоки вдишвания. Донякъде се получи. Дали да отговори на съобщението? Струваше му се напълно излишно — Катон го наблюдаваше и той взимаше решенията. Освен това на чисто морално ниво му се струваше по-лесно да чака и да следва инструкциите, отколкото да съучастничи. Или пък Катон очакваше диалог? Вебер да покаже активен интерес?

Като по поръчка пристигна нов есемес:

При детската площадка в другия край. Без обиколни пътища.

Той се завъртя, сви край ъгъла на сградата и след миг голямата библиотека остана отляво, а целият „Хумлегорден“ с обширните морави и могъщите широколистни дървета се простря пред него. Чакълената пътека се виеше на север към средата на парка — при фонтана се сливаха няколко алеи. Катон разполагаше с безброй места, от които да го наблюдава. Можеше да е всеки един от хората, които се движеха около него. Или пък вървеше по тротоара на някоя от улиците покрай парка. Безпокойството му беше преминало в любопитство. Забърза крачка и скоро стигна фонтана. Размина се с хванати за ръце влюбена двойка и продължи напред. Сред дърветата различи детската площадка. Няколко ниски дървени къщички, пясъчници, пързалки и люлки. Той се спря пред входа. Имаше доста деца, въпреки че наближаваше седем часът; веселите викове от игрите им се примесваха с по някой и друг хленч от умора и с бръмченето на автомобилите по „Карлавеген“. Преди няколко години бе идвал тук — тогава излизаше с една самотна майка. Тя го доведе насила и му се наложи да стои при люлките, да играе и да се прави на татко. Момченцето й беше добро, но тя искаше още деца, а Вебер не търсеше това в живота. Нито един от двама им не желаеше да отстъпи и след година връзката им приключи. За миг той се замисли дали беше постъпил правилно.

Сега обаче имаше по-важна работа за вършене.

Мобилният в дясната му ръка извибрира. Пак есемес.

Вероятно с нови инструкции.

Продължете по „Карлавеген“. Завийте наляво. Вървете, докато не ви кажа.

Той пак се озърна. Хора навсякъде. По-нататък един мъж седеше на пейка. Дали не го беше виждал и преди? Не беше сигурен. Мобилният извибрира.

Какво чакате?

Да, какво чакаше? Може би да спре да се чувства като кукла на конци? Пак тръгна. Излезе на „Карлавеген“ и зави наляво по тротоара точно след парка. Продължи по него. Далеч напред виждаше червения светофар на следващото кръстовище. Смяташе да продължи право по „Карлавеген“, докато не получи следващия есемес. Нямаше какво друго да стори, освен да следва инструкциите на един сериен убиец.

Минаха петнайсет минути до следващото съобщение на Катон. Дълги петнайсет минути. Отначало той вървеше бързо, все напред по „Карлавеген“ до естественото му преминаване в „Бирйер Ярлсгатан“. Там се поколеба за секунда, но после продължи право напред. Когато подмина и „Уденгатан“, а Катон още не се обаждаше, започна да се притеснява. Колко още трябваше да продължи? Спря се и огледа околността. Коли и хора. Но нищо и никой, който да прави впечатление. Продължи. Ускори крачка, сякаш бързаше към следващия есемес. Към Руслагстул. При „Фреягатан“ получи това, което чакаше.

Вибрацията в ръката.

Адрес.

„Руслагсгатан“ 29

Това беше всичко.

Той знаеше къде е „Руслагсгатан“, но за всеки случай провери в „Гугъл Мапс“. Точно така. Вляво по „Фреягатан“ и следващата пресечка беше „Руслагсгатан“, само на няколко минути.

Отново усети напрежението. Адрес на къща. Не му харесваше, чувстваше се в по-голяма безопасност сред хора, видим. Не искаше да влиза някъде, където никой няма да го вижда.

Стигна до „Руслагсгатан“. Според телефона номер 29 трябваше да е само през няколко къщи от лявата страна. На ъгъла имаше магазин с големи сини и червени табели. Отиде дотам. Над магазина беше окачена мръсна табела с надпис „Руслагсгатан 27-41“. Почти стигна.

Следващата врата.

Къщата беше скрита зад увити в найлон строителни скелета. Изглежда извършваха някакъв ремонт или реконструкция. Той предпазливо приближи. Единственото движение идваше от найлона по скелето, който от време на време се полюшваше на слабия вятър. Той успя да намери входа под скелето — двойна стъклена врата с рамка от светла дървесина. Кръгла бяла лампа над вратата осветяваше номер 29. Той бутна вратата. Беше заключена. На залепено с тиксо листче от вътрешната страна беше изписано с големи букви: „Смяна на инсталацията 15 март — 15 август“.

Зад вратата стълбището беше пусто и тъмно, което вероятно се отнасяше за цялата сграда. Той се измъкна изпод скелето и вдигна очи към фасадата на безлюдната къща. Тихо и мирно. Погледна евтиния телефон. Надяваше се на нов есемес, който да му каже какво да прави сега, но все още нямаше нищо. Дали Катон чакаше нещо, или вече не го виждаше? Вебер направи няколко крачки по празното улично платно в опит да привлече вниманието. Нищо. Какво да прави? Реши да пробва пак с входната врата. Може би беше пропуснал нещо. Беше само на няколко крачки от нея, когато мобилният извибрира. Той се вцепени.

Катон се беше върнал.

Качете се на четвъртия етаж през отворения прозорец, и ще си получите интервюто.

Вътрешностите на Вебер замръзнаха. Вдигна очи към скелето и осъзна, че това има предвид Катон. Да се качи до апартамент на четвъртия етаж. Точно това си беше обещал да не прави. Да се остави да го подмамят на място без свидетели. Място, където убиецът може да го издебне. Същевременно обаче му беше трудно да устои на изкушението. Ако изобщо някога попаднеше на нещо ексклузивно, нещо, с което нито един конкурент не разполага, този ден беше настъпил.

Сензацията на сензациите.

Най-големият удар в кариерата му.

Но и най-опасното му хрумване. Пак извади мобилния.

„Откъде да знам, че не сте намислили нещо?“, написа и изпрати.

Отговорът пристигна бързо:

Няма как да знаете.

Вебер се вторачи в дисплея. Отговорът го разтревожи. Вече не беше опасно. Беше смъртоносно.

Мобилният пак извибрира:

Ако не искате, мога да се свържа с ваш конкурент. Има мнозина като вас.

Това реши въпроса. Вебер прибра телефона в джоба си и се улови за скелето с две ръце. Металният лост беше дебел и се оказа трудно да се хване както трябва. Все пак успя да се набере и да качи и двата си крака на първата площадка. За малко да падне, но с помощта на краката съумя да се изтласка нагоре и този път се хвана по-добре с дясната ръка. Възвърна си равновесието и баланса и се огледа. Стига само да успееше да стигне четирийсет сантиметра по-горе, щеше да се добере до метална плоскост, на която да стъпи. Качи единия крак и натисна, свали другата ръка и се отблъсна. Покатери се на плоскостта по корем и полежа така да си поеме дъх, преди да се изправи. Огледа се. Оттук нагоре беше много по-лесно. Имаше метални стълби до всеки етаж и дървени плочи, които служеха за под. Скелето се заклати леко под тежестта му, когато започна изкачването, но той бързо свикна.

Стигна втория етаж; редицата тъмни затворени прозорци бяха на височината на кръста му. Той надзърна през най-близкия. Апартаментът изглеждаше празен. Подът беше покрит с хартия, търкаляха се малко инструменти и това беше всичко. Той потисна тревогата и продължи нагоре. Колкото повече се изкачваше, толкова по-изолиран се чувстваше.

Стигна третия етаж. Редица затворени прозорци. Тъмни очи в сива фасада.

Никакъв живот. Пълна пустош.

Той си пое дълбоко дъх и продължи. Вече по-предпазливо. Главата и очите му скоро се показаха над ръба. Спря и се огледа. Пак същата картина. Фасадата, прозорците, найлонът, който се развяваше на вятъра. Няколко мръсни бели кофи, оставени недалеч. Над него имаше още един етаж, но този беше четвъртият. Той се покатери на тясната площадка; струваше му се направена надве-натри, скелето изскърца под тежестта му. Трябваше да се движи по-внимателно. Все още не виждаше нищо по-особено на този етаж спрямо долните, но Катон го беше изпратил именно тук. Отиде до най-близкия прозорец. Оказа се много прашен и му се наложи почти да долепи нос, за да види нещо. И тук кафява хартия покриваше пода на нещо, което приличаше на дневна; няколко кашона с тръби и все още опакована тоалетна чиния пред — вероятно — вратата на банята. Той продължи. Надникна в кухнята. Няколко използвани картонени чашки и кутии от готова храна на плота, но иначе също толкова празно, колкото в другите стаи. Вебер продължи. Напрежението не му позволяваше да стои на едно място. Следващият прозорец, следващият апартамент.

Когато стигна, се закова на място. Прозорецът зееше. Вярно, в долния ъгъл беше втикната сгъната хартия, но пролуката между прозореца и рамката беше очевидна. Той дръпна листчето и прозорецът се отвори. През него видя тъмен и пуст апартамент. Внезапно усети, че прекрачва границата.

Адреналинът и вълнението можеха да го водят доста далеч, но това вече беше друго. В този мрак животът му можеше да приключи. Това беше истината.

Не можеше обаче и просто да се откаже. Вече не, беше невъзможно. Отворът едновременно го плашеше и привличаше. Не предлагаше само заплаха, но и възможности. Възможности, от които той искаше и трябваше да се възползва. За които се беше борил. Не можеше да им обърне гръб.

Колебаеше се, макар всъщност да беше взел решение. Щеше да го направи. Но се нуждаеше от спасително въже. Извади телефона си. Позвъни на единствения човек, на когото имаше пълно доверие. На брат си. Както винаги Ролф вдигна веднага.

— Здрасти, Аксел, как е положението? — попита.

— Трябва да те помоля за нещо важно — рече Вебер.

Ролф изглежда усети по гласа, че брат му е под напрежение.

— Какво е станало? — разтревожи се.

За секунда Вебер не знаеше откъде да започне.

— И какъв е този шум около теб? — продължи Ролф и Вебер осъзна, че е привикнал със звука от найлона на скелето.

Притисна мобилния до ухото си, за да се чуват по-добре.

— После ще ти разкажа всичко, обещавам. Но ето набързо. С мен се свърза Риалити убиеца, нали се сещаш?

— Онзи, за когото пишеш?

— Същият. Сега влизам в един празен апартамент и не знам дали той не е вътре.

Вебер усети паниката на брат си:

— Да не си ненормален?!

— Нямам друг избор. Ако стане нещо, обади се в полицията! Затова ти се обаждам.

— Недей, Аксел. Откажи се. Махай се оттам.

— Не мога. — Вебер се помъчи да звучи спокоен и убедителен. — Ако се получи както трябва, си струва риска. Това е най-голямата ми история.

— Не си струва да умреш — умоляваше го Ролф.

Вебер не му обърна внимание, нямаше да позволи брат му да му повлияе. Беше решил.

— Запиши този адрес — прекъсна го твърдо. — „Руслагсгатан“ 29.

— В Стокхолм?

— Да. На четвъртия етаж.

Чу как Ролф въздъхва тежко. Но поне вече не протестираше. Вебер продължи:

— Сега ме слушай. Влизам в жилището. Ти стой на телефона. Ако ми се случи нещо, ако разговорът прекъсне или нещо друго, веднага звъниш в полицията и ги пращаш тук.

— Окей. Но се пази — призова го той.

— Обещавам — усмихна се леко Вебер.

Съвсем различно беше, когато брат му беше с него, ако ще и само по телефона. Вече не се чувстваше така сам.

Вебер отвори прозореца изцяло, надникна вътре, за да се увери, че стаята е празна, и влезе.

— Влизам — съобщи и след миг стоеше върху кафявата хартия на пода и се оглеждаше.

Не видя нищо по-различно от другите стаи, в които беше надзърнал.

— Празна тъмна стая. Вероятно дневна.

Вебер направи няколко предпазливи крачки навътре. Стаята имаше две врати. Тази право срещу него вероятно водеше към коридор и оттам до друга стая със затворена врата; тази вляво от него гледаше към кухнята, предположи той. Прокрадна се натам и надникна внимателно. Точно така. Кухня.

— Ехо? Там ли си? — чу се от телефона.

— Да — отговори той и продължи да се промъква.

— Не можеш ли да ми казваш какво виждаш? — помоли Ролф тревожно.

— Мисля да изляза на коридора — прошепна Вебер.

В апартамента цареше пълна тишина, чуваше се единствено пращенето на телефона и собственото му дишане. Колкото повече приближаваше, толкова се усилваше миризмата на канализация. Вероятно от отворената врата на банята в края на коридора право срещу входната врата. В помещението сякаш беше паднала бомба; нямаше нито тоалетна чиния, нито умивалник, нито душкабина. Кашоните с новото оборудване бяха наредени до стената. Той установи, че се намира в двустаен апартамент. Оставаше му да провери само една стая. Онази със затворената врата, която видя още от дневната.

— Само още една стая — прошепна на брат си.

За всеки случай Вебер се огледа още един път. Никакви сенки, никакво движение, поне доколкото виждаше. Приближаваше предпазливо затворената врата. Много бавно и внимателно натисна бравата — вратата не беше заключена, чу се щракване и се отвори. Той спря за миг пред открехнатата няколко сантиметра врата. Реши да не се втурва сляпо вътре. Отстъпи крачка назад.

— Влизам — прошепна и не дочака отговора на брат си.

Ритна вратата, но не прецени силата и я бутна толкова яко, че тя се удари в стената и пак се затръшна под носа му.

— Боже!

Викът му не се дължеше на станалото с вратата, а на видяното за секундата, в която беше отворена.

На един стол седеше мъж.

Твърде неподвижно.

— Мамка му, има някой вътре! — каза на брат си с изтънял глас.

— Изчезвай оттам, аз се обаждам на полицията — реши Ролф и Вебер усети, че брат му наистина е на път да го стори.

— Не, недей! Пак ще погледна.

— Не, махай се оттам! Моля те!

Вебер не му обърна внимание. Имаше нещо странно във видяното. Фигурата на стола. Неподвижна, все едно седеше и го чакаше. Не можеше да си тръгне. Беше невъзможно. Хвана бравата и пак отвори. Внимателно. И тогава го видя.

Мъж.

Вързан за стол.

Главата — неестествено отпусната назад.

Вебер се вцепени. Видя разрошената втвърдена коса, посивялото лице със струйки кръв, невиждащите очи, втренчени в тавана.

И после видя надписа на картона, окачен около шията му.

ВИНОВЕН

Внезапно в стаята прозвуча сигнал. Той подскочи. Другият телефон. Неизвестен номер. Но той знаеше кой се обажда.

— След малко ще ти се обадя — каза вцепенено на брат си.

В момента не чувстваше нищо. Катон го беше поканил в своя собствен свят.

Той вдигна евтиния телефон до ухото си.

— Сега можете да си получите интервюто — проговори мъжки глас.

Сигналът постъпи от анонимен телефон с предплатена карта. Съобщението беше подробно и звучеше достоверно, затова Торкел реши да обяви пълна мобилизация незабавно.

„Руслагсгатан“ 29, четвърти етаж.

Убит мъж, вързан за стол.

Първата патрулка пристигна на мястото след шест минути и потвърди, че в празната кооперация наистина има труп. Торкел ги помоли да стоят отвън и да се погрижат никой да не получи достъп до апартамента. Урсула и Били щяха да осигурят техническите доказателства, преди някой друг да е влязъл вътре. Преди всичко трябваше да установят дали става дума за същия извършител, или за друг. Това, което говореше против техния убиец, беше различният тип местопрестъпление. Дотук училището изглеждаше важна константа.

Ваня беше помолила централата за данни за обявени за издирване лица в района на Стокхолм през последните четиресет и осем часа, за да намери евентуални жертви, но това не доведе до нищо. Едно момче изчезнало в Хагсетра снощи, но на сутринта го намерили при приятел.

Когато свиха от „Фреягатан“, ги посрещнаха три патрулни коли със запалени светлини, които бяха блокирали улицата. Около синята ограничителна лента вече се бяха събрали доста любопитни и екипът едва си проправи път. Слязоха от автомобилите. Всеки знаеше задачите си. Освен Себастиан, както изглеждаше. Той обикаляше пред скритата зад найлона къща някак безцелно. Торкел се подсмихна. Напоследък Себастиан наистина се държеше различно. Беше едва ли не покорен. Торкел смяташе да се наслади на момента, едва ли щеше да продължи вечно.

Ваня отиде да говори с полицаите, открили трупа, и се скри под строителното скеле. Торкел се обърна към Били и Урсула да види дали са готови. Готови бяха. Бяха си навлекли защитните костюми и всеки държеше по две чанти с оборудване. По стар навик Торкел взе едната от Урсула. Заедно влязоха в къщата. Стълбището беше сиво и прашно и скелето блокираше изцяло слабата вечерна светлина, но поне осветлението работеше. Стигнаха каменните стъпала. Забързаха. Когато най-сетне се изкатериха до етажа, всички освен Били бяха леко задъхани. Вратата на един от апартаментите беше отворена. Торкел поздрави с кимване униформените, които разговаряха с Ваня, след което надникна в апартамента. Вътре беше тъмно. Хартия на пода. В края на коридора — отворена врата на нещо, което е било и което след ремонта отново щеше да стане, баня. Слаб, но несъмнен мирис на канализация полъхваше през отворената врата. Торкел пусна чантата, която носеше.

— Къде е трупът? — попита Урсула, докато двамата с Били минаваха покрай него.

Един от униформените посочи апартамента:

— Вътре. Стаята вляво.

— На стол. Излязохме веднага щом се уверихме, че е мъртъв — почувства се длъжна да добави другата полицайка.

Всички усетиха колко държи да покаже професионализма си.

— Добра работа — похвали ги Торкел и после се обърна към Урсула: — Кажи кога можем да влезем.

Тя кимна. Били я последва. Торкел се върна при униформените. Бяха млади, но не изглеждаха разстроени, по-скоро нетърпеливи и готови на всичко. Естествено, не всеки ден им се удаваше възможност да участват в разследване на убийство.

— Проверихте ли другите жилища? — попита ги.

— Само съседното. Празно е — отговори жената.

— Още нещо — намеси се Ваня. — Уилям ми каза, че прозорецът на хола бил отворен, когато пристигнали.

— Важна информация. Благодаря. — Торкел кимна на Уилям.

Винаги си заслужаваше да похвали униформените. Добрите отношения улесняваха работата. За Торкел веригата беше здрава колкото най-слабото й звено, а онези, които почти винаги пристигаха първи на мястото, бяха далеч по-важни, отколкото повечето му колеги началници искаха да признаят.

— Проверете и останалата част от сградата — заръча им. — Ако намерите нещо, знаете какво да правите.

И двамата кимнаха, и се заеха със задачата.

Торкел надзърна в апартамента към вратата, зад която се бяха скрили Били и Урсула. Чуваше движението им вътре.

— Как изглежда? — провикна се любопитно към звука от работата им.

— Трудно е да се каже — отвърна Урсула след малко.

— Същият извършител? — попита Ваня.

Беше изнервящо да стоят отвън, да не участват дори и като зрители. Този път Урсула отговори веднага; разбираше нетърпението им.

— Сложете си найлонови калцуни и елате до вратата. Оттам ще виждате добре — склони тя.

— Сигурна ли си? — увери се Торкел и затърси из джобовете си.

— Да, но само до вратата.

Бързо сложиха калцуните. Себастиан, естествено, не си носеше, но Ваня му услужи с един чифт.

Влязоха в редица — Торкел пръв, Ваня в средата и накрая Себастиан. Стаята беше сравнително голяма, вероятно спалня. В средата й, между Били и Урсула в защитните костюми, седеше добре облечен мъж, вързан за стол. Главата му беше неестествено отпусната назад. Табела с надпис „ВИНОВЕН“ на врата му. Отвратителна сцена в мрачната стая, която се подсили още повече, когато Били включи работната лампа. Студената бяла светлина направи мъртвото тяло още по-безжизнено и бледо, а Урсула и Били още по-странни в белите дрехи.

— Има ли тест на гърба? — попита Себастиан.

— Не.

— Без училище, без глупашка шапка, в средата на стаята, вместо в ъгъла, облечен и от кръста нагоре — промълви Себастиан тихо. — Интересно.

— Оръжието обаче е същото. — Урсула внимателно повдигна главата на мъжа и показа разбитото окървавено чело. — Същите наранявания, същото място — продължи тя и посочи опънатите въжета, които държаха мъжа на стола. — Освен това и въжетата, и възлите отговарят на предишните.

— Значи е той?

— Можем да го приемем — кимна Урсула. — Но няма да съм напълно сигурна, докато не получим данните от лабораторията.

Замълчаха за момент. Стояха в коридора и гледаха как Били и Урсула работят. Били снимаше, Урсула му показваше какво.

— Ако е променил толкова подхода си, предполагам, че жертвата също се различава от предишните — отбеляза Себастиан сухо.

Другите се обърнаха любопитно към него.

— В смисъл? — попита Ваня.

Той сви рамене равнодушно:

— Не ми се вярва това да е някаква третокласна знаменитост. Табелата подсказва нещо друго за този човек.

— Че е виновен за нещо? — подметна Били саркастично и вдигна очи от заниманието си — да претърсва дрехите на мъжа.

— Другите са се проявили като глупаци — отвърна Себастиан и се престори, че не е чул жлъчния коментар. — Евентуалните знания на този човек не са били от значение. Но е бил виновен. За нещо друго.

— Убиец, който променя начина си на действие. Точно това не искахме — разтревожено поклати глава Торкел. — Добре, довършете си работата. Останалите се заемаме с претърсването на околността, ще видим дали няма да научим нещо от съседите. Имате ли представа от колко време е мъртъв?

— Максимум шест часа — отвърна Урсула.

— Добре, имаме начална точка. — Торкел се обърна.

Ваня и Себастиан понечиха да тръгнат след него, но Били ги спря:

— Чакайте.

Той измъкна портфейл от вътрешния джоб на сакото на жертвата. Отвори го и извади шофьорска книжка.

— Клас Валгрен.

— Някой да го познава? — попита Торкел, но всички поклатиха глава.

— Програмен директор на ТВ3. — В скритата в ръкавица ръка на Били се виждаше визитна картичка.

— Добре, звъннете, ако намерите още нещо. Аз ще се свържа със семейството — въздъхна Торкел.

— Мисля, че сега разбирам надписа — обади се Себастиан. — Нашият човек смята, че ако някой е виновен за ширещата се глупост, това са телевизиите.

Той се обърна сериозно към Торкел и Ваня:

— Минал е на едрите риби.

Торкел спря колата на платеното си паркомясто пред сградата. На месец му струваше кажи-речи колкото да си наеме едностаен апартамент, но той нямаше време да обикаля в търсене на свободно място, когато се прибираше вкъщи по всяко време на денонощието. Сега наближаваше полунощ. Той спря осветлението, отпусна се назад на седалката и остана така. Затвори очи.

Обичаше работата си, наистина, и слава богу, като се имаше предвид колко време прекарваше там, но един неин аспект винаги го измъчваше.

Да съобщава на близките.

След като тръгна от местопрестъплението, отиде право в дома на семейство Валгрен.

„Далагатан“. Васастан.

Наложи му се да направи две кръгчета из квартала, но така и не намери къде да паркира. Накрая се принуди да остави колата на платното срещу Васапаркен. Входът към къщата на Валгрен се намираше между зъболекарски кабинет и ресторант и Торкел извади листчето с кода, въведе го и влезе. Изкачи се по стълбите до третия етаж. Въздъхна дълбоко и натисна звънеца. Вратата се отвори след броени секунди. Появи се жена на около трийсет и пет години. Линда Валгрен, предположи Торкел. Стори му се, че вижда как надеждата бързо преминава в разочарование, след което беше заменена от учудване и безпокойство.

Надявала се е, че мъжът й се прибира.

Че си е забравил ключовете, изгубил си е телефона, ограбили са го, изневерил й е, каквото и да е, което да обяснява защо не може да се свърже с него, защо не е отишъл на работа, само нека се прибере у дома. Вместо него на прага й се появява възрастен мъж със сериозно изражение на лицето и полицейска карта в ръката и я попита тя ли е Линда Валгрен. Тя кимна и Торкел помоли да го пусне вътре.

Сега той пак отвори очи, вдигна ги към тъмните прозорци на апартамента си и извади ключа с въздишка. Слезе от колата и се сети, че вкъщи няма нищо за ядене. Нито троха. Дори чаша чай не можеше да си направи. Отправи се към магазина на „7-Илевън“ на ъгъла.

Бе прекарал повече от час в просторния светъл модерен четиристаен апартамент на „Далагатан“, но не извлече кой знае какво от посещението.

— Случило ли му се е нещо? Какво става? — попита Линда, докато го канеше да седне на дивана в дневната.

Той тъкмо се беше настанил и щеше да съобщи ужасната новина, когато в стаята влезе момиченце.

— Кой е този човек? Къде е татко?

Линда се опита да отпрати детето, да го накара да отиде да си легне, но то отказа. Разплака се. Не помръдна. Линда се обади на майка си, която явно живееше наблизо, тъй като пристигна след около четвърт час. Бабата успя да изведе малката и Торкел най-сетне можеше да обясни защо е тук и се поти на луксозния им диван. Линда, разбира се, знаеше, или поне усещаше, още откакто отвори вратата, но когато най-страшните й подозрения се потвърдиха, все пак шокът и сълзите дойдоха. Тихи, сдържани. Вероятно за да не я чуе дъщеря й и пак да дотича.

— Как? — попита през сдържани хълцания. — Защо?

Торкел разказа каквото можеше.

Убит.

Може би във връзка с други убийства.

Мотивът вероятно е свързан с работата му.

От опит знаеше, че в действителност няма кой знае какво значение какво казва, тя не можеше да поеме цялата информация, сега всичко й се струваше нереално и непонятно. Освен това той нямаше какво друго да направи, освен да я увери колко съжалява и да я попита дали има сили да отговори на няколко въпроса. Тя кимна, но не му помогна кой знае колко.

Мъжът й нямало да се среща с никакви журналисти през деня, поне доколкото знаела. Имал среща с шефа си, но само това. Графикът му бил записан в телефона. Може би там щяло да има нещо. Може би, помисли си Торкел, но не откриха нищо. Не била забелязала никакъв кемпер, нито знаела той да се чувства застрашен по какъвто и да било начин.

Торкел попита дали Клас е бил активен в социалните мрежи. Имал профили в Туитър и Фейсбук. Това било всичко. Линда се върна на въпроса как и защо и Торкел отново отговори доколкото можа, след което се извини и напусна апартамента и жената, чийто живот бе променил с посещението си. Затова мразеше да съобщава на близките.

Още по стълбите надолу се обади на Били да започне с туитъра на Клас Валгрен. Веднага излезе нещо.

Последният туит. В 20:35 часа.

Вече няма да давам на хората това, което искат.

Четирийсет и седем знака от един вече мъртъв човек.

Нещата се изостряха бързо, мислеше си Торкел, докато плащаше покупките си в магазина. Утре пак щеше да му се наложи да говори с пресата. Вероятно и Русмари щеше да го посети. Въпроси.

Какво правеха, за да открият извършителя?

Щеше ли да се наложи да осигурят защита на определени лица и ако е така, на кои?

Докъде изобщо бяха стигнали с разследването?

Единственото, което Торкел изобщо можеше да й предложи, беше Кристиан Саурунас. Името, не човека. Все още нямаха представа къде може да се намира. Бяха се свързали с майка му в Каунас. Тя потвърди, че е бил при нея за около седмица в края на май и началото на юни. Тъжен и обиден, че вече не работи в Кралския технически университет. Не знаеше къде е отишъл, след като я оставил на пети юни. Били се опита да позвъни на мобилния на Саурунас и да го проследи, но без резултат. Гласова поща, тоест нищо. Изключен, унищожен или без покритие според Били.

На път към входа, с торбата в едната ръка, Торкел пак хвърли поглед към часовника. Дали да не звънне на Урсула? Сигурна беше още будна, вероятно току-що се е прибрала от огледа на местопрестъплението. През целия ден бе размишлявал над думите на Ваня.

Нямаше си нищо друго освен работата.

Това се отнасяше в огромна степен и за него. Урсула никога нямаше да стане третата му съпруга и двамата нямаше да живеят щастливо до края на дните си, но можеха поне да се виждат, да се наслаждават на компанията си. Да имаш някого за малко все беше по-добре отколкото изобщо да нямаш никого. Най-много да му откаже, нищо по-лошо, помисли си той и бутна вратата. Мисълта да се чуе с Урсула му даде малко допълнителна енергия и той изкачи стъпалата до жилището си с бърза стъпка. Оставаха му само няколко крачки, когато се спря.

Някой седеше на стълбите.

— Имаш късмет. Тъкмо реших да почакам само още десет минути — усмихна се Лисе-Лоте и се изправи.

— Какво правиш тук? — смая се Торкел и мина последните метри до нея, като трудно осмисляше видяното.

— Изненадвам те — каза тя и го прегърна. — Успях ли?

— Да.

— Чудесно.

Тя го пусна и отиде до вратата му. Торкел не помръдваше.

— Отдавна ли чакаш?

— От около час. Добре че си носех книга.

Торкел само кимна, все още в лек шок.

— Смяташ ли да ме поканиш? Спешно трябва да отида до тоалетна — кимна Лисе-Лоте към вратата.

Да, смяташе да я покани.

Той лежеше и я гледаше.

Струваше му се, че би могъл да го прави цял ден, цял живот. Да я гледа как спи до него.

Вечерта, или по-точно нощта и част от сутринта, беше идеална. Обикновено не му беше никак лесно да забрави текущите разследвания дори за миг, но този път осъзна, че му стига просто да слуша разказа на Лисе-Лоте как точно се е озовала до кухненската му маса, докато той приготвяше нещо за ядене с току-що купените продукти и наливаше вино.

Тя не успяла да забрави вечерта в Улрисехамн и откакто се прибрала вкъщи, все за него мислела. След като той не й се обадил, се колебаела дали тя да не му звънне, но нямала номера му, а не било лесно да намериш началника на Националния отдел за разследване на убийства, затова отишла до полицейското управление и говорила с Ева Флорен, която я информирала, че му се наложило да се върне в Стокхолм по спешност.

Рисковете на професията.

Тя го разбирала.

Затова се прибрала вкъщи, но не можела да спре да мисли за него. Няколко седмици ваканция, никакви конкретни планове, дъщеря й в Европа. Защо да остава в Улрисехамн? Щом изобщо мислела за това, значи било важно за нея, нали така? Все по-силно се убеждавала, че ако не опита, ако не провери докъде могат да стигнат, ще съжалява.

Стигнаха до спалнята му.

След това, докато тя лежеше в ръцете му и той усещаше топлия й дъх върху гърлото си, беше толкова щастлив, че едва сдържа сълзите си. Заспаха чак след два, но той пак се събуди преди шест.

Остана в леглото, за да я гледа.

Размислите му бяха прекъснати от позвъняване на вратата. Торкел се стресна. Нямаше седем и половина, кой би могъл да е? Погледна Лисе-Лоте, но тя още спеше дълбоко. Пак се позвъни. Торкел бързо стана, навлече си халата и излезе в антрето, отвори вратата.

— Видя ли го? — Урсула влезе в апартамента и му подаде вестник. „Експресен“. Отворен, та той да може да прочете огромното заглавие:

ЕКСКЛУЗИВНО ИНТЕРВЮ:

ЕТО ЗАЩО ГИ УБИВАМ

Риалити убиецът проговаря

Торкел изгледа Урсула въпросително, сякаш се нуждаеше от помощ, за да осмисли прочетеното.

— Срещнал се е с него. Твоето приятелче Вебер се е срещнало с убиеца.

— Не ми е приятелче — възрази Торкел почти по рефлекс и се върна към вестника. Набързо прегледа статията.

Несъмнено изглеждаше, че Вебер наистина се е срещнал с извършителя или поне е говорил с него. Беше написал всичко за теста, шейсетте въпроса, резултатите, качени от телефоните на жертвите. Неща, които можеше да научи само от убиеца или от източник в полицията с пълен достъп до разследването, а такива бяха само той и екипът му, тоест беше немислимо.

— Какво ще правим? — попита Урсула.

— Ще си поговорим с Вебер — отвърна Торкел с тон, от който Урсула усети, че разговорът ще е такъв, който журналистът няма да забрави скоро. — Дай ми пет минути.

Торкел отиде в банята. Урсула остана в антрето. Седна на ниското бяло столче до вратата. Където беше седяла онзи път, когато за първи път реши да наруши едно от правилата им.

Никога у дома.

Може би именно в онзи момент у него се зароди идеята, че връзката им може да прерасне в нещо повече. Че ще могат да нарушат и следващото правило.

Никакви планове за бъдещето.

Урсула се поколеба дали да му напомни за онзи път, да му покаже, че и тя си спомня, може би да каже, че близостта им й липсва, че е склонна да направи промени в живота си, особено след прострелването. Беше подходящ момент. Той беше твърде разстроен от статията, че да иска да останат вкъщи да го обсъждат или пък да правят секс, но ако научеше какво изпитва тя, можеха да възстановят отношенията си — каквито и да бяха те.

Понечи да стане и да се приближи до затворената врата, за да не се налага да вика, когато ги видя.

Дамски обувки. Сини, на сравнително високи токчета.

Тя сбърчи чело и погледна закачалката на стената.

Дамско яке. Бежово, с големи копчета и джобове с капаци.

Тя остана на бялото столче и осъзна, че се надява някоя от дъщерите му да е спала при баща си, макар подсъзнателно да усещаше, че нито якето, нито обувките приличат на тийнейджърски. Размислите й бяха прекъснати от отварянето на вратата на спалнята. Появи се някаква жена, увита в одеялото на Торкел. Боса, голите крака стърчаха под плата. Дълга руса коса, приятно разрошена, будни сини очи, изящна шия, голи рамене. Като извадена от романтична комедия от осемдесетте. Урсула я позна. Жената от бара в Улрисехамн. Съученичката. Дори Урсула виждаше колко е красива.

— Здравейте.

— Здравейте… Урсула. Работя с Торкел.

Никакво намерение да се изправи. Нито да се ръкува.

— Лисе-Лоте.

— Аха. Здравейте.

— Здравейте.

Кратко мълчание, прекъснато от Торкел, който излезе от банята. Като видя Лисе-Лоте на вратата, се усмихна широко. Урсула не помнеше някога да го е виждала да се усмихва по този начин. Трябваха й няколко секунди да схване, че за миг той изглеждаше щастлив.

— Събудихме ли те? — попита, пристъпи към Лисе-Лоте и я целуна нежно по бузата. — Извинявай.

— Няма нищо…

— Това е Урсула, работим заедно… — кимна Торкел към Урсула, която най-после стана от стола.

— Да, тя ми каза — отвърна Лисе-Лоте.

— Трябва да бягам, възникна нещо — продължи Торкел и леко побутна Лисе-Лоте обратно в стаята. — Но ти остани колкото искаш и ако после си заета, ще се видим довечера.

— Аз ще се оправя, тръгвай.

— Дай ми две минути — обърна се Торкел към Урсула, която все така стоеше в антрето.

— Ще те чакам долу — отвърна тя, преди вратата да се затвори зад тях.

Не беше сигурна, че той я чу.

Минаха не две, а седем минути, преди Торкел да бутне входната врата и да излезе на тротоара. Огледа се и видя Урсула до паркираната на платното кола по-надолу на улицата. Тръгна бързо към нея и извади телефона си. Седемнайсет пропуснати обаждания. И други бяха прочели „Експресен“. Той включи звука, прибра го в джоба си и си закопча якето. Слънцето още не се беше показало над къщите и въздухът беше хладен.

— Може ли да отидем с твоята кола? Ще оставя моята, ако Лисе-Лоте има нужда да отиде някъде — каза Торкел, като стигна до нея.

— Хубаво.

Урсула седна на шофьорското място, а Торкел изтича от другата страна и се настани до нея.

— Откога е тук? — попита Урсула, с — както се надяваше — равнодушен глас, уж че просто си бъбрят.

— Дойде снощи.

— Аха.

Урсула запали двигателя, хвърли поглед в огледалото за обратно виждане и потегли.

— Как се стига дотам?

— Завий надясно ей там и после пак вдясно, и ще излезем на Вестербрун.

— В този тъп квартал всичко е еднопосочно.

— Не, дясно, дясно.

Урсула даде мигач и излезе на по-тясната уличка.

— И колко време ще остане?

— Лисе-Лоте ли?

— Да.

— Не знам, в отпуск е, тъй че… не знам.

Торкел я погледна крадешком. Ако не я познаваше толкова добре, би се заклел, че долавя ревност в гласа й. Да не би да… Тази мисъл изобщо не му беше хрумнала горе, в апартамента, но по-добре направо да попита, да прочисти въздуха, за да не остане между тях нещо недоизказано, което да порасне и да ги отрови.

— Неприятно ли ти стана?

— От кое? — попита Урсула, без да откъсва очи от пътя.

— Лисе-Лоте. Искам да кажа, нали ние с теб бяхме…

Торкел се обърна към нея. Тя не отговори, просто пак зави надясно и увеличи скоростта.

— Мисля, че ясно показа, че не искаш да продължаваме, нито да направим следващата крачка — продължи той.

— Точно така.

— Значи всичко е наред? Между нас?

— Да.

Директен отговор. Не оставяше много място за интерпретации, но дали не беше леко студен, по-рязък от обикновено? Може би си въобразяваше. Урсула обикновено беше болезнено пряма, нямаше нужда да гадаеш какво мисли и чувства.

— Сигурна ли си? — настоя той, за да й даде възможност да каже какво всъщност изпитва, ако изобщо изпитва нещо от появата на Лисе-Лоте.

— Напълно.

Той отново остана с впечатление, че тя не е съвсем искрена, но не можеше да я притиска повече. Щом не искаше да говори, нямаше какво да направи.

Или пък той задълбаваше твърде много.

Прекаляваше с анализирането.

Може би тя изобщо не се интересуваше с кого се вижда той.

Завиха по Вестербрун. Небостъргачът на „ДН“ се показа отляво. Продължиха в мълчание. Торкел пак отвори вестника и прочете статията на Вебер по-внимателно. Беше се свързал с убиеца. Може би го беше видял. И не се беше обадил. Торкел добре знаеше как действат медиите и под какво напрежение са да продават хартиени екземпляри и да привличат кликове, но си мислеше, че Вебер е от старата школа. Че отношенията им все пак означават нещо за него и се основават на взаимно уважение към работата на другия. Явно обаче не беше така и колкото и да беше глупаво, Торкел не можеше да го преглътне.

Чувстваше се предаден.

Стените на елегантната конферентна зала на „Експресен“ бяха покрити с редове от различни исторически статии. Вероятно идеята беше миналото на вестника и дългата му история да впечатляват. Точно сега обаче не оказваше никакъв ефект върху посетителите. Торкел и Урсула седяха на два скъпи стола и гледаха над лъскава тъмна дъбова маса Ленарт Шелман и леко пребледнелия Аксел Вебер. Торкел беше бесен и се мъчеше да игнорира корпулентния главен редактор; погледът и думите му бяха насочени изцяло към Вебер, мъжът, на когото беше допуснал грешката да се довери.

— Сериозно ли говорите, че изобщо не ви е хрумнало да ни се обадите, като получихте писмото? — почти изкрещя той.

— В Швеция информаторите имат право на закрила и не съм длъжен да съобщавам за сигналите, които получавам — защити се Вебер, но въпреки това изглеждаше леко засрамен.

— Това е една от колоните на свободата на медиите — добави редакторът с леко надменния тон, който Торкел долавяше от самото начало. — В самото ДНК на „Експресен“ е закодирано на всяка цена да защитаваме свободата си.

Торкел само поклати глава. Урсула се включи в дискусията:

— Имаме си работа със сериен убиец, сериен убиец, на когото вие току-що дадохте да се изявява на шест страници — изсъска тя гневно.

— В нашия вестник има място за всеки глас, това е нашата мисия.

Вебер мълчеше и явно се надяваше редакторът да продължи защитата, както и стана:

— Освен това преценихме, че е в интерес на обществото да разбере мотивите му и начина му на мислене.

— Ние пък преценихме, че е в интерес на обществото да го хванем — сряза го Урсула.

— В такъв случай предлагам вие да си вършите вашата работа и да оставите ние да вършим нашата — отвърна Шелман остро.

— Щеше да е по-лесно, ако хората използваха ума си и ни казваха, когато с тях се свързват убийци — обади се Торкел, все така вторачен във Вебер.

— Не можех.

— Дрън-дрън! — Торкел удари с длан по масата. — Ако го искахте, щяхте да намерите начин. Решили сте да не го правите.

— Да. И с право — намеси се пак главният редактор. — Това е уникално интервю, което дава много информация как мисли убиецът. Какво го води.

— Дявол да го вземе, това не е интервю, а манифест! — изръмжа Торкел, все така разлютен.

— Наричайте го както искате, но ние преценихме, че е в интерес на читателите ни — повтори главният редактор.

Явно беше избрал тази линия на защита и щеше да се придържа към нея.

За секунда яростният поглед на Торкел се откъсна от Вебер:

— Сериозно ли си мислите, че ще повярвам, че го правите в името на читателите си? Правите го, за да си продавате парцала. На всяка цена. Поне си го признайте, вместо да ми дрънкате врели-некипели!

В стаята се възцари тишина. Бузите на главния редактор бяха пламнали. За секунда Торкел помисли, че онзи ще стане и ще го изхвърли. Урсула го гледаше с нещо като стъписано възхищение. Рядко се случваше Торкел да повиши тон. Да удари по масата. Изобщо случвало ли се беше някога?

Накрая Шелман се изправи, отиде при елегантен малък скрин до стената с няколко златни статуетки, купи и малка кафява картонена кутия отгоре.

— Понякога мненията ни се разминават. Сега обаче сме готови да помогнем с каквото можем — продума той, явно решен да потърси мирно решение, макар очевидно да се бореше да запази спокойствие.

— И как смятате да ни помогнете? — попита Торкел, и той малко по-спокойно.

Нямаше никакъв смисъл да продължава с конфронтацията.

Редакторът не отговори, само взе кутията от скрина, обърна се и я побутна към Торкел:

— Ето така.

Кутията нямаше капак. Торкел видя, че съдържа жълт плик, няколко сгънати страници и мобилен телефон заедно с опаковката.

— Какво е това? — попита любопитно.

— Всичко, което получихме от Катон — отговори Вебер.

— Решихме, че ще го искате. — Редакторът пак седна. — Искаме да помогнем.

Торкел не отговори и внимателно придърпа кутията. Урсула се надигна, за да вижда по-добре.

— От този телефон ли проведохте интервюто? — попита тя.

— Да — кимна Вебер. — В началото ми пращаше есемеси. Запазил съм всички съобщения.

Урсула вдигна черната си чанта, отвори я и извади найлонови ръкавици и пликове за доказателства. Сложи си ръкавиците, взе телефона и го пусна в един плик.

Вебер продължи разказа:

— Всичко пристигна в жълтия плик вчера следобед на рецепцията. Както виждате, адресирано е до мен. А Катон е подателят. — Той, изглежда, искрено искаше да помогне.

— По пощата ли пристигна, или с куриер? — попита Торкел.

— С куриер.

— От коя фирма?

— Не знам.

— Ще питам на рецепцията дали знаят и ще ви се обадя — предложи Шелман.

— Продължавайте, какво стана после? — обърна се Торкел към Вебер.

— Прочетох писмото, но бях с ръкавици през цялото време, та се надявам да не съм унищожил никакви отпечатъци, ако е имало.

Торкел го изгледа сърдито.

— Браво на вас.

— Стига де, поне се постарах! — подразни се Вебер. — Той започна да праща есемеси. Първо ме прати при Кралската библиотека, после ме разкарва известно време. Сигурно е искал да провери дали съм сам.

— Нещо друго? — попита Торкел.

Студено, кратко и грубо. Държеше Вебер наистина да разбере, че станалото през последното денонощие е унищожило онова, което градиха през годините.

Вебер се спогледа с шефа си, преди да отговори:

— Показа ми нещо — пророни накрая.

Торкел забеляза тона му. Урсула също.

— Какво ви е показал? — попита тя рязко.

Вебер се поколеба. Стори им се, че иска и трябва да каже нещо, но не смее. Поредният поглед към главния редактор потвърди подозренията им. Вебер въздъхна тежко:

— И без това ще го открият в мобилния.

— Какво ще открием в мобилния? — настоя Торкел.

— Той ми показа трупа на „Руслагсгатан“. Аз ви се обадих да съобщя.

Торкел пребледня. Това не го бяха очаквали.

— Как влязохте?

— През прозорец. Но той го беше оставил отворен. Беше го подпрял със сгъната хартийка. И тя е в кутията.

Торкел се наведе напред, вече по-обезверен, отколкото ядосан. Глупостите нямаха край.

— Ще трябва да дойдете и да дадете пълни показания. Днес. Това вече е сериозно.

— Разбирам — кимна Вебер.

Урсула беше разпределила съдържанието на кутията в пликове за доказателства и ги беше прибрала. Сега се обърна към Вебер, тя също с известно отчаяние в очите:

— Можете ли да кажете още нещо за убиеца? Нещо. Каквото и да е.

— Всичко е във вестника — обади се редакторът. — Не сме отрязали почти нищо.

Урсула не се даваше:

— Нещо, което не е във вестника.

— Почти всичко е вътре, но има нещо. Той не го каза, но имах чувството…

Вебер замълча и погледна сериозно и Торкел, и Урсула, сякаш за да се увери, че го слушат внимателно:

— Далеч не е приключил.

Торкел въздъхна. Това за жалост беше — уместна фраза предвид местонахождението им — вчерашна новина.

По телефона нямаше други отпечатъци освен на Вебер. Нито пък по симкартата или кутията, където все пак беше по-вероятно да намерят някакви следи, при положение че извършителят едва ли изобщо е отварял опаковката на телефона. Урсула беше прекарала писмото, теста и жълтия плик през новия дигитален микроскенер на етаж 2 и след това ги беше изследвала ръчно и на микроскоп, и с четчица. Нищо.

Вбесяващо беше колко е добър извършителят в покриването на следите си. Липсата на конкретни улики и фактът, че убиецът явно се движеше нагоре по хранителната верига, започваха да се отразяват дори на Урсула, която иначе никога не показваше напрежение.

От блогъри и риалити звезди към телевизионен шеф.

Кой щеше да е следващият?

Тя не беше единствената притеснена. Русмари няколко пъти ходи при Торкел да иска резултати. Не че го заплашваше, но всички в екипа знаеха, че Русмари е от началниците, които уволняват подчинените си при липса на незабавни резултати. Но ако нямаха с какво да работят, какви резултати можеха да постигнат?

Били имаше значително повече материал за размисъл. Отчасти защото благодарение на есемесите откри телефонния номер, който убиецът несъмнено беше използвал, отчасти защото разполагаше с предплатената карта от телефона на Вебер и с уникалния ПУК код можеше да локализира магазина, откъдето е купена. Беше изпратил Ваня до „Пресбюрон“ на „Т-сентрален“ при изхода към „Серйелс торг“, макар да нямаше големи надежди някой там да помни кой е купил най-обикновена предплатена карта — това беше един от най-посещаваните магазини в Стокхолм. Били предполагаше, че убиецът го е избрал точно по тази причина.

Но все пак беше следа, която бяха длъжни да проверят.

Той самият се съсредоточи върху разменените съобщения между Вебер и извършителя. Убиецът беше изпратил десет есемеса и накрая се беше обадил; разговорът беше продължил шестнайсет минути и тринайсет секунди. Вебер беше изпратил два есемеса и беше позвънил на 112. После нищо.

Номерът на убиеца беше от нерегистрирана предплатена карта, но това не попречи на Били да установи към кой оператор е. Беше правил подобно проследяване безброй пъти и знаеше точно с кого от „Телия“ трябва да говори, за да получи необходимата информация.

Били взе списъците с входящите и изходящите обаждания от изпратения на Вебер телефон, които му предоставиха от „Комвик“, и разтвори картата на Централен Стокхолм до материалите от двата оператора. Извади червен и зелен флумастер и се зае да маркира разположението на клетките, с които се е свързвал телефонът на Вебер.

Първият есемес се беше получил, докато Вебер още е бил в редакцията на „Експресен“. Телефонът се беше свързал с антената на небостъргача на „ДН“. Били нарисува малък червен кръст върху картата. Провери списъка от „Телия“. Вебер им беше разказал за усещането си, че убиецът го виждал през цялото време.

Следял го. Стоял наблизо.

Звучеше логично.

Анонимната предплатена карта, която след минута беше отговорила на есемеса на Вебер, беше свързана със същата антена. Били направи зелено кръстче до червеното и продължи.

Следващият път, когато Вебер беше използвал телефона, за да се свърже с убиеца, вече беше на „Руслагсгатан“. Били маркира използваната клетка с червения флумастер. Отговорът отново се беше получил след по-малко от минута. Освен това в следващата беше пристигнал още един есемес. Били се консултира със списъците от „Телия“ за трафика на убиеца, макар да беше почти сигурен какво ще открие. Точно така. И двата есемеса до Вебер идваха от клетката с червеното кръстче. След това нямаше нищо в продължение на около двайсет минути, преди убиецът да позвъни.

И двата телефона бяха свързани с една и съща клетка през целия разговор.

Били се върна към телефона на Вебер. Зае се да отбелязва на картата с кои антени е бил свързан, докато е пресичал Хумлегорден. Дори и тогава да не е бил активен, а само да е получавал съобщения, движението му можеше да се проследи. Това беше предимството на Централен Стокхолм — имаше много антени, затова телефоните ги сменяха често и позиционирането ставаше по-точно.

Били се надяваше извършителят да е бил наблизо през цялото време.

Само че не е било така, осъзна той, когато започна да сравнява със списъците от „Телия“. Вярно, не се е отдалечил много, но само в единични случаи беше свързан с една и съща клетка с Вебер. След като постави всички зелени кръстчета, Били се изпъна. Гърбът му се беше посхванал след дългото стоене наведен.

Но беше в добро настроение.

Беше се натъкнал на възможна следа.

Били закъсня малко, но не се извини при влизането си в стаята, където всички останали вече се бяха събрали. Пък и никой не очакваше — познаваха го и бяха наясно, че не би ги повикал без причина. Изглеждаше доволен, докато приближаваше бялата дъска. Държеше някакви книжа и големи снимки.

— Какво си открил? — попита Торкел нетърпеливо, преди Били да е стигнал дъската.

— Кемпера — отговори Били гордо и закачи няколко големи снимки на таблото.

Всичките направени от някакъв вид пътна или охранителна камера и изобразяващи кемпер с червеникавокафява ивица отстрани, движещ се сред други автомобили.

— Снимките са от вчера.

— Откъде знаеш, че е той? — попита Торкел.

Били кимна доволно — явно не само беше очаквал този въпрос, ами и се беше надявал да му го зададат.

— Усещането на Вебер, че го наблюдава, е било правилно. Убиецът е бил наблизо. — Той залепи на дъската и картата с червените и зелените кръстчета и линии. — Червените са телефонът на Вебер, зелените на убиеца.

Всички присъстващи се наведоха напред с интерес, макар в действителност картата да не им говореше нищо — кръстчетата и линиите изглеждаха разположени напълно безразборно.

— И как ни помага това? — усъмни се Торкел.

— Кръстчетата са антените, към които са свързани телефоните. Линиите се пътищата, по които са се движили.

— Още не разбирам как си открил кемпера чрез това? — не се стърпя Торкел, впил очи в картата с нескрито любопитство.

Били му хвърли поглед, който ясно казваше: „Радвам се, че попита“.

— Когато Вебер получава първия есемес при Кралската библиотека, телефоните и на двамата са свързани с антената на покрива на хотел „Скандик Англе“.

Били посочи на картата червеното и зеленото кръстче върху една сграда извън парка, но близо до библиотеката. Толкова близо, че оттам спокойно можеш да държиш входа под око.

— После, докато Вебер върви през „Хумлегорден“, започва да става интересно — посочи Били зеления кръст, свързан с линия, която образуваше четириъгълник. — Тогава извършителят започва да се движи в квадрат около парка. Явно няколко обиколки, като се има предвид, че едни и същи антени приемат сигнала му по няколко пъти.

— Бил е в кола — отбеляза Ваня.

— Именно — кимна Били. — Антените се сменят твърде често, за да има друго обяснение.

Всички гледаха картата. „Стюрегатан“, наляво по „Карлавеген“, пак надолу по „Енгелбректсгатан“, „Бирйер Ярлсгатан“ и накрая пак „Стюрегатан“.

Всички познаваха района и съзнаваха, че извършителят е имал възможност да наблюдава Вебер от колата от няколко места, докато той самият е бил постоянно в движение, което го е правел невъзможен за откриване.

— Вече знаех откъде е минавал и кога — продължи Били. — Има камери на „Стюреплан“ и на „Карлавеген“. Този тук минава в точния момент. — Били доволно показа снимките на кемпера.

Торкел скочи на крака от ентусиазъм. Не се случваше често.

— Добра работа! Имаш ли снимка на шофьора?

— От камерата на „Карлавеген“, но е прекалено размазана, за да го идентифицираме. Шапка, слънчеви очила и брада — това се вижда. Но имам друга снимка.

Били я постави на масата. Задната част на кемпера, увеличена и затова твърде размазана; не беше лесно за разчитане, но все пак буквите и цифрите на регистрационната табела можеха да се видят. Не беше шведска.

— Германска е, нали? — обади се Себастиан.

Били кимна:

— От Хамбург. Купен преди три месеца от тамошен търговец на коли.

— Име на купувача? — попита Ваня.

— Познай.

— Свен Катон?

— Бинго. Платил в брой, тъй че нямаме кредитна карта за проследяване. Никаква застраховка, документ за износ или молба за проверка на произхода при Пътната агенция — продължи Били. — Не е нито прегледан, нито регистриран в Швеция.

Всички мълчаха. Макар в действителност да не разполагаха с кой знае колко повече, отколкото допреди няколко минути, се чувстваха по-близо до мъжа, когото преследваха. Торкел пръв наруши мълчанието:

— Разпрати ли номерата и описанието на кемпера? — погледна въпросително към Били.

Били поклати глава:

— Още не, първо исках да говоря с теб. Но материалът е подготвен, остава само да го пусна — отвърна той.

— Действай, задача номер едно! Всичко да се докладва директно при нас. Да не минава през други — нареди Торкел решително.

— Окей, ей сега, само още нещо — прекъсна го Били и се върна при дъската и картата. — Вебер напуска „Руслагсгатан“ след разговора с убиеца, на излизане звъни на 112, но другият телефон остава в района чак до нашето идване.

И Торкел, и Ваня реагираха остро.

— Какво?! — възкликнаха те.

Били кимна:

— Сравних с полицейския доклад. Първата кола пристига в 19:56. Ние пристигнахме някъде към 20:10, нали така? По това време той още е бил там — каза и ги погледна.

— Убиецът е чакал да пристигнем? — попита Ваня рязко.

— Да, в осем и двайсет и пет изключва мобилния и изчезва. Оттогава не го е включвал — отговори Били и пак ги изгледа.

— Няма ли начин да го проследим? — попита Урсула.

— Ако пак го използва, дори да е с друга симкарта, ще мога да открия чрез IMEI номера — поясни Били, но вдигна рамене, за да покаже, че не му се струва особено вероятно да стане.

— Какво е IMEI? — не го разбра Себастиан.

— Начин да проследиш самия апарат, независимо кой номер използва в момента, но трябва да е включен, а в момента не е.

Себастиан се надигна с умислено изражение. Направи няколко крачки към таблото и картата с червените линии и кръстове.

— Или винаги е толкова наблизо при идването на полицията, или е станал по-смел и по-склонен да поема рискове.

— Нещо е станало с него — заяви Ваня убедено. — Никога преди не е искал да осъществи контакт по този начин, както с Вебер.

Себастиан кимна. Радваше се, че може да се съгласи с нея.

— Той иска да бъде разбран. Иска работата му да бъде забелязана — заяви Себастиан. — А вниманието предполага рискове и точно по този начин можем да го хванем.

— Така и ще направим. — Торкел се изправи. Време беше да приключват оперативката и да се залавят за работа. — Били, ти изпрати описанието на кемпера. Останалите пак ще прегледаме докладите от „Руслагсгатан“ и ще се опитаме да намерим всички снимки, правени на мястото. Ако е бил в района, може да се е спотайвал съвсем наблизо.

Всички кимнаха и станаха. Излязоха от стаята мълчаливи и съсредоточени.

Извършителят все още беше неизвестен, но бавно започваха да разбират действията му, движещите сили. Все още беше скрит в сенките, но им се струваше, че поне започват да различават силуета му.

Хенинг Линд закъсняваше.

Вината не беше негова, но едва ли на колегите на „Беквеген“ щеше да им пука. Той натисна газта още по-здраво и сви към Хегерщен. Колко оставаше? Пет минути? Максимум десет. Понамали скоростта и зачака бързият поток коли в насрещното движение да спре, за да може да завие наляво по „Шилабершвеген“. На кръстовището имаше бензиностанция с магазин „7-Илевън“. За секунда се поколеба дали да не се отбие за кафе и нещо за хапване — чакаха го дълги часове в колата, но в крайна сметка се отказа, не искаше да закъснява още повече.

Най-после успя да вземе завоя и след едва трийсетина метра сви надясно и излезе на „Беквеген“. Сега оставаше само да намери номер 43. Едва ли щеше да му отнеме много време.

Оказа се прав. След две минути спря пред доста невзрачна жълто-бежова четириетажна сграда, която беше част от редицата вдясно от него, и слезе от колата. Огледа се и веднага забеляза колегите, които седяха в син пасат, паркиран край ниския плет по-надолу по улицата. Вдигна ръка за поздрав и се насочи към тях. Жената на предната седалка, която като че ли се казваше Ая или Айра, или нещо подобно, свали прозореца, когато той приближи.

— Закъсняваш — каза тя вместо поздрав.

— Знам, сори — отвърна Хенинг и реши дори да не се опитва да обясни или да защити късната си поява. — Как върви при вас? — попита вместо това.

— Засега нищо. Паркомястото му е в двора, така че трябва да мине ей там, между плетовете. — Тя посочи една дупка в растителността, през която изчезваше асфалтирана алея. — Апартаментът му е на третия етаж.

Хенинг хвърли едно око към по-тясната страна на сградата. Два големи прозореца на фасадата и един в ъгъла. Всичките с пуснати щори.

— И трите ли са негови?

— Да.

С тези думи тя завъртя ключа и потегли, като вдигна прозореца. Хенинг се загледа след отдалечаващата се кола и после се върна при своята. Реши да я премести, за да вижда паркинга, прозореца и входа, без да се налага да използва огледалата.

След това се подготви за дългото чакане. Колегите му поне бяха двама. Малко компания, някой, с когото да си приказваш. Той въздъхна и се отпусна на седалката. Съжали, че не си взе кафе. Още пет минути, с какво щеше да навреди?

Срещу него се зададе кола.

Червено „Волво С60“.

Нямаше ли червено волво точно човекът, когото трябваше да следят? Хенинг взе тънката папка от съседната седалка и я отвори. Точно така, червено С60 2007 година с регистрационен номер GVL665.

Когато Хенинг пак вдигна очи, червеният автомобил вече беше свил по алеята срещу него и се беше скрил зад живите плетове. Беше пропуснал номера.

Хенинг забрави и за кафето, и за самотното чакане. Колата се беше скрила от поглед и за миг той се поколеба дали да не слезе и да приближи, за да може да я идентифицира със сигурност. Просто някакво си червено волво не означаваше нищо.

Но в най-лошия случай щеше да се разкрие.

И заподозреният можеше пак да избяга.

Остана на място.

Видя как брадат мъж на около четирийсет и пет години с голяма раница на гърба и по една чанта във всяка ръка върви от паркинга към входа, пуска едната чанта, въвежда код и влиза.

Хенинг се наведе напред. Впи очи в прозорците на третия етаж. Колко време му трябваше да се качи догоре? В сградата имаше ли асансьор? Мъжът носеше доста багаж. Мислите му бяха прекъснати от вдигането на щорите и отварянето на единия прозорец.

Това беше апартаментът.

Време беше да се обади на „Риксмурд“.

Ваня се качи по стълбите и застана пред вратата, която беше виждала и преди. Позвъни. Огледа се. Подкреплението беше наблизо, но беше скрито, в случай че Саурунас погледне през шпионката. Тя пак натисна звънеца. От другата страна не се чуваше никакво движение. Да не би полицаят, който наблюдаваше сградата, да е сбъркал? От кратката среща с него Ваня не остана с впечатление да е сред най-будните умове. Или пък Саурунас пак е изчезнал, без да го е забелязал?

Тя вече беше готова да зареже цялата работа, когато чу приближаващи стъпки зад вратата и в следващия момент ключалката изщрака.

— Кристиан Саурунас? — попита Ваня, когато иззад открехнатата врата се показа мъж с голяма бухнала брада.

— Да — потвърди той и я погледна въпросително.

— Сам ли сте в жилището?

— Какво? — Още по-голямо учудване. — Да.

Ваня тихо отстъпи встрани и след броени секунди Саурунас вече беше проснат на пода в антрето от трима тежковъоръжени мъже. Високи възклицания от изненада и болка, когато извиха ръцете му на гърба и ги приковаха с белезници. Ваня пристъпи в апартамента, докато мъжете от спецчастите изправяха Саурунас на крака.

— Ваня Литнер, Национален отдел за разследване на убийства — представи се тя и показа картата си. — Искаме да говорим с вас във връзка с убийствата на Патрисия Андрен, Мирослав Петрович, Сара Юхансон и Клас Валгрен.

— Какво? Кой?

Ваня не повтори. Кристиан Саурунас щеше да има предостатъчно възможности да чуе четирите имена отново.

— Имате ли адвокат или юридически представител, или искате да ви уредим служебен защитник?

— Нямам адвокат… — заекна Саурунас и по гласа му личеше, че още не разбира какво става и за какво му е защитник.

Ваня кимна на полицаите и те отведоха мъжа при чакащата кола, за да го закарат до Кунгсхолмен. Тя навлезе няколко крачки в апартамента, докато вадеше телефона си и набираше кратък номер. Жилището й се струваше задушно и прашно, въпреки че един от прозорците и вратата към балкона бяха отворени. Сякаш никой не е влизал от дълго време. Вратата на тоалетната беше открехната и оттам се носеше не особено приятна миризма. Може би обяснението защо Саурунас се забави с отварянето на вратата.

От другата страна вдигнаха телефона.

— Можете да идвате — съобщи Ваня, обърна се и остави апартамента на Урсула и на техническите лица.

— Къде се намирахте и какво правехте на тези дати?

Ваня побутна листа с четирите дати. Първата от убийството на Патрисия Андрен в Хелсингборг, последната — от вчера. Саурунас хвърли бърз поглед на краткия списък и пак насочи очи към Ваня и към Торкел, който седеше до нея.

— Защо питате?

— Това са датите и часовете, в които знаем, че четирите жертви са се срещнали с извършителя.

Мъжът до Саурунас взе листа от него и го погледна. Хенрик Билгрен, служебен адвокат. Торкел и Ваня го бяха срещали неведнъж. Спокоен, мълчалив мъж, който даваше всичко от себе си за защитата на клиентите си, макар да ги познаваше едва от няколко минути, но и винаги показваше уважение към работата на полицията. Когато поставеше нещо под въпрос или опонираше, обикновено беше с основание, не просто за да ги възпрепятства или да ги затруднява. Ваня го харесваше и предполагаше, че и Торкел мисли така.

— Това са съвсем конкретни часове — отбеляза той със спокойния си глас, в който още можеха да се доловят следи от родната му област Даларна.

— Значи ще му бъде още по-лесно да каже къде е бил — отвърна Ваня.

Хенрик кимна на Саурунас да отговори на въпроса и им върна листа.

— Не разбирам за какво говорите — заекна Саурунас притеснено с умолителен поглед към двамата полицаи. — Нищо не съм направил. Дори не знам кои са тези хора, които тя изброи — завърши той с кимване към Ваня.

— Погледнете датите, ако обичате — намеси се Торкел.

Саурунас се подчини. Прочете краткия списък и после се обърна към тях:

— На двайсет и шести май отидох при майка ми в Каунас; останах до пети юни. После се прибрах, стегнах си багажа и заминах за Хериедален. На следващия отседнах в една вила.

— Чия?

— На шурея ми. На бившия ми шурей. Разведоха се.

— Бихте ли ни дали името, адреса и телефона му?

— Разбира се, тук ли да ги напиша? — Саурунас посочи с химикалката страницата с датите.

— Не, ето. — Ваня му подаде празен лист.

— И се прибрахте от Хериедален едва днес? — почуди се Торкел, докато мъжът пишеше.

Саурунас кимна и върна двата листа на Ваня. Торкел взе този с името на шурея, кимна делово на Ваня, стана и излезе от стаята.

— Някой видя ли ви там? — продължи Ваня. — Някой дойде ли ви на гости?

Саурунас поклати глава:

— Къщичката е много усамотена. Няма ток. Вода от кладенец. Печка с дърва. Никакво покритие. Отидох там, за да остана на спокойствие, да ловя риба и да обмисля някои неща.

— За какво е имал да мисли? — попита Себастиан, който стоеше в съседното помещение и наблюдаваше разпита през стъклото, което от другата страна приличаше на огледало и го правеше невидим за заподозрения. При нужда можеше да задава въпроси директно на Ваня чрез слушалката в дясното й ухо.

Както сега.

— За какво мислехте? — попита тя и беше невъзможно да усетиш, че някой й е подсказал въпроса.

— Наскоро се наложи да напусна КТУ, може би знаете? — Саурунас пак я погледна въпросително и Ваня кимна. — Какво да правя оттук нататък? Да потърся нова работа, да се опитам да си върна старата, да се захвана с нещо друго? Такива мисли.

— Как се прибрахте? С кемпера?

— Какъв кемпер?

— Нямате ли кемпер на разположение?

— Не, прибрах се с моята кола. Волвото.

— Имаме информация, че понякога се движите с кемпер — излъга Ваня невъзмутимо и се престори, че търси в книжата пред себе си въпросната информация, та да изглежда по-достоверно.

Ако Саурунас наистина имаше кемпер на разположение, сега беше отличен момент да го признае, за да не бъде разкрита лъжата му при следващ разпит. Да потвърдиш онова, което полицията така или иначе вече знае, и да отречеш всичко друго — това беше най-добрата тактика, когато си на разпит. Ако Кристиан Саурунас беше Свен Катон, несъмнено беше достатъчно умен да знае това.

Но енергичното поклащане на главата й показа, че мъжът няма намерение да се хваща на лъжата.

— Не.

— Сигурен ли сте?

— Убеден съм, че клиентът ми ще знае дали понякога кара кемпер, или не — намеси се Билгрен сдържано. — Дали да не оставим този въпрос и да минем нататък?

Ваня кимна. Беше се опитала, но без успех. Себастиан мълчеше. Затова тя продължи по план:

— Може ли някой да потвърди, че наистина сте били в Хериедален?

Саурунас отново поклати глава и въздъхна дълбоко, като осъзна как ще им прозвучи:

— Там е съвсем безлюдно. Паркираш колата и вървиш почти десет километра в пустошта.

Ваня само кимна и си записа нещо.

Колко удобно.

Прекарал месец на най-пустото място на света, докато са били извършени четири убийства.

— Носех си всичко необходимо за тези седмици — продължи Саурунас, сякаш предвидил какъв ще е следващият въпрос на Ваня. — А и разчитах на риболова, разбира се.

Той се опита да се усмихне леко, но Ваня не реагира.

Вратата на спартански обзаведената стая се отвори и Торкел подаде глава. Ваня се обърна и той с леко кимване към коридора й даде да разбере, че трябва да говори с нея.

— Ще направим кратка почивка — заяви тя, пресегна се и спря магнетофона, изправи се и остави двамата мъже до масата.

Себастиан също дойде от своята стая и се присъедини към Торкел и Ваня в коридора.

— Шуреят потвърждава, че Саурунас дошъл да вземе ключа за вилата сутринта на шести юни и колата му била натоварена с багаж — уведоми ги Торкел, докато вървяха към кабинета му.

— Какво каза за кемпера?

— Саурунас нито има, нито кара чужд, поне доколкото му е известно.

Ваня въздъхна тежко. Умората бързо обхващаше цялото й тяло.

Концентрацията, адреналинът, гонитбата.

Те я държаха на високи обороти, пропъждаха от съзнанието й всичко извън работата, потискаха и физическата умора, и психическото изтощение.

Сега обаче те отново напомниха за себе си.

Щеше ли да им се наложи да отстъпят и да започнат отначало? С какво разполагаха в такъв случай?

Реално с нищо. Щеше да се наложи да разширят търсенето на преподавателите на Оливия Юнсон. Не само ръководителите, а всеки, който й е водил какъвто и да било курс в КТУ. Или още по-лошо — можеха да се оправдаят опасенията на Били, че е някой, който й е бил преподавател преди дълго време и я е следял през годините. Почти безнадеждно търсене. Никакви технически доказателства, никакви ДНК проби, никакви отпечатъци от пръсти. Дано поне Урсула и техническият екип намереха нещо в дома на Саурунас, иначе…

— Ще се обадя на Урсула — реши тя и извади телефона.

Себастиан и Торкел продължиха към Били.

— Намери ли нещо? — попита Торкел веднага щом стигнаха.

— Имам само мобилния, компютърът му още не е пристигнал от апартамента.

— Е, нещо в него?

Били отвори един документ на компютъра си и леко се наведе към екрана:

— Последният разговор е от шести юни, той е набрал.

— На кого се е обадил?

— Някой си… Давид Лагергрен в Солна.

— Шуреят. Никакви разговори след това?

— Не.

— Може ли да ги е изтрил? — обади се Себастиан.

— Естествено, но проверих и връзката с клетките и той се движи към Хериедален, преди покритието да се загуби.

— Значи не той се е обадил на Вебер от кемпера?

— Поне не от този телефон.

Торкел изруга тихо.

— И е направил няколко снимки след шести. Доста.

Били плъзна мишката и отвори друга папка. На монитора се показаха снимки — редица след редица. Били го завъртя леко към Торкел, който се наведе по-близо. Снимка на самотна малка къщичка, закуска на маса до прозорец с изглед към тук-там заснежени планински склонове. Повечето обаче изглежда бяха правени във или край рекичка сред просторни тресавища и величествени планини в далечината. Много снимки с риби. На брега или оставени върху някой пън. Повечето доста едри, на точки и с жълтеникавозелен корем. Торкел предположи, че е някакъв вид пъстърва. Другият добре представен вид на снимките беше малко по-дребен, но с голяма гръбна перка и Торкел нямаше представа как се нарича.

Лагерен огън.

Чаша кафе с вдигаща се пара.

Прясно опечена на огън риба във фолио.

Торкел осъзна, че изпитва копнеж в комбинация с известна завист към Саурунас. Той също искаше да гази във вода до бедрата и да лови риба сред тишината на пустошта. Откакто стана възрастен човек, не беше ходил за риба нито веднъж, но не това бе същественото. Важното беше усещането, което навяваха снимките. Спокойствието. Възможността за тих размисъл. Сам с природата и с мислите си.

— Тази… — Били увеличи една от снимките на цял екран. — Тази е правена в момента, в който знаем, че извършителят е обядвал с Петрович в Улрисехамн.

Той посочи датата и часа, които бяха изписани в долния десен ъгъл на снимката. Торкел изпита отчаяние при вида на снимката. Беше едно от малкото „селфита“. Саурунас, с ветроупорно яке, плетена шапка на главата и малко по-рядка брада, се усмихваше на обектива, а зад него се виждаше езерото и на неколкостотин метра от далечната страна можеха да се различат два лоса на път към тресавището.

— Може ли да е фалшифицирал датата и часа? — направи опит Торкел, макар да съзнаваше, че се улавя за сламка.

— Малко е вероятно — гласеше, разбира се, отговорът.

Все едно това не беше достатъчно потискащо, в този момент се появи и Ваня, и само по лицето й Торкел разбра, че Урсула също не е открила нищо, което да засили подозренията срещу Саурунас.

— Нищо в апартамента не сочи към жертвите, нищо не сочи той да е Катон — потвърди Ваня на мига.

Настъпи кратко мълчание. Всички мислеха едно и също, но само Били го изрече на глас:

— Значи ще го пуснем?

Торкел само кимна — нямаха избор. Да, можеха да го задържат седемдесет и два часа, но Билгрен с пълно право щеше да попита защо и никой прокурор нямаше да позволи да го арестуват. Основанията бяха не просто крехки. Бяха несъществуващи.

— Дай ми няколко минути с него — наруши Себастиан мълчанието и преди някой да успее да отговори, решително се насочи към стаята за разпити.

— Здравейте. Себастиан Бергман — представи се той, след като затвори вратата и направи няколко крачки към масата в стаята за разпити.

Саурунас и адвокатът му вдигнаха очи, сякаш очакваха протегната десница.

— Какво изпитахте при загубата на работата си? — попита Себастиан, без да сяда.

— Кой сте вие? — намеси се с известна острота в гласа Хенрик Билгрен, преди задържаният да успее да отговори.

— Нали ви казах, Себастиан Бергман. Работя тук. Криминален психолог, ако титлите ви вълнуват. Вече може ли да продължим?

Той хвърли на адвоката отегчен поглед, който — надяваше се — ясно да му покаже, че колкото по-рядко се обажда в бъдеще, толкова по-добре. Билгрен обаче с нищо не показа да е схванал намека. Само кимна леко в отговор.

— Какво изпитахте при загубата на работата си? — повтори Себастиан, все още без да сяда.

— Какво съм изпитал?

— Да.

— Вие как смятате? Бях… ядосан, нещастен, отчаян. Работех там от над петнайсет години.

— Мислехте ли, че друг е трябвало да загуби работата си вместо вас? Не толкова интелигентни, дори глупави колеги?

— Нашият свят не функционира по този начин. Сами си финансираме проучванията…

— Тогава ще го кажа така: смятате ли, че друг е заслужавал финансиране по-малко от вас?

Саурунас сбърчи замислено чело, склони глава, размишляваше, все едно досега не му е хрумвало. Накрая кимна и пак вдигна очи към Себастиан.

— Може би — призна. — Не знам дали са по-малко интелигентни, но познавам някои, чието проучване може да бъде поставено под въпрос, което вероятно е по-остаряло от моето, но… — Той сви рамене в знак на примирение. — Какво можех да направя?

— Каква точно е целта на това? — не се стърпя Билгрен.

Себастиан не му обърна никакво внимание, заобиколи Саурунас и застана зад него.

— Какво изпитахте, когато Оливия Юнсон получи стипендията?

Саурунас се завъртя на стола, за да вижда Себастиан, който се беше спрял при отразителното стъкло, все едно можеше да види през него.

— Гордост. Беше заслужено. Тя беше образцова студентка.

— Смятате ли, че получи достатъчно внимание?

— Как така, в какъв смисъл?

— Вестниците писаха ли за нея? Даде ли интервюта? Превърна ли се в новина?

— Не, разбира се, че не. — Саурунас изглеждаше искрено учуден от този въпрос. — Университетският вестник на КТУ писа за това. Фондация „Швеция-Америка“ го качи на сайта си. Мисля, че имаше и кратко съобщение в „Свенска Дагбладет“, но това беше всичко.

— Това беше всичко — повтори Себастиан и замълча.

Той остана на място, все така вперил поглед в отразителното стъкло. Секундите минаваха. Саурунас взе да нервничи и погледна Билгрен с въпросително изражение. Себастиан не помръдваше. Тишината се проточи дълго.

— Пак питам: каква е целта на всичко това? — проговори Билгрен, след като никой от присъстващите не продума близо трийсет секунди.

Себастиан не отговори, но се отдалечи от стъклото, подмина масата и двамата мъже и придърпа стола, на който беше седяла Ваня по-рано. Отпусна се на него и се вгледа в искрените, неразбиращи очи на Саурунас. Все така мълчеше.

— Катон… — започна Себастиан и пак млъкна.

Никаква видима реакция от страна на мъжа срещу него, само напрегнато очакване да продължи.

— Какъв цвят са гърдите на големия синигер?

— Жълти — отвърна Саурунас веднага, без да се замисля.

Едва след като отговори, Себастиан видя по лицето му, че не разбира смисъла на въпроса.

Себастиан реши да мине в атака, да заложи всичко на една карта. Започна бавно да аплодира, като се надвеси над масата.

— Умно. Но доказателство за остаряла представа за знанията. — Себастиан повиши глас, стана по-натрапчив, безочлив. — Защо да си пълниш главата с такава информация, като във всеки един момент можеш да я провериш в Гугъл?

Саурунас се обърна надясно към Билгрен. Себастиан удари по масата, за да го накара да гледа него.

— Онези млади хора бяха наясно с това. Бяха наясно какво е необходимо, за да си успял, харесван, да вадиш пари. Днес са важни съвсем други неща, не зубренето на учебниците. Те станаха известни, популярни и богати, докато вие се мъчехте в някакъв си прашен университет, който дори не ви иска, и се жалвахте, че не получавате вниманието, което заслужавате. Е, кой тогава е по-умен?

— Наистина не разбирам какво…

— Мълчете — прекъсна Себастиан адвоката. — Просто разсъждавам, с нищо не нарушавам правата на клиента ви.

Той отново бавно заобиколи масата, за да говори на Саурунас отстрани и отзад.

— Знаете ли какво сте вие? Динозавър, който гледа кометата и си въобразява, че може да я спре.

— Не знам какво очаквате да ви отговоря — промълви Саурунас предпазливо, когато разбра, че Себастиан е приключил.

Себастиан поизправи гръб. Пак мина от другата страна на масата, без да поглежда двамата мъже, които вероятно се мъчеха да разберат какво точно става. Той беше почти сигурен, че човекът, който се представяше като Свен Катон и Катон Стария, щеше да реагира по някакъв начин, когато той произнесе псевдонима му — щеше да попита защо Себастиан го нарича така, щеше да се опита да се дистанцира от името, да се престори, че никога не го е чувал.

Беше убеден също, че мъжът, който за толкова кратко време бе убил четирима души и който беше пожелал да разпространи чрез вечерната преса нещо като манифест, нямаше да слуша мълчаливо обвиненията, че е глупав, че жертвите му са по-умни от него. Чувството за правота и превъзходство беше силно у техния убиец. Ако човек като Себастиан не разбираше величието му, той нямаше да се въздържи и щеше да го поправи. Извършителят беше извънредно интелигентен, но не би могъл да контролира емоциите по начина, по който го правеше човекът зад масата.

Себастиан хвърли поглед към огледалото. Беше сигурен, че Ваня стои в съседната стая. Може би и Торкел. Направи няколко крачки към него и погледът му към стоящите зад него казваше едно: „Не мисля, че е бил той“.

Беше сигурен, че са съгласни с него.

Най-сетне.

Първите следи от пробуждане.

Интервюто, което му взе Аксел Вебер, беше качено в интернет в своята пълнота, но тъй като в сайта expressen.se нямаше възможност за коментари под статиите, той не можеше да види реакциите. Наложи му се да отиде в „Афтонбладет“, които бяха преписвали от конкуренцията и бяха поместили на практика същата статия. С едно изключение — хората можеха да напишат мнението си под текста.

С трепереща ръка мъжът, който не се казваше Катон, отвори коментарите. 188 броя, когато отвори страницата. В началото повечето бяха вариации по „какъв ненормалник“ и „за кого се мисли този“, но после се появи първият, който, разбира се, не защитаваше деянията му, но все пак смяташе, че поставя сериозен въпрос. Неколцина му се нахвърляха ядосано, после пак един осъждаше убийствата и насилието, но беше съгласен, че проблемът с повърхностността и хората, които превръщаме в знаменитости в днешно време, наистина трябва да се обсъжда. Някои възразяваха, повечето се съгласяваха. След още две-три категорични осъждания идваше следващият коментар, който кратко и ясно твърдеше:

Мамка му, напълно е прав.

След това още няколко души очевидно бяха схванали думите му и се съгласяваха и в крайна сметка резултатът беше почти петдесет на петдесет между тези, които го мразеха и съдеха, и тези, които смятаха, че в думите му има резон.

Той отвори нов прозорец, написа адреса на форума „Флашбек“ и потърси „Клюки за известните“. Там имаше тема за Патрисия Андрен и друга за Мире Петрович, но по въпроса за Риалити убиеца и двете отпращаха към „Актуални престъпления и криминални деяния“.

В тази тема имаше вече над 1400 мнения.

Той се зае да ги преглежда. Отначало се обсъждаше най-вече какви може да са мотивите за убийствата и що за човек би извършил такова нещо. След неколкостотин вариации по темата, примесени с клюки и предположения за самоличността му, се появи първият, който накратко казваше:

Само аз ли така мисля, или той наистина убива само суперглупави хора?

Този пост беше получил страхотно одобрение и някои бързо бяха започнали да изреждат и да предлагат за кои други тъй наречени знаменитости трябва да се погрижи Риалити убиецът, след като така и така се е заел.

След публикацията на интервюто в „Експресен“ форумът направо се беше взривил. Преплетена с аматьорски психологически диагнози и безумни предположения кой може да е той, се вмъкваше и доста разумна дискусия за това, което той се беше опитвал да посочи от самото начало.

Презрението към знанието. Възхваляването на идиотщината. Глупостта като фактор за успех в живота.

Вярно, това беше „Флашбек“, тъй че не можеше да се твърди, че изказващите се са представителна извадка на обществото, и дума да не става, но все пак бяха добро начало.

Дискусията започна. Той очакваше да се появи и в уводните статии и културните страници през следващите дни.

Историята се разрастваше.

Той приближаваше целта.

Не можеше да спре сега.

Вече беше започнал да се оглежда за потенциални бъдещи жертви. Прескочи участниците в риалити предавания, блогърите и треторазредните знаменитости, които с доста отчаяните си изпълнения се мъчеха да удължат времето си под светлината на прожекторите с още няколко минути.

Той вече беше по-едър играч.

По-важен.

Убийството на Клас Валгрен и интервюто с Аксел Вебер бяха стъпки в правилната посока. Придвижваха го напред. Не можеше да се върне назад. Щом му се удаваше шанс да пробуди заспалото общество, беше длъжен да се цели по-високо, да открие отговорните за тази интелектуална поквара и да ги накара да отговарят за делата си. Две имена в сравнително дългия му списък бяха по-интересни от останалите.

Размишленията му бяха прекъснати от позвъняване на вратата. Бърз поглед към часовника. Не чакаше гости. Рядко му се случваше в последно време. Лаура беше тази, която обичаше компаниите. С нея си отидоха и те.

Той стана и отиде до вратата, подготви няколко унищожителни реплики, ако се окажеше, че посетителят иска да му продаде нещо или да го спечели за някоя вяра.

Не беше нито едното, нито другото.

Зад вратата го чакаше познато лице.

— Здравей, извинявай, че закъснях, но не можеш да си представиш какво ми се случи.

— Заповядай. Разкажи ми — рече мъжът, който не се казваше Катон, отстъпи встрани и покани Кристиан Саурунас в апартамента си.

Ваня беше решила.

Разговорът с Юнатан се оказа голяма грешка.

Разбираема, но все пак си има граници колко отчаян можеш да се покажеш.

Сусана се беше върнала на сцената.

Точно като миналия път.

Времето беше спряло.

Всъщност беше съвсем логично Юнатан да се върне при нея. Той се нуждаеше от жена. Винаги е бил такъв, така беше устроен. Откачено беше не поведението на Юнатан, а нейното — как можа дори за миг отново да пъхне ръка в гнездото на осите?

Юнатан може и да не беше достатъчно силен, но тя трябваше да бъде. Това винаги е била нейната роля и тя отново щеше да влезе в нея. Тя беше силна. Знаеше го. Умееше да взема разумни решения. Като например да не му се обажда повече.

Само че той й се обади.

Като изпитание, пратено й от по-висши сили. Предложи й да вечерят заедно и волята й се оказа далеч от желязната.

Разбраха се да се видят след час.

Ваня затвори телефона и няколко секунди седя, зареяла поглед в празното пространство. В офиса около нея се движеха хора, приключваха работния ден. В мозъка й движението беше още по-голямо. Застави се да поработи още малко, това би трябвало да й помогне. Имаше още какво да съгласува с Улрисехамн и Хелсингборг, а след това Торкел очакваше препис от разпита на Саурунас. Ваня нямаше нищо против да го направи, напротив — докато записваше чутото на хартия, си отбелязваше наум важните моменти.

След петнайсет минути трябваше да тръгне за срещата; прецени, че е свършила достатъчно работа и може да излезе без угризения. Отби се до тоалетната, гримира се леко, но старателно. Отдавна не се беше готвила за среща. Погледна се в огледалото.

Какви ги вършеше?

Целият смисъл на идеята да си изгради нов живот, собствен живот, беше в това той да е по-малко сложен, по-лесен от предишния. А сега се гримираше за среща с бивше гадже, което отново ходеше с предишната си приятелка. Но тя усещаше, че няма избор. Цял живот размишляваше, преценяваше и анализираше. Сега имаше нужда да послуша чувствата си. Макар частица от нея да съзнаваше колко е нередно.

Щяха да се видят пред „Филмстаден“. Юнатан още работеше като айти специалист в „Колдок“ — интернет доставчик с офис недалеч от Йердет — и „Хьоторйет“ беше на удобно място и за двама им. Освен това там си бяха уговорили първата среща преди много време и символиката не убягна на Ваня. Тя взе синята линия на метрото от Общината, само една станция до „Т-сентрален“ и после малко ходене пеш. Макар че ръмеше, тя се наслаждаваше на вечерта и успя да потисне доста от разочарованието, че се наложи да пусне Саурунас.

Юнатан я чакаше на съвсем същото място като първия път. Тя се спря, погледна го. Беше си все същият. Косата му беше малко по-къса, беше сложил и някой и друг килограм отгоре, но си оставаше все така привлекателен. Висок и добре сложен и с онази гъста черна коса, през която тя обичаше да прокарва пръсти.

Сексуалната страна никога не е била проблем за тях, тя винаги го беше възбуждала, дори когато започнаха да се отчуждават. В края липсваше нещо друго. Дълбочина — така го беше нарекла тогава. Връзка, в която да се престрашат на истинска откровеност. Той се предаваше твърде лесно и рядко се осмеляваше да се изправи пред онези ситуации, които за момента обтягаха отношенията им, но в дългосрочен план изграждаха по-здрава връзка.

Той чисто и просто беше твърде мил.

А след последната луда година това й се струваше невероятно привлекателна черта.

Нуждаеше се от добър човек.

Като я забеляза. Юнатан грейна и й помаха весело. Тя забърза и когато стигна до него, го прегърна. Тялото му беше топло и ухаеше приятно.

— Здравей, Юнатан — прошепна, без да го пуска. — Радвам се да те видя.

— И аз теб — отвърна той.

— Добре изглеждаш — отбеляза тя искрено.

— Благодаря, ти също.

Замълчаха за момент, докато се гледаха изпитателно.

— Къде ще вечеряме? — наруши Ваня мълчанието, преди да е станало неловко.

— Не знам.

— Не си ли направил резервация?

Той поклати глава и сякаш се засрами.

— Честно казано, не бях сигурен дали ще дойдеш. Нали разбираш? Можеше да се откажеш в последния момент.

Той я познаваше. Без съмнение. Но тя дойде и сега, както обикновено, пое инициативата:

— Да опитаме в „Кол & Кокс“? Или ще е странно? — попита тя.

„Кол & Кокс“ беше близкият италиански ресторант, в който бяха отишли на първата си среща. Юнатан се усмихна и поклати глава.

— С удоволствие. Отдавна не съм ходил там. Малко memory lane винаги действа ободряващо — отвърна.

Тръгнаха натам. Пазарът още беше оживен и пътят им се виеше между сергиите с плодове и зеленчуци и гръмогласните продавачи, които се надвикваха кой предлага най-ниска цена, та да пробутат възможно най-много от стоката си преди края на деня. Ваня вървеше близо до него, но реши да покаже по-ясно, че го желае. Хвана го за ръка и за своя радост забеляза лека усмивка на устните му.

Ядоха паста с манатарки и телешко филе. Юнатан предложи да си поделят бутилка червено вино, но Ваня се въздържа. Ясно беше, че ще свършат в леглото, но не беше изключено и да я повикат на работа, затова не биваше да пие.

Разговорът доста бързо се насочи към всичко, което я беше сполетяло. В крайна сметка точно затова се срещаха и Юнатан изглеждаше искрено развълнуван. Ваня се стараеше да не пропуска нищо. Как Ана дори й показа нечий гроб и заяви, че мъжът в него е баща й. Но запази най-хубавото за накрая — това, което целият този цирк се е опитвал да скрие. Че Себастиан Бергман е биологичният й баща. Юнатан премина от искрен интерес към смайване.

— Боже, този ужас няма ли край?! — възкликна той в края на разказа й.

Ваня сви рамене. Не знаеше. Струваше й се, че няма.

— И на всичкото отгоре баща ти… Валдемар — поправи се той. — Валдемар се опитал да се самоубие? Как изобщо издържаш? — погледна я съчувствено.

— Тежко е — отвърна тя.

Беше твърде меко казано, но той я разбра. Тя се наведе към него и тихо изрече:

— Затова ти се обадих. Нуждаех се от някого.

— Благодаря ти. Мила си — усмихна се той.

Помълчаха. Тя не можеше да разтълкува погледа му. Това я притесняваше. Едно време беше като отворена книга за нея.

— Радвам се, че ми се обади, но ми е трудно — промълви той в крайна сметка.

Мъжете на съседната маса се изправиха и започнаха да си обличат якетата. По някаква причина и тя, и Юнатан се загледаха в тях. Може би внезапното раздвижване беше привлякло вниманието им. Може би стърженето на столовете по пода. Силният смях на единия. Каквото и да беше, Ваня усети, че кратката магия, под която беше попаднала, беше развалена.

Той изобщо не беше неин.

Тя в никакъв случай не беше негова.

Имаха общо минало, но то беше останало далеч назад във времето. Дори не бяха приятели. Преди бяха нещо много повече. Но вече не. Какво бяха? Никой не знаеше.

— Нуждаеш се от нещо, Ваня. Но не знам дали аз мога да ти го дам.

Ваня кимна; чувстваше се наранена, че той дори не се опита да провери докъде могат да стигнат.

Тя вдигна чашата си и изпи последната глътка. Опитваше се да удължи мига. Мъжете току-що бяха излезли от ресторанта. Скоро и двамата щяха да си отидат. Как щеше да запомни тази вечер? Накъде щеше да поеме, след като благодареше за вечерята, а той кажеше колко му е било приятно да се видят? Щеше да се върне в „Риксмурд“, към работата, която някога обичаше и която беше единственото, за което живееше.

Тя докосна ръката му предпазливо.

— Липсваше ми — рече и хвана пръстите му. Стисна ги.

Той дълго я гледа. Накрая проговори:

— Така ли? Вярно ли е? Или просто се нуждаеш от някого, за да преживееш лошия период?

Той бавно отдръпна ръката си от масата.

— Наистина ми липсваше — отговори тя толкова бързо и убедено, че сама не знаеше истина ли е, или не. — Или поне исках да те видя — продължи, като се надяваше да звучи все така убедително.

— Върнах се при Сусана.

— Но си тук.

— Да, но не се гордея с това. — Той я изгледа сериозно и се наведе към нея. — Знаеш, че те желая. Иначе нямаше да дойда — изрече искрено. — Но не съм сигурен, че ти го искаш. Може би просто съм някой, от когото се нуждаеш сега, за малко. Но аз не мога така. Не отново… — добави и замълча.

— Разбирам — отговори тя нежно и пак хвана ръката му.

Този път той не се отдръпна.

— Не, не разбираш.

Той я гледаше, черните му очи бяха изпълнени с чувства, които той вече не можеше да удържа. Тя сведе очи. Не беше очаквала това. Нима го беше наранила толкова дълбоко?

— И за мен беше трудно — каза тя и стисна ръката му малко по-силно.

— Не колкото за мен.

Знаеше, че е прав. Срамуваше се. Изобщо не й беше трудно да продължи напред.

Той й беше звънял.

Той беше плакал.

Той се нуждаеше от нея.

Тя беше силната. Тя го беше отблъснала.

— Знаеш, че е достатъчно да ми свирнеш и ще се върна, Ваня — каза той и тя осъзна, че е истина. — Но аз не мога да бъда просто някой, който да ти решава належащите проблеми. Връзката ни трябва да е истинска. А не мисля, че ще е такава.

Тя не знаеше как да отговори. Нуждаеше се от него сега. Но след месец можеше да е по-различно. След седмица. Тя правеше това за свое добро, а не защото го обичаше.

Но не това признание беше най-лошото. Това, което я плашеше, беше, че долови приликата си с най-отвратителния егоист, когото познаваше. Човек, който винаги поставяше себе си и собствените си нужди на първо място. Човек, който оставяше собствените си желания да направляват всяка връзка и среща, особено с противоположния пол.

Себастиан Бергман.

Тя беше същата като баща си.

Имаше работа за вършене, повтаряше си той.

Затова остана, след като всички други си тръгнаха.

Имаше работа за вършене.

Нямаше нищо общо с факта, че Мю се обади следобед. Липсвал й, нямала търпение да го види възможно най-скоро. Каза му кога пристига.

Дали можел да я посрещне?

Били не отговори веднага. Не че не искаше, тя също му липсваше, но… Разследването им. Сложно. Този път случаят беше, меко казано, сензационен. Не разполагаха с кой знае какво, а малкото им улики бяха в неговата сфера.

Охранителни камери. Телефони. Този род неща… Негова работа.

— Много ли ще закъснееш?

Разочарованието в гласа й беше ясно доловимо.

— Не знам. Доста.

— Не може ли поне да вечеряме заедно. — Не толкова въпрос, колкото непряка заповед. — Не сме се виждали от близо седмица.

Били си пое дълбоко дъх. Затвори очи. Нямаше добър начин да го каже, само няколко лоши. Избра един от тях:

— Знам, но няма да успея. Имам страшно много работа…

Мълчание.

— Май ще е най-добре направо да се разберем за утре сутрин — заключи той. — Ще закъснея много, така че… ще се видим тогава.

След разговора той не можеше да се отърси от чувството, че тя е усетила нещо. Че между тях има нещо недоизказано. Но пък можеше и да се дължи на смесицата от объркване, нечиста съвест и угризения.

Той потисна тези емоции с помощта на работата.

Имаше много работа за вършене. Това поне не беше лъжа.

Беше получил списъците с разговорите на всички жертви с изключение на Клас Валгрен. Беше изискал и неговите, но още не ги беше получил.

Знаеха с доста голяма точност кога се е свързал извършителят с две от жертвите, затова той започна с Патрисия. Постът й във Фейсбук за срещата и предстоящото интервю беше публикуван на 8-и юни в 13:24 часа.

Били провери списъка с разговорите от и към мобилния й телефон.

Тринайсет минути по-рано, в 13:11 часа, беше постъпило обаждане от номер, който се оказа от предплатена карта. Разговорът беше продължил осем минути. Пет минути след това беше писала във Фейсбук.

Той мина към Ебба. По нейна информация Катон й се обадил в понеделника след получаването на наградата на „Съмър Блог Ауордс“. Бърза проверка в Гугъл му даде датата на събитието и наистина сутринта в понеделник имаше обаждане от друга предплатена карта.

Мире Петрович изискваше малко повече детективска работа. Не знаеха точно кога е получил обаждането, но някой му се беше обадил от трета предплатена карта два дни преди последния му обяд в „Кюрхотелет“. И този разговор беше продължил около пет минути. Бързо ги убеждаваше.

Едва ли са имали нещо против да пишат за тях в пресата.

За жалост телефоните не му разкриха нищо повече. Малката надежда, че извършителят — за когото Себастиан беше сигурен, че е възрастен, мъж и университетски преподавател — ще е достатъчно непредпазлив в използването на технологиите и ще остави дигитални следи, се беше оказала напразна. Този човек не оставяше нищо на случайността.

Били се надяваше да има по-голям късмет с кемпера.

Тук поне знаеше точно какво търси.

Модел, година и регистрационен номер.

Имаше всичко. Освен снимка на шофьора.

Доколкото знаеха, убиецът се беше движил в района на Стокхолм след отвличането на Сара и Ебба Юхансон. На разположение на Били бяха снимките от всички станции за плащане на тол такса. В най-добрия случай щяха да намерят снимка, на която да се вижда лицето на извършителя, но дотук не беше открил дори кемпера.

След час беше отхвърлил още една станция от списъка.

Четири проверени. Четиринайсет оставащи.

Отпусна се назад на стола и изпъна ръце над главата си. Поколеба се дали да иде за още една чаша кафе, но осъзна, че щом ще ходи до трапезарията, може би ще е по-разумно да хапне нещо.

С крайчеца на окото забеляза движение в иначе празния офис. Ваня се беше върнала. Видя го и дойде при него. Той се протегна и спря песента на Асап Роки, която слушаше в „Спотифай“.

— Нали щеше да ходиш на среща? — попита Били, когато тя придърпа стол от съседното бюро и седна до него.

— Приключи.

— Рано. — Били погледна часовника многозначително.

— Да. А ти защо си тук? — отклони Ваня разговора от евентуални въпроси за вечерята й с Юнатан.

— Имам работа.

Той посочи бюрото и разтворените папки, които се надяваше да докажат колко е натоварен.

— Трябва ли ти помощ? — попита тя и свали тънкото си яке.

Така и така вечерта беше съсипана. В никакъв случай не искаше да се прибира в празния си апартамент, който и без това само й напомняше за Валдемар.

— Търся кемпера при някоя от станциите, ако искаш, може да провериш една-две.

Ваня кимна и през следващите няколко минути Били свързваше още един компютър към един от мониторите, после й даде достъп до сървъра и не след дълго двамата седяха един до друг и се взираха в безкрайните колони автомобили, влизащи и излизащи от Стокхолм. Ваня усети, че й е приятно. Беше като в доброто старо време, преди всичко да рухне, преди сянката да падне върху тях. Когато двамата с Били работеха заедно, бяха отбор, бяха приятели. Повече от приятели. Почти като брат и сестра. Преди разрива, караницата и преди Мю, с която Ваня се беше срещала само за момент на сватбата, но която не можеше да хареса, колкото и да се стараеше.

— Мю се прибра тази вечер — проговори Били изведнъж, сякаш прочел мислите й.

— Къде е била?

— При родителите си в Даларна.

— Тогава ти защо си тук? — почуди се Ваня.

Малкото други двойки, които познаваше, бяха така лепнати един за друг в месеците след сватбата, че човек не можеше да ги раздели и с кози крак. Съмнението, което я беше споходило в колата на път за Хелсингборг, пак се пробуди. Нещо не беше наред в семейство Русен.

Били мълчеше. Взираше се съсредоточено в екрана. Мислеше.

Защо й каза за връщането на Мю?

Може би заради ситуацията. Той и Ваня. Рамо до рамо. Някога тя беше човекът, с когото можеше да сподели всичко. Абсолютно всичко. Ваня го познаваше по-добре от Мю, по-добре от Йенифер (макар че тя пък знаеше други неща), по-добре от всеки друг. Не можеше да отрече, че ставащото го подлудяваше. Толкова много тайни и лъжи. Когато не работеше, събитията от последните седмици се разиграваха като на лента в главата му. Нонстоп. Денонощно. Може би щеше да му е от полза да сподели с още някого.

— Изневерих й — пророни той тихо, без да откъсва очи от компютъра.

— Женени сте от месец!

Искрена изненадана. Каквото и да беше подозирала, със сигурност не беше това, помисли си той.

— Знам.

— С кого?

— Има ли значение?

— Май не. Защо?

Да, защо? Защото се получи. Усещането за надмощие, власт и контрол, свързано със силно сексуално удоволствие, наистина беше укротила зловещия импулс, който се спотайваше като гладна змия в корема му.

Направи змията послушна.

Нещо повече — незначителна.

Преживяването с Йенифер беше едно от най-вълнуващите в живота му. По-силно и по-хубаво, отколкото когато убиваше животните, понеже беше незабавно последвано от сексуално удовлетворение. До което никога не беше имал достъп предишните пъти. След това всички мисли за причиняване на болка изчезнаха. Змията беше нахранена. Той беше спокоен, доволен, душата му бе в равновесие, каквото отдавна не познаваше.

Той знаеше всичко това, но не можеше да й каже нищо.

— Сложно е — отвърна само, а и не беше лъжа.

— Нали си наясно, че това те прави задник?

— Да.

Все едно. Той не търсеше съчувствие. И все пак му стана по-добре, като сподели.

Компютърът на Били изпиука и той се наведе с интерес. Едно щракване на мишката и се отвори нов прозорец.

— Да му се не види.

— Сега пък какво? — попита Ваня, явно развълнувана от внезапния му интерес.

— Следя дали Саурунас използва кредитните си карти.

Ваня понечи да попита дали това е законно без разрешение от прокурор, каквото не знаеше да са получавали, но се въздържа. Очевидно беше дало резултат.

— Използвал я е — потвърди Били.

— Къде?

— На паркинга за дългосрочен престой, летище „Арланда“. — Той я погледна, преди да вдигне телефона, за да се обади на Торкел. — Смята да бяга.

Път Е4 на север. Били пришпори колата до близо 150 км/час и включи синята лампа на предното стъкло и сините лампички на скарата, които иначе бяха почти невидими. Сирена нямаше, понеже автомобилът беше цивилен, но той натискаше клаксона всеки път, щом приближеше някого, който явно не беше видял мигащите светлини в огледалото за обратно виждане.

Торкел седеше отзад и за втори път в рамките на текущото разследване се въздържаше от коментар за скоростта, с която се движат. Вместо това бързо прехвърляше наум какво е свършил дотук и дали не трябва да направи още нещо, преди да стигнат.

Първата му работа беше да се обади на дежурните полицаи в „Арланда“. Даде им данните и описанието на Кристиан Саурунас и нареди да претърсят всеки един излитащ самолет от всеки един терминал. Ако не успееха да проверят авиокомпаниите, трябваше да пуснат съобщение на всяко летище. Торкел им даде да разберат, че изобщо не го е грижа дали ще причинят закъснения. Саурунас не биваше да напуска Стокхолм.

Патрулните полицаи, които изпратиха на „Беквеген“ 43, потвърдиха, че Саурунас не е в апартамента и че червеното му волво не е паркирано пред сградата.

Следващият му разговор беше с паркинга за дългосрочен престой на „Арланда“. Подозираха, че не е направил предварителна резервация, което се потвърди от краткия разговор с клиентския център. Значи вероятно Саурунас чисто и просто е паркирал където е намерил място. Торкел попита възможно ли е от фирмата, която се грижеше за паркинга, да изпратят някого да потърси автомобила. Да им спести малко време. За негова изненада жената, с която разговаряше, обеща да се заеме веднага и да вземе и някой колега със себе си. Той й даде регистрационния номер на червеното волво на Саурунас, но не хранеше големи надежди. Това навярно беше един от най-разпространените автомобили в Швеция, а жената на телефона — чието име в момента не можеше да си спомни, ако ще животът му да зависеше — каза, че двата паркинга побират общо над 1800 коли. Торкел реши да си опита късмета и ги помоли да си държат очите отворени и за кемпер с германска регистрация. Едва ли на паркинга щеше да има страшно много такива. Пък и бяха по-лесни за забелязване заради размерите си. Жената обеща да направи всичко по силите си, даде му личния си телефонен номер и приключи разговора.

Торкел погледна през страничното стъкло и видя как подминават кола след кола в дясната лента. Поколеба се дали да не позвъни на Лисе-Лоте. Но в настоящата ситуация вероятно щеше да изглежда леко непрофесионално, освен това нямаше никакво желание да предизвиква въпроси от страна на двамата си спътници.

Пак я беше оставил.

Намираха се в ресторант при Юргордсбрун. Тъкмо бяха избрали какво да ядат, но така и не успяха да поръчат. Пиеха розе и се държаха за ръка под масата. Вечерта не би могла да започне по-приятно. Тя му разказа какво беше правила през деня. Туристическа разходка из столицата. Беше се преместила преди много години и като се замислеше, май бяха минали над петнайсет години от последното й идване. Затова се беше възползвала от възможността да посети няколко „задължителни места“.

И точно тогава се обади Били. Пет минути по-късно Торкел вече пътуваше с такси към полицейското управление на Кунгсхолмен. Сериозно се безпокоеше, че на Лисе-Лоте ще й писне от него. Като се замислеше, беше я зарязал забързано в три случая от общо три възможни. Добре, не вечерта, когато го беше чакала на стълбите. Но пък от друга страна, беше го чакала няколко часа да се прибере вкъщи.

Това ли представляваха връзките с него?

За съжаление отговорът беше „да“.

И двете му съпруги бяха стигнали до този извод и накрая им беше омръзнало.

Той не смееше да се надява Лисе-Лоте да се окаже по-различна.

Изруга тихо. Не можаха ли да се срещнат преди месец? След като приключи случаят в Туршбю, нямаше почти никакви задачи в продължение на седмици.

Наваксваше с административната работа, с която беше изостанал.

Отговаряше на писма.

Участваше в стратегически срещи.

Спазваше обичайното работно време. Беше нормален. Човек, с когото можеш да вярваш, че ще споделиш живота си. Окей, това беше леко прибързано след едва три срещи, вярно е, но той така искаше връзката им да прерасне в нещо повече, нещо дълготрайно.

Той въздъхна тежко и Ваня се обърна от предната седалка и го изгледа въпросително. В колата бяха само тримата. Урсула щеше да дойде сама. Само от учтивост Торкел се обади и на Себастиан, но бързо стигнаха до извода, че тук е нужна единствено полицейска работа.

Независимо дали щяха да хванат Саурунас, или не.

Ако го заловят, нека пак да му се обади. Иначе Себастиан нямаше желание да прекарва вечерта в тичане напред-назад и търсене на разни типове на летището. Торкел не се изненада особено. Все пак това беше Себастиан Бергман.

Били слезе от Е4 и сви по дългата права отсечка, която водеше до двата паркинга за дългосрочен престой с оригиналните имена „Алфа“ и „Бета“ и по-нататък до петте терминала. Вдясно от пътя се показа терен с рекламни къщички и той зави надясно по път 273 към Нортелйе, и пак натисна газта.

След едва минута-две стигнаха до двата грамадни и почти пълни паркинга със стотици коли в прави редици.

— Сега накъде? — попита Били и спря между входовете към двата паркинга.

Торкел пак извади телефона си и набра номера на жената, която беше обещала да помогне с намирането на колата, когато той пристигнеше или още по-добре — преди това.

— Здравейте, пак се обажда Торкел Хьоглунд от „Риксмурд“ — каза той, когато тя вдигна. — Тук сме, имате ли представа къде трябва да отидем?

— Тук има кемпер с германска регистрация — отговори жената.

— Къде тук?

Той така и не получи отговор. Нямаше и нужда.

Огромен огнен стълб се издигна към небето откъм десния паркинг. Не след дълго дойде и ударната вълна, от която автомобилът им се разтресе, а от оглушителния взрив им стана пределно ясно къде се е намирала доскоро колата, която търсеха.

Организацията беше огромна.

Големи прожектори осветяваха мястото. Сини лампи и полицейски ленти навсякъде. Униформени полицаи, парамедици, пожарникари и технически лица. Репортери и любопитни граждани. Недалеч се чуваха развълнуваните гласове на хора, успели да кацнат преди затварянето на летището, но които сега не можеха да се доберат до автомобилите си.

Торкел обикаляше напред-назад. В периферията. Нямаше работа в центъра на събитията. Даже можеше и да си върви, да получи доклада на сутринта, но той отговаряше за разследването и трябваше да е сред последните, напуснали местопрестъплението. Пък и не можеше да си тръгне, докато не получи предварителен технически доклад какво всъщност се е случило.

Макар че не беше кой знае колко трудно да се досети.

Кемперът беше избухнал.

Не беше останало кой знае какво от него. Изкривени и изгорели части, които с малко въображение можеха да минат за шаси. На няколко метра оттам се търкаляше нещо, което може би е било тежкият двигател. От едната страна стърчеше остра овъглена отломка — остатъкът от стената. Не беше останало нищо друго. Гумите вероятно се бяха пръснали или стопили от горещината в последвалия пожар. Навсякъде се търкаляха части. Най-близките коли бяха изхвърлени от ударната вълна и някои бяха пламнали. Парчета от стъкло и огледала се бяха разлетели в радиус от неколкостотин метра.

Жената, с която бе разговарял преди взрива, беше откарана в болница. Бяха я открили в безсъзнание. Вероятно ударната вълна я беше запратила в някоя от паркираните коли. Лицето й беше пострадало от отломките и имаше опасения за вътрешни кръвоизливи. Торкел си отбеляза да се обади в болницата на сутринта, за да провери как е.

Едно от техническите лица, което обикаляше между пострадалите автомобили, нададе вик. Торкел се спря. Видя как началникът на техниците отиде при него и как той също се заозърта в търсене на нещо.

Него търсеха, осъзна Торкел, когато му помахаха.

Черен голф, покачен върху синьо рено. Всички прозорци и огледала бяха разбити. Но, изглежда, огънят не бе достигнал двете коли. Торкел приближи и погледна какво му сочи първото техническо лице.

Сред стъклата и остатъците от — вероятно — седалка от кемпера, лежеше нещо, което можеше да бъде единствено крак. Откъснат при бедрото. Останки от панталон и почти непокътната обувка, от чийто размер можеше да се съди, че е мъжка.

Торкел въздъхна тежко.

Няколко жертви.

Бяха длъжни да променят списъка със задачите си. Оттук нататък издирвателните работи трябваше да са насочени преди всичко към търсенето на още части от тела.

Торкел се отдалечи с натежало сърце. Щеше да отнеме време да установят чий е кракът, но самата мисъл за станалото го терзаеше. Някой се е прибрал след пътуването си, копнеел е за дома, качил се е на автобуса до паркинга, за да си вземе колата и да се върне при близките се, а вместо това… Край.

Без предупреждение.

Напълно непредвидимо.

Несправедливо.

След десетина минути го повикаха отново.

Посочиха му оранжево волво 242, което, макар да бе паркирано през две редици от кемпера, беше отместено и притиснато в сива тойота. Торкел се наведе, като внимаваше да не отпусне коляно върху счупените стъкла. Този път глава и част от дясното рамо. Частично изгоряла и пострадала от силата на взрива, но изненадващо здрава. Разбира се, за да се установи самоличността с абсолютна сигурност, щяха да бъдат необходими аутопсия и ДНК-тест, но Торкел разпозна мъжа, не на последно място благодарение на буйната брада. Беше почти сигурен, че това е Кристиан Саурунас.

Но какво означаваше това?

— Дошъл е тук да се самоубие? — усъмни се Били, като чу какво, или по-точно кого, са открили.

— Не знам. Кога е използвал кредитната карта?

Били провери записките си.

— 20:24.

— Ние пристигнахме малко след девет… — промърмори Торкел, по-скоро на себе си, но Били кимна утвърдително. — Защо му е било да чака над половин час?

— Може пък да е било нещастен случай — предположи Били. — Кемперите са пълни с пропан-бутан.

— Но ако е смятал да бяга, защото е стоял в колата над половин час? — присъедини се Ваня към разговора.

— Може полетът му да е бил по-късен и да е решил да изпие едно кафе… — започна Били, но сам осъзна колко несериозно е това.

— Знаем ли дали е купил самолетен билет? — попита Торкел.

Били поклати глава:

— Още не, но след девет часа има само шест полета, така че скоро трябва да разберем.

— Като научиш, ми кажи. Тук има нещо гнило — поклати глава Торкел и остави Ваня и Били.

Вечерта щеше да е дълга.

Беше се обадил на Лисе-Лоте. Обясни, че по всяка вероятност ще остане на „Арланда“ цяла нощ. Извини се. Тя отговори, че в такъв случай ще се видят утре и че той може да я събуди, ако се прибере през нощта, независимо колко е часът.

— Какво мислиш? — попита той Урсула, която гледаше отстрани останките от кемпера.

— Онзи там…

Тя посочи някакъв мъж, който седеше в една от линейките и чакаше да го превържат. Дрехите показваха, че е от фирмата, обслужваща паркинга. Може би колегата, която жената на телефона беше споменала, че ще вземе със себе си, за да й помогне в търсенето. Очевидно той е бил по-далеч от експлозията. За щастие.

— Казва, че е чул три последователни взрива.

— Какво значи това?

— Че са експлодирали три неща.

— Две туби пропан-бутан плюс резервоарът?

Урсула не отговори веднага. Направи крачка към останките от кемпера. Посочи.

— Пропан-бутанът би трябвало да се е намирал в задната или в средната част. До кухнята, нали така?

— Не знам, не помня някога да съм се качвал в кемпер — отвърна Торкел.

— Би трябвало да се е намирал в задната или средната част — повтори Урсула. — А резервоарът под задницата. Погледни двигателя.

Той се подчини, но видя само почернели и изкривени части пред колата.

— Тежък. Най-тежката част от целия кемпер. Взрив на пропан-бутан в средната или задната част не би го изхвърлила напред по този начин.

Торкел само кимна. Досещаше се какво се опитва да му каже, но я остави да продължи:

— Нещо се е взривило отпред, в шофьорската кабина, а там няма пропан-бутан.

— Какво е било?

— Не знам, но ако държиш да гадая, бих казала някакъв вид експлозив. — Тя вдигна глава и плъзна поглед из околността. — Не мисля, че туба пропан-бутан и един резервоар биха причинили такива щети.

— Значи бомба.

— За да сме сигурни, трябва да доведем кучетата. — Тя се завъртя към него и го погледна в очите. — Но да. Най-вероятно бомба.

Себастиан чакаше от близо два часа някой от екипа да отвори вратата и да влезе в стаята.

Торкел.

С все още леко влажна коса след душ. Карирана риза с къс ръкав, светлокафяв панталон, гладко обръснат, чаша кафе в едната ръка, папка с документи и записки под мишница. Изглеждаше нормално и беше облечен както винаги, но въпреки това Себастиан чувстваше, че има нещо различно.

— Добро утро. Вече си тук? — поздрави го той весело.

— Мислех, че започваме в осем.

— Ох, не, извинявай, разбрахме се днес да позакъснеем. Стояхме до късно на „Арланда“.

Въпреки извинението, ъгълчетата на устата му бяха леко извити. Себастиан не го изпускаше от очи, докато Торкел вървеше към масата. Лека стъпка. Известен блясък в очите. Стори му се, че дори чува тихо тананикане, когато шефът му издърпа стола и се настани.

Внезапно всичко му се изясни.

Торкел е правил секс.

И беше щастлив.

Тъкмо понечи да потърси потвърждение на теорията си, когато вратата се отвори отново и Урсула се присъедини към тях. Тя също носеше кафе и папка. Но приликите свършваха дотук.

— Добро утро — каза само и седна.

Уморена. Без грим. Нито следа от лека стъпка, доволен блясък в очите, весело тананикане. Себастиан се досети, че или в днешно време някоя друга прави Торкел щастлив, или пък е също толкова скучен и лишен от въображение като любовник, колкото и като човек. Не беше изключено, разбира се, но Урсула изглеждаше все едно е прекарала нощта в пералнята и дори Торкел да не беше полов атлет, все пак би трябвало да е поне една идея по-весела.

При появата на Ваня Себастиан заряза размислите за сексуалния живот на Торкел. Тя също изглеждаше доста уморена, докато промърморваше едно кратко „здрасти“ и сядаше на най-близкия до вратата стол. Себастиан искаше да я попита как се чувства, но се въздържа. Макар че въпросът беше съвсем оправдан и нормален между колеги, тя щеше да го приеме като личен и любопитен, в това беше сигурен. Затова реши да си държи езика зад зъбите. Ваня придърпа една от бутилките минерална вода от средата на масата. Себастиан й подаде отварачката.

Торкел хвърли поглед към часовника на стената.

— Били? — попита.

— Щял да закъснее малко — отговори Ваня. — Бързал колкото може.

— Добре, започваме.

Торкел се обърна към Себастиан:

— Кристиан Саурунас е загинал при експлозията на кемпера, който търсихме снощи на паркинга за дългосрочен престой на „Арланда“ — обясни му той, след което се завъртя към Урсула.

Тя отвори папката, която носеше, но не се налагаше да чете от нея. Малкото, с което можеше да допринесе, знаеше наизуст:

— Намерихме няколко части от тяло, всички изглежда са от един и същи човек и работим по теорията, че е Саурунас. Паркингът е под наблюдение, ще изпратят на Били записите от охранителните камери още тази сутрин, а кучетата, които доведохме, дадоха знак, че надушват взривно вещество.

— Бомба — констатира Торкел сухо.

— Или поне взривно вещество.

— Дали е искал да взриви самолет? — обади се Ваня.

Никой не успя да отговори, тъй като вратата се отвори и Били влезе с бърза крачка.

— Сори, че закъснях — подхвърли, докато сядаше и отваряше лаптопа си с едно движение. — Докъде сме?

— Взривното вещество в кемпера. Тъкмо обсъждахме дали не е замислял терористичен акт — обясни Торкел.

— Не е имал билет за нито един от самолетите, които е трябвало да летят снощи — осведоми ги Били, докато отваряше необходимите документи и файлове на компютъра.

— Може да е смятал да пренощува там и да хване ранен полет сутринта.

— Не е имал билет и за ранните полети днес, поне доколкото знаем; продължаваме да търсим — отвърна Били, все така насочил вниманието си към екрана.

Беше спазил обещанието си към Мю. Тя не знаеше, че са се разбрали да отложат срещата за десет, и си помисли, че той остава вкъщи по-дълго специално заради нея.

Събуди го към седем. Правиха секс. Нормален. Скучен. Той просто си изпълняваше дълга.

Той знаеше какво й харесва.

Тя нямаше представа какво му харесва, поне в последно време.

Нито защо.

За външен човек сутринта не би изглеждала никак странна, но на Били му се струваше, че помежду им има дистанция, която милите и любезни думи не успяваха да прикрият. Всичко си изглеждаше както обикновено, само че не беше. А може би просто нечистата му съвест му влияеше така. Накрая все пак се наложи да отиде на работа. Тя разбираше. Благодари му, че закъсня няколко часа заради нея. Каза му, че ще се отбие в офиса си да си провери имейла, но нямаше клиенти нито днес, нито утре. Така че може би можеха да измислят нещо за следобед? Да се възползват от светлите вечери. Той не обещаваше нищо, но щеше да се постарае. Целувка и чао.

Както винаги, повтаряше си той.

Съвсем нормално.

— Какво е правел там, ако не е имал намерение да пътува? — попита Урсула, и с право.

— Голям паркинг. Искал е да се отърве от кемпера? — предложи Били.

— Кемпер, с който никой от тези, с които говорихме, не го е виждал, нито е чувал да има достъп до него.

— И това не обяснява взривното вещество — обади се Ваня.

— Самоубийство? — промърмори Торкел.

Не звучеше вероятно. Нищо в станалото не сочеше към това, но трябваше да се обсъди. Едно от предимствата на сплотения екип беше, че всички предлагаха всичко, независимо колко глупаво и изсмукано от пръстите звучеше, без да се срамува. Неведнъж някоя подхвърлена идея или догадка водеше до мисъл, която предизвикваше верижна реакция, придвижваща ги напред.

Непринудените отношения бяха предпоставка за успех.

— Защо там? Защо с бомба? — Урсула първа изрази съмнението си. — Освен това имаше алиби за убийствата.

Всички мълчаха. Трудно можеха да свържат пътуването до „Арланда“ и внезапната смърт на Саурунас с онова, което знаеха за него.

— Тоест нашият убиец му е видял сметката — изрази Себастиан общата мисъл. — И на кемпера — добави.

Торкел кимна замислено.

— При всички случаи това е теория, която трябва да проверим.

— Значи го е приемал за заплаха — отбеляза Ваня.

— Вероятно.

— Но защо? — продължи тя. — Защото говорихме с него? Убиецът се е боял, че той ще ни отведе при него?

— Къде е отишъл, след като го освободихме, знаем ли?

Торкел се обърна към Били — ако някой би могъл да знае, това беше той. Вдигнатите рамене на Били попариха надеждите му.

— Не, не знаем.

— Отишъл е вкъщи и се е качил на волвото, но след това… — Урсула разпери ръце в жест, който показваше, че никой не би могъл да знае накъде се е запътил Саурунас след това.

— Днес ще получа списъците с телефонните му разговори и ще проверя дали е звънял на някого, след като го пуснахме — каза Били.

— Ако оттук е отишъл при убиеца, значи го е познавал — отбеляза Торкел. — Ще започнем с роднините му, приятелски кръг, клубове, в които членува, всичко.

— Според мен трябва да започнем от КТУ — намеси се Себастиан. — По всяка вероятност търсим човек от академичните среди, освен това не забравяйте връзката с Оливия Юнсон.

— Що се отнася до нея — прекъсна го Били, — получихме списък с училищата, в които е ходила, но не и с всичките й преподаватели.

— Проверете около Саурунас дали няма да изскочи име, което да е работело в тези училища — реши Торкел и Били кимна.

Щеше да отнеме доста време да сглобят пъзела около Саурунас. Да сравнят имена и регистри. Много телефонни разговори. Вероятно довечера пак щеше да работи извънредно…

— През това време ние ще се върнем към първоначалната тройка.

— Скуг има алиби, а Саурунас е мъртъв — възрази Ваня.

— И зачеркнахме Ел Файед, свидетелите и на двете места бяха сигурни, че не е той — добави Били.

— Знам, но той е университетски преподавател, Оливия Юнсон му е била студентка и в момента разполагаме единствено с него.

Ваня кимна и бутна стола назад.

Време беше да се видят с Ел Файед.

Докато отново влизаше в кампус Флемингсберг, Ваня се мъчеше да се отърси от чувството, че си губят времето. Бяха изключили Ел Файед, защото свидетелите го изключиха и защото до момента разполагаха с много по-достоверни и интересни следи. Сега обаче отново бяха на кота нула и трябваше да променят курса. Да се заемат с онова, което преди бяха пренебрегнали. Например Мохамед Ел Файед, доцент по медицински технологии. Това беше полицейска работа, която трябваше да бъде свършена.

Този път тя тръгна по стълбите и чу как Себастиан пуфти няколко стъпала зад нея. Беше длъжна да признае, че имаха полза от него в разследванията, за които помагаше през последната година, но ако някога попаднеха в ситуацията, в която трябваше да гонят някого, той щеше да е безполезен.

Тя се поколеба дали да не пусне някоя язвителна забележка за скапаната му форма, но реши да не нарушава мълчанието, което цареше още откакто тръгнаха от полицейското управление на Кунгсхолмен.

Завиха наляво, после пак наляво и натиснаха копчето на звънеца до стъклената врата, която водеше до Катедрата по медицински технологии. Една жена от най-близкия кабинет дойде да им отвори. Ваня се легитимира, обясни за какво е дошла и жената ги поведе по коридора, спря пред една от дървените врати и почука. Когато жената отвори, брадат мъж на около четирийсет и пет години и с арабски вид вдигна очи от компютъра.

— Полицията иска да говори с теб — обясни тя и пусна Ваня и Себастиан в стаята, преди Мохамед да успее да каже дали сега има време за посещения.

— Извинете, че ви притесняваме. — Ваня протегна ръка към Ел Файед. — Ваня Литнер, „Риксмурд“. Трябва да ви зададем няколко въпроса.

— Разбира се. За какво? — попита Мохамед и се обърна към Себастиан, който се настани на стола до малката маса, без да го поздрави и да се представи.

Ваня извади малкия си бележник от джоба.

— Къде бяхте снощи между осем и десет?

Най-добре да приключат с това възможно най-бързо. Да зададат въпросите направо, без увъртане.

— Вкъщи.

— Сам?

— Да.

— Сам ли живеете?

— Разведен съм. Децата идват през седмица.

— Но не тази седмица.

— Не, в началото на лятото прекарват няколко седмици при майка си. Защо питате?

Мохамед гледаше ту Ваня, ту Себастиан, който все още не беше казал и дума, само се беше облегнал удобно на стола със скръстени ръце.

— Можете ли да ни кажете къде сте се намирали на тези дати и в тези часове? — Ваня извади лист от бележника си, разгъна го и го подаде на Мохамед.

Той го пое и го погледна с объркано изражение.

— Трябва да си погледна графика — каза и погледна Ваня сякаш за позволение да се обърне към компютъра.

Тя кимна леко и той с няколко бързи щраквания на мишката отвори графика си. Гледаше ту листа, който му дадоха, ту екрана.

— На първата съм бил тук… На втората съм бил в университета на Линшьопинг. И Оке беше с мен. Един полицай ми се обади да ме пита.

Ваня изруга наум. Бяха проверили алибито на Оке Скуг и пътуването до Линшьопинг наистина съществуваше, но Торкел беше прехвърлил задачата да се свържат с всички присъствали на полицаи извън екипа. Трябваше да знаят, че името на Ел Файед е било в списъка.

— На третата дата съм бил в Барселона. Четох лекция в тамошния университет. Катя, която ви отвори, уреди самолетните билети и резервацията в хотела.

— Окей, благодаря.

— Мога да го докажа — добави Мохамед и пак се обърна към компютъра.

Себастиан забеляза енергията, която показваше в желанието да докаже невинността си. Но пък това може би беше разбираемо. Нищо чудно да е имал още по-неприятни преживелици с полицията в родината си. Или пък се боеше, че произходът му автоматично го поставя под подозрение.

— Погледнете. — Той завъртя екрана към Ваня.

Сайт на испански на университета на Барселона. Испански текст около правоъгълника със снимката, на която се виждаше Мохамед зад катедра и до прожекционен апарат, насочен към бялото платно в дъното. Бялото триъгълниче в средата на изображението показваше, че това е видео. Под него пишеше: „Muhammad El-Fayed on Transferring data from the Inner Body“. Лекцията се е провела в същия ден, когато сестрите Юхансон са се срещнали с убиеца.

Телефонът на Ваня иззвъня, тя го извади, извини се набързо и отговори още докато излизаше от стаята. Мохамед остана на стола си, като гледаше леко неуверено Себастиан, който все така мълчеше и не помръдваше. Мохамед хвърли един поглед към коридора, където Ваня крачеше напред-назад с телефона до ухото.

— Оливия Юнсон ви е била студентка — проговори Себастиан.

Мохамед леко подскочи от неочаквания звук.

— Да, затова ли сте тук? — Нотка на тревога в гласа. — Станало ли е нещо?

— Какво си помислихте, когато тя получи онази стипендия?

— Какво съм си помислил ли?

— Да.

— Не знам…

Мохамед се наведе напред, подпря брадатата си брадичка с длан и сякаш дълбоко се замисли. Все така се стараеше да е услужлив, забеляза психологът.

— Гордеех се с нея. Тя наистина го заслужаваше. За съжаление така и не й го казах.

— Защо?

— Бях в двуседмичен отпуск, когато тя научи, че е получила стипендията, а като се върнах, вече беше заминала. Стана много бързо. Случило ли й се е нещо?

— Не, поне доколкото знаем.

— Защо тогава сте тук?

Стъклената врата се отвори и Ваня се върна в кабинета. Себастиан пак се облегна назад. Редът беше възстановен. Въпросите задаваше Ваня. Тих и на заден план — там го искаше тя, там щеше да стои той.

Отново се бяха събрали в стаята. Нивото на енергията беше спаднало значително. Вече знаеха със сигурност онова, което преди само подозираха.

Саурунас беше убит.

Бяха получили записите от охранителните камери на паркинга. Те показваха как веднага след паркирането някакъв мъж слиза от кемпера и повече не се връща. Трийсет минути по-късно колата избухна. Както и да си играеше Били с камерите, не можеха да видят лицето на мъжа, който се отдалечаваше. Камерите бяха твърде далеч и с твърде ниска разделителна способност. Но не беше Ел Файед. Не само че пътуването до Линшьопинг и лекцията в Барселона му даваха желязно алиби, ами и отговорите му звучаха напълно искрени според Ваня и в поведението и версията му нямаше нищо, което да напомня на психологията на извършителя. Вярно, той можеше да е невероятно умел манипулатор и да си играе с тях, но на нея не й се вярваше.

Свидетелските показания, алибито и личната среща. Не беше Ел Файед.

В момента събираха информация за хората около Саурунас, от вътрешния кръг в посока навън, и сравняваха имената, които намираха, с всички, които поне веднъж през годините са били преподаватели на Оливия Юнсон. Тази работа отнемаше много време, а дотук не ги беше довела доникъде. Торкел обмисляше дали все пак ще се наложи да изпие горчивата чаша, да отиде при Русмари и да я помоли за още хора. Да действат с размах. Да разпитат всички, свързани със Саурунас, и всички, преподавали някога на Оливия Юнсон. Да поемат риск. Всичко, за да стигнат до нещо. В сегашното положение му се струваше, че всеки път правят крачка напред и две назад.

Следите не ги отвеждаха доникъде.

Освен до задънена улица. До безизходица.

Себастиан се изправи и започна да крачи из стаята. Другите го наблюдаваха мълчаливо.

— Мъжът, когото търсим, не е приключил с убийствата — заяви той, след като привлече вниманието им. — Става все по-амбициозен. Що се отнася и до жертвите, и до методите. Време е ние да поемем инициативата.

— Следваме всяка една улика, с която разполагаме — възрази Торкел. — Не е като да си въртим палците.

— Именно. Ние следваме. Той води — отвърна Себастиан. — Трябва да го настигнем и изпреварим. Да поемем нещата в свои ръце.

— И как по-точно? Как си го представяш? — попита Ваня и ако се съди по тона й, имаше предвид „лесно е да се каже“.

— Трябва да го разберем — не падаше по гръб Себастиан. — Кой е той? Какво иска? Какво го води? Какво го вълнува?

Никой не отговаряше. И друг път бяха присъствали на тези сцени. Моноспектаклите на Себастиан Бергман. И тогава, и сега беше очевидно колко силно се наслаждава на тези моменти.

— Той иска да ни научи. Да ни образова. Да ни накара да видим света, както го вижда той, понеже е прозрял през лъжите. Той е малко по-добър от всички останали.

Психологът се върна с бързи стъпки до масата и вдигна вчерашния брой на „Експресен“.

— Погледнете интервюто. Всеки път, когато Вебер е леко критичен или спори, Катон се чувства длъжен да го обори. Изцяло. Да го постави на място. Този човек не иска просто да обучи и разкрие, иска да го направи неопровержимо.

— И как ни помага това? — не се сдържа да прекъсне монолога Торкел.

— Представи си, че някой му каже, че греши. Че не е нито по-добър, нито по-умен от нас. Не е по-умен дори от жертвите си. Той получава внимание, понеже убива, но всеки идиот може да убива.

В стаята отново се възцари тишина, но всички обмисляха чутото и разбираха какво всъщност означава.

— Искаш да го нападнем — продума Урсула накрая.

— „Нападнем“ не е точната дума — отвърна Себастиан, все така набиращ инерция. — Ще го предизвикаме. Ще го извадим от равновесие. Ще вземем цялото внимание, което получава, и ще го използваме срещу него. — Той замълча. Изгледа колегите си. — Ще го настигнем и изпреварим.

Дори някой да имаше възражения или по-добро предложение, никой не продума, затова той се обърна към Торкел:

— Вебер не ти ли дължи услуга?

— Искате да дадете ексклузивно интервю?

Отново се намираха в елегантната внушителна зала. Ленарт Шелман седеше на същия стол като предния път и гледаше Себастиан смаяно.

— Да — потвърди Себастиан.

— Каква е целта? — попита главният редактор и стана ясно, че първоначалната изненада е отстъпила пред известна подозрителност.

— Вашата цел е да си продавате вестниците, нашата е друга — отвърна психологът тайнствено.

— Преценихме, че е в интерес на обществото да знае как гледаме ние на убиеца — намеси се Торкел. Не беше забравил предишната им среща. — Във вашия вестник има място за всеки глас, нали така беше? Или не съм схванал вашата мисия?

Главният редактор го изгледа ядно. Очевидно разпозна собствените си думи и не му стана никак приятно, че ги използват срещу него.

— Смятаме, че ни го дължите — заключи Торкел.

— Не става така — ухили се Шелман. — Ясно е, че искаме да направим интервюто. Просто трябва да знам целта. Няма да позволя да се възползвате от нас — упорстваше той.

Себастиан го гледаше. Този надут пуяк започваше да го дразни здравата. Торкел се надвеси над него; настроението му се беше развалило още като чу за нова среща с Шелман.

— Или ще го направите, или ще отидем на друго място. Дойдохме тук, защото го сметнах за уместно. Но може би съм сбъркал — добави той навъсено.

Редакторът се вцепени, не явно, но достатъчно всички да забележат инстинктивния му страх. Това беше едно от предимствата на жестоката конкуренция. Откажеш ли, някой друг ще се възползва от възможността. А Торкел предоставяше голяма възможност. Той го знаеше, знаеше го и Шелман. Уравнението беше съвсем просто. В единия ъгъл на ринга стоеше голям тираж и множество кликове. В другия — нещо, което най-добре можеше да се нарече почтеност, може би достойнство. Изборът вече беше направен, въпреки че Шелман сякаш още се колебаеше. След няколко секунди мълчание той се изправи.

— Отивам да повикам Вебер да си поговорите — каза тихо и се насочи към вратата с широки крачки и изправен гръб.

Сякаш дори при поражението все още се чувстваше длъжен да покаже, че той решава тук.

— Не съм сигурен, че идеята е добра — въздъхна Торкел, след като вратата се отвори и двамата останаха сами.

— Все нещо трябва да направим. Нещо неочаквано — отвърна Себастиан твърдо. — Не се съмнявам, че това ще го ядоса. И тогава шансът да допусне грешка се увеличава, знаеш го много добре.

Себастиан изглеждаше уверен, че това е най-доброто, което могат да направят, но пък той винаги се опияняваше от собствените си идеи. Торкел все още не беше убеден.

— Ами ако го вбесим? — Той погледна Себастиан с безпокойство. — Какво ще стане тогава?

— Не знам — призна психологът. — Ще се надяваме, че ще допусне грешката.

— А ако не я допусне?

Себастиан въздъхна и се обърна към него:

— И двамата сме наясно, че той ще убие отново. Каквото и да правим. Но все нещо трябва да направим.

Торкел не отговори. Наблюдаваше Себастиан. Лесно можеше да му забрани; имаше и разумни, и емоционални основания. Същевременно обаче нещо в цялата идея го привличаше. На убиеца му беше твърде лесно дотук, намираше се на толкова крачки пред тях, че изобщо не му се налагаше да поглежда през рамо. Не срещаше съпротива. А Себастиан беше майстор именно в това — да оказва съпротива и да те изважда от равновесие.

— Окей, действаме. Но не прекалявай — предаде се той и в същата секунда му хрумна, че може би е трябвало да информира Русмари предварително. Може би дори да поиска разрешение. Е, вече беше късно.

Вратата се отвори и Вебер влезе в залата заедно с главния редактор и някакво младо момче с проста камера на статив.

Вебер гледаше Торкел с леко смутено изражение:

— Здравейте, разбрах, че искате да говорите с мен.

— Себастиан иска — отвърна Торкел сухо.

Нямаше намерение да се държи любезно. Вебер все още беше персона нон грата в неговия свят.

— Смятам, че трябва и да го отпечатаме, и да го излъчим онлайн — информира ги главният редактор и кимна към момчето с камерата. — Ще стане хит — добави той и не можа да скрие широката си усмивка.

Очевидно големият тираж и множеството кликове бяха пратили почтеността и достойнството в нокаут.

Себастиан се прибра у дома пребит от умора. Интервюто мина добре, но цялата седмица беше тежка и разговорът с Вебер отне остатъка от силите му.

Беше се развихрил.

Беше силен и гръмогласен.

Беше самоуверен.

Торкел присъстваше на първата част, но се наложи да се върне в „Риксмурд“ и към края Себастиан може би попрекали, като мина от добре формулирани фрази към директни обиди. Например се върна към метафората с динозавъра, която употреби пред Саурунас, но добави, че не е честно спрямо динозаврите с големите колкото орех мозъчета да бъдат сравнявани с Риалити убиеца.

Е, станалото — станало. Сега оставаше само да чака публикуването. Щели да качат интервюто в интернет до един час, каза Шелман, докато, направо точещ лиги, благодареше на Себастиан.

Той си наля чаша вода от кухнята, взе я в хола, тръшна се в големия фотьойл, който толкова рядко използваше напоследък, затвори очи и си позволи да се отпусне за малко. Ако си беше свършил работата както трябва и беше прозрял как работи умът на убиеца — а той искрено вярваше, че е успял — беше убеден, че извършителят няма да приеме мълчаливо подобна провокация. Беше го принудил да реагира по някакъв начин. Надяваше се да е необмислено и афектирано. Торкел се тревожеше какво ще стане, ако убиецът се вбеси.

Но той и така вече си беше опасен.

И така вече беше бесен.

Именно тази ярост го правеше методичен и неуморим. Този гняв, който Себастиан се надяваше да е пробудил, би трябвало да го направи импулсивен и невнимателен. Вярваше, че е успял. Дразненето на хората му беше специалност.

Беше се представил на ниво, беше свършил полезна работа и се чувстваше добре.

И без това нямаше много други поводи за удоволствие и щастие. Нямаше нито време, нито сили за секс, последният път беше онази жалка история в Улрисехамн. Отношенията му с Ваня си оставаха все същите. Нищо не се променяше. Изобщо не се бяха сближили.

Нищо не се оправяше.

Даже напротив.

Тя го приемаше, но се държеше по-студено отпреди. Тогава, преди да научи, поне го ругаеше, сърдеше му се, противопоставяше му се. Сега той просто беше някъде там, в сенките, и изобщо не я интересуваше.

За Били сега не му се мислеше. Всяка сутрин преглеждаше вестника в търсене на дописки за убити домашни любимци в квартала на Били — обикновено на насилието над животни се обръщаше внимание, но засега нямаше нищо. Може би беше казал истината и наистина умееше да се контролира, или пък беше като Себастиан с жените — чисто и просто в момента нямаше време и сили.

А като стана дума за жени. Не му се мислеше и за Урсула, но не можеше другояче. Имаше толкова изтощен вид. Не бяха само последиците от прострелването; тя изглеждаше нещастна. Урсула обикновено издържаше на всичко, почти нищо не пробиваше бронята й, но сега явно нещо бе успяло. Себастиан се питаше дали той самият нямаше нещо общо. Надяваше се, че не. Тя винаги е била по-специална за него.

Телефонът прекъсна размислите му. Той отвори очи леко замаяно и за момент му се прииска да пренебрегне сигнала, който звучеше от джоба му, но интервюто навярно вече беше излязло в интернет и той реши, че може да е нещо важно. Извади мобилния — на дисплея беше изписан непознат номер.

— Себастиан на телефона — вдигна той.

— Със Себастиан Бергман ли разговарям? — чу бодър и ведър женски глас.

Сигурно искаше да му продава нещо по телефона.

— Да, аз съм.

— О, чудесно. Казвам се Аника Блум и ви звъня от „Таларфорум“, много се радвам, че успях да се свържа с вас. Надявам се, че не ви безпокоя.

— Какво искате? — прекъсна я Себастиан, вече отегчен от пресилено позитивния рекламен тон.

— Заедно с Университета на Лунд организираме семинар по криминология и техники за разпит и получихме отказ в последната минута, затова се надявам, че ще можете да си помислите и да се включите. Още тази събота е — обясни жената.

— Колко плащате?

— Проявявате ли интерес? — Колкото и странно да беше, гласът на жената прозвуча още по-весело. — Прекрасно. Страшно е трудно да намериш някого в толкова кратък срок.

— Не съм казвал такова нещо. Попитах колко плащате — тросна се той и се постара да звучи по-кисел, отколкото беше в действителност.

— Можем да ви предложим петнайсет хиляди, плаща се след това.

— За съжаление в събота съм зает.

— Може би ще успея да увелича малко възнаграждението. Не остана време и всички са леко отчаяни — придумваше го жената.

— Не питах за парите, за да се пазаря. Просто исках да знам каква сума отказвам.

— Ако това ще помогне, можем да качим до двайсет хиляди — предложи тя, но Себастиан я прекъсна:

— Няма да помогне. Ще ви откажа. Благодаря, че се обадихте. — Той й затвори.

Остави мобилния върху широкия подлакътник на фотьойла. Обикновено приемаше подобни предложения. Платено пътуване, осигурен хотел и изява пред публика често гарантираше партньорка за случаен секс. Точно сега обаче не можеше. Не искаше да зарязва „Риксмурд“, докато не разберат последиците от интервюто. Секс можеше да си уреди винаги по един или друг начин. Това не му беше най-големият проблем. Той пак затвори очи, но вече не можеше да се отпусне. Нещо от думите на жената се беше загнездило в съзнанието му и го глождеше.

Някой се беше отказал.

Затова го потърсиха в последния момент.

И преди го беше чувал.

Ваня излезе от банята, увита в хавлия. За голямо нейно разочарование то не си беше отишло — отвратителното усещане за неудовлетвореност.

Познаваше го толкова добре.

Знаеше защо се появи.

Разследването. Фактът, че на практика не бяха постигнали нищо. Това беше нейната мисия, нейната работа. Все още тя беше всичко за нея, а когато не се справяше добре, не можеше да си намери място. Ставаше припряна.

Тръгна си от Кунгсхолмен след последна оперативка в стаята, която единствено потвърди липсата на напредък, прибра се в апартамента си, но скоро осъзна, че няма да може да прекара цялата вечер сама. Какво тогава да прави?

Както обикновено, решението беше да излезе да потича.

През „Лидингьовеген“, надолу към „Стуренгсботен“ до релсите в Лил-Янскуген. Смяташе да тича дълго. Да остави ритъма на крачките и съсредоточението върху дишането да прочистят мозъка й; а и се надяваше да се умори чисто физически.

След четиринайсет километра се върна, още четвърт час прави упражнения на поляната пред къщата и накрая се качи в апартамента си. Реши да вземе вана вместо душ. Нещо, което почти никога не правеше. Преди няколко години Юнатан й подари СПА комплект, който никога не използваше, но все още го пазеше в шкафа под мивката. Малко шишенце масло за вана, което според етикета трябваше да й помогне да забрави всички тревоги от деня и да я подготви за сън. Какаовото масло, бадемовото масло, лайката и лавандулата щели да доведат до този резултат.

Тя влезе във ваната, опита се да се отпусне, да вдиша аромата на сандалово дърво и жасмин. Не се изненада особено, че не подейства.

Оставаше си все така нервна и настроението й се влоши още повече, когато излезе от банята и телефонът звънна.

Погледна дисплея.

Себастиан.

Не й се говореше с него, но все пак работеха заедно по сложно разследване. Нямаше да е професионално да не вдигне, но ако се окажеше, че не й се обажда по работа и се мъчи да се сближава с нея, щеше да му затвори.

— Здравей, аз съм — започна той, след като тя отговори троснато.

— Знам, какво искаш? — Никаква възможност за разговор и за празни приказки.

— Обадиха ми се от някаква фирма за организиране на конференции да изнасям лекция.

— Аха. Поздравления.

— Благодаря, но въпросът е, че се обадиха в последния момент, понеже друг лектор се отказал.

— Аха.

— Оливия Юнсон научила, че получава стипендията две седмици преди да замине за МТИ.

— Откъде знаеш? — попита Ваня, далеч по-заинтригувана, откакто стана ясно, че разговорът е служебен.

— Ел Файед ми каза.

— Кога?

— Докато ти говореше по телефона с Били.

— Окей, какво точно е казал? — Ваня се опита да потисне недоволството, че Себастиан без нейно знание е разговарял с човек, фигуриращ в разследването.

— Каквото ти казвам: Оливия научила, че печели стипендията, едва две седмици преди да замине за МТИ.

— И смяташ, че е защото някой друг се е отказал?

— Възможно е. Просто ми хрумна. Струва си да се провери.

Ваня беше съгласна, определено си струваше да се провери.

Оливия Юнсон и стипендията й бяха важна част от разследването. Твърдението на извършителя, че е била негова студентка, на практика ги направляваше. Сега изведнъж се оказа, че съществува риск да става дума за съвсем друг човек.

— Веднага ще се обадя на Били — отговори Ваня. — Предния път той се свърза с МТИ.

— Добре. Нали ще ми се обадиш, ако научиш нещо?

— Да. Разбира се.

Настъпи кратко мълчание, докато Ваня се колебаеше дали да му каже какво мисли, дали да му направи това удоволствие. Да, реши тя.

— Добра работа.

С тези думи затвори. Намери номера на Били и натисна зелената слушалка. Крачеше из стаята, докато слушаше сигнала свободно. Този път я обхвана друг тип нервност. Очакване. Вълнение. За нейно разочарование обаче й отговори гласовата поща. Тя му остави съобщение да й се обади възможно най-бързо.

После затвори.

Йенифер в просъница чу вибриращ телефон някъде из апартамента. Не беше нейният. Надигна глава от рамото му и погледна лицето му, но Били, изглежда, не беше чул. Йенифер пак се отпусна на голите му гърди. Докато леко го галеше, виждаше бледите розови следи от белезниците. Не беше очаквала да й хареса да е от подчинената страна, но с Били беше страхотно.

Ограничената свобода.

Нарастващото желание, съчетано с невъзможност да се задоволиш.

Вълнението от това изцяло да му се предаде, когато той сложи длани около шията й.

Имаше нещо освобождаващо в това да даде контрола на някой друг, като същевременно именно тя му позволяваше да се чувства доминиращ. Можеше да му отнеме това с една-единствена дума. Не че досега го беше правила. Наслаждаваше се, че е изцяло в негова власт. За нейна изненада дори през последните пъти, когато той въведе леки садо-мазо елементи. Не й беше хрумвало, че болката може да усили удоволствието и възбудата, но това беше истината. След това, след като той се постара и двамата да свършат, тя усещаше единствено блажено спокойствие и хармония, която продължи дълго след секса.

Тя се сви и се отпусна върху Били, макар да знаеше, че ще го събуди. Той отвори очи и тя сложи длани на бузите му и го целуна. Усети как той веднага започна да се втвърдява под голия й корем. С лека усмивка тя прекъсна целувката и стана от леглото.

— Къде отиваш?

— Да пийна нещо. Ти искаш ли?

— Не, благодаря.

Той я гледаше как върви гола към кухнята. Като се върна, му подхвърли телефона.

— Някой ти звъня.

И пак излезе. Пропуснато обаждане. От Ваня. Съобщение на гласовата поща, вероятно също от нея. Набра я веднага, без да чуе записа.

— Здравей, какво правиш? — Тя вдигна още на първия сигнал.

— Защо?

— Не отговаряше.

— Невинаги отговарям.

— Напротив. С нея ли си?

Били хвърли поглед към Йенифер, която се върна с чаша вода и я остави на нощното шкафче, докато си сложи бельото и халата.

— Какво искаш? — смени темата Били.

Пет минути по-късно Ваня приключи разговора. Погледна часовника на телефона. Десет и десет.

Нямаше какво повече да свърши тази вечер. Били обеща да се обади в Масачузетския технологичен институт и да се опита да научи дали Оливия се е озовала там, понеже някой друг се е отказал от мястото си. В Бостън беше едва четири часът, затова той се надяваше да получи още сега информацията, която търсеха. Ваня му заръча после да й се обади, независимо колко е късно.

Така че какво да прави сега?

Може би нямаше да е зле да се облече, още беше само по хавлия; или пък да отиде да си легне, да се опита да поспи, макар че не й се вярваше да успее в близките два-три часа. Въпреки маслото за вана.

Звънецът на вратата даде отговора.

Пак погледна часовника, макар да знаеше часа. Кой може да й идва на гости по това време? Юнатан, надяваше се тя, докато тичаше към спалнята да навлече някакви дрехи. Пак кратко позвъняване в антрето. Издърпа черен потник от рафта и го облече на път към вратата.

Точно преди да завърти ключа и да види, както се надяваше, лицето на Юнатан, осъзна, че той не знае кода на входната врата. Не беше стъпвал тук от повече от година, а през това време хазяинът го беше сменил. И то два пъти. Кой неин познат го знаеше, питаше се тя, докато отваряше.

— Здравей, извинявай, че идвам толкова късно, дано не съм те събудил.

Разбира се.

Той знаеше кода.

Валдемар.

Шардоне KDW 2014.

Урсула отвори бутилката и наля. Бялото вино се оцвети в бледорозово от няколкото капки червено, които бяха останали на дъното на чашата. Един сомелиер би получил удар, но тя далеч не беше познавач, освен това имаше спомен, че Бела веднъж спомена как човек никога не можел да сбърка с шардоне; вероятно точно затова се беше озовало в хладилника й. Дали беше глупаво да смесва червено и бяло вино, или главоболието от комбинацията беше просто мит? В бутилката червено, която стоеше на кухненския плот, беше останала само чаша и половина, а на нея й се пиеше повече. Беше такава вечер. Известно разочарование от липсата на напредък в разследването. Късно постъпил доклад от техническите лица на „Арланда“, който беше длъжна да прочете. Една от многото вечери в апартамента, сама. Без дори Торкел да е възможна алтернатива. Но какво друго да очаква?

Цял живот да вехне по нея и да я преследва? Отново и отново да се оставя да го прогони, а после все пак да се връща? Беше му дала ясно да разбере, че няма да бъдат заедно. Че той не може да й даде каквото искаше. Че никой не може. Съвсем естествено беше отишъл при друга. При Лисе-Лоте. Сама си беше виновна. На практика се беше отказала от него.

Върна се в хола, където телевизорът работеше без звук. Стари епизоди на „Как се запознах с майка ви“, сериал, който сякаш вървеше нонстоп по всички канали, но от който никога не беше гледала цял епизод. Остави чашата на масата до айпада си. Седна на дивана, превключи канала и попадна на някакъв документален филм. Остави на него, отпи от виното и взе айпада с въздишка. Техническият доклад от паркинга за дълготраен престой на „Арланда“ потвърждаваше онова, което тя вече знаеше. Взривно устройство, поставено в предната част на кемпера. Първата експлозия възпламенила пропан-бутана и бензина и това увеличило силата на взрива. В доклада имаше доста химични формули и дори тя да ги преведеше за останалите от екипа като солна киселина, водороден пероксид и ацетон, те едва ли щяха да схванат нещо.

Трябваше да опрости доклада заради тях.

Да им предаде каквото им е необходимо да знаят, не повече.

Конструкцията е била простичка: голям съд с вещества, които сами по себе си не са взривни. Друг съд с друга течност отгоре, помежду им „запушалка“, която не й позволява да изтече. Течността в горния съд разяжда запушалката за определено време. Когато запушалката изчезне, веществата се смесват, получава се химичен синтез и безвредните поотделно течности се превръщат в бомба.

Според техническите лица запушалката в този случай е била алуминиева, а течността в горния съд я е разяждала със средно четири сантиметра на час. Между отдалечаването на мъжа от кемпера, запечатано от охранителните камери, и експлозията бяха минали около трийсет минути, което означаваше, че запушалката е била дебела около два сантиметра.

Вероятно щеше да им обясни, че сместа има големи прилики с триацетонов трипероксид, но извършителят някак е успял да я стабилизира и да я направи значително по-устойчива на удари, което сочеше че — а това вероятно беше най-важната точка, с която тя щеше да допринесе на утрешната оперативка — че мъжът, когото търсеха, е добър химик. Даже много добър.

Тя остави айпада и отпи глътка вино. А сега какво да прави? И без да докосва дистанционното, знаеше, че няма да намери нищо интересно по телевизията в този час. Дали да се обади на Бела? Отдавна не се бяха чували. Даже не помнеше откога, но поне от няколко седмици, много преди да отидат в Улрисехамн; значи може би вече беше време.

Веднага след прострелването, когато окото й пострада, Бела дойде от Упсала, стоя при нея, загрижена, разтревожена, нежна. После, когато непосредствената опасност за живота на Урсула отмина и стана ясно, че тя ще се възстанови, макар и с изкуствено око, отношенията им се върнаха към обичайния си вид.

Редки разговори.

Инициативата винаги от страна на Урсула.

Както сега.

Бела вдигна след третия сигнал. Около нея се чуваше музика, но без повишени гласове, които да показват, че е някъде навън. За всеки случай Урсула попита дали не я безпокои, но в отговор получи едно „няма страшно“. След това разговорът се разви както обикновено.

Урсула попита как е, Бела отговори.

Урсула попита как върви следването в юридическия, Бела разказа с няколко думи.

Урсула разправи какво прави напоследък, Бела я изслуша, без да задава въпроси.

Изцяло по установения ред. Млъкнеше ли Урсула, настъпваше тишина, сякаш Бела нямаше нищо да попита или сподели. Докъм края, когато Урсула се поинтересува дали Бела не смята да дойде до вкъщи през лятната ваканция.

— Миналия уикенд бях в Стокхолм.

Урсула не можа да скрие изненадата си, а след като след кратко замисляне се сети, че тя самата си беше вкъщи миналия уикенд — и разочарованието.

— Какво прави?

— Една приятелка имаше рожден ден в събота.

— Защо не се обади? — В гласа й все така се долавяше известно разочарование, което Бела като че ли не забелязваше.

— Имах много работа.

— Значи не си се видяла и с баща си?

Кратко мълчание, което за Урсула означаваше, че Бела се колебае дали да излъже, или не.

— Само за малко…

Истината. Все е нещо.

— Кога?

— В неделя. Събрахме се на закуска.

Нямаше смисъл Урсула да пита. „Събрахме се“ без съмнение включваше нея, Мике и Аманда, новата му приятелка. Нямаше какво повече да си кажат — нито за посещението в Стокхолм, нито за каквото и да било друго. Затова приключиха разговора.

Урсула си взе чашата и пак се отпусна на дивана. Бела предпочиташе баща си. Винаги е било така. И тук вината си беше изцяло нейна. Беше се държала на разстояние през цялото й детство, за известно време дори се изнесе от къщи и ги остави сами. Да, тя сама беше отблъснала дъщеря си и я беше насочила към Микаел, тъй че предпочитанията на Бела не бяха изненадващи. Но те още повече подчертаваха самотата на Урсула. И то във вечер, когато и без това се чувстваше самотна. За момент мислите й се върнаха към Торкел и копието на Мег Райън, с което спеше. Тя ги пропъди. Защо да се терзае повече от необходимото? Пресуши чашата и се изправи с леко олюляване, за да си налее още.

Торкел му звънна час след като статията и интервюто излязоха в интернет. Възмутената Русмари Фредриксон му се обадила, явно силно разлютена от голямото заглавие: „Така гледа полицията на Риалити убиеца“, и от малкото: „Себастиан Бергман: «Този човек е идиот».“

Себастиан се защити с обяснението, че не той е измислил заглавията, но в отговор Торкел прочете на глас части от текста, като подбра няколко от по-агресивните цитати, които граничеха със злословия. Себастиан се опита да го обърне на шега. Ако шефката е възмутена, какво остава за убиеца.

Искаха да го разтърсят. Да го извадят от равновесие.

Това беше планът.

А той изискваше усилия.

Торкел не прие аргумента му. Бяха се разбрали Себастиан да се контролира, да бъде дисциплиниран и да се представи като достоен противник, а не като невъздържан гадняр. Себастиан отвърна, че Торкел досега би трябвало да го е опознал достатъчно добре, та да знае, че той не се контролира, а и вече беше късно да си връщат думите назад. Всичко беше публикувано, но той обеща да поеме отговорността, ако Торкел има проблеми.

— Хубаво — сопна се Торкел. — Русмари иска да види и двама ни още утре сутрин и чака обяснение.

След разговора Себастиан отиде до едно от заведенията на „Стургатан“ и си поръча салата с риба тон. Не беше кой знае колко гладен, но чувстваше, че има нужда от малко свеж въздух и някой и друг залък.

На връщане завари някого да чака пред входната врата.

Ана Ериксон.

За секунда помисли дали да не опита да й се изплъзне, но тя вече го беше забелязала, когато се показа иззад ъгъла. Той се застави да продължи спокойно към нея, макар да вреше и кипеше. Когато приближи, видя, че изглежда съсипана. Явно пак беше станало нещо.

— Какво правиш тук? — попита той и положи усилия да звучи любезно.

— Валдемар ме напусна — изгледа го тя мрачно и осъдително. — Ти си виновен — добави гневно и не можа да скрие сълзите.

Себастиан я гледаше с досада. Все някой друг й беше виновен.

— Защо пък аз? — Вече не му пукаше дали ще звучи любезно.

— Ако ти не беше цъфнал, това нямаше да стане.

— Ако не я беше лъгала цял живот, това нямаше да стане — отсече той.

— Правех го за нейно добро. Много добре знаеш — отвърна Ана изнурено.

Бореше се да удържи сълзите. Себастиан си помисли, че сигурно е изтощена. Непрекъснато да се налага да защитава едно решение, за което би трябвало отдавна да е осъзнала, че е незащитимо. Нещо в това я караше да прилича повече на човешко същество и за първи път той почувства, че биха могли да се разберат.

— Никога не съм искал да ти я отнема — започна предпазливо. — Просто исках да изградя връзка със собствената си дъщеря. Нищо друго.

Тя го гледаше онемяла, клатеше глава почти безнадеждно.

— Успех. Валдемар си въобразява, че може да си я върне, ако се дистанцира от мен. Готов е на всичко за нея.

Себастиан усети как внезапно вътрешностите му замръзнаха.

— Така ли ти каза? — заекна.

— Напусна ме, за да си я върне. Схващаш ли? И ти ще я изгубиш, както и аз.

Една сълза се спусна по бузата й и тя я избърса раздразнено с ръкава на якето. Себастиан мълчеше и я гледаше. Жената срещу него вече не беше съперник. Вече беше загубила всичко. Важното сега беше да не поеме и той по същия път.

Покани я в жилището си. Не можеха да стоят на улицата. Захладняваше, освен това искаше да чуе подробности. Какъв е планът на Валдемар? Какви са отношенията между него и Ваня?

Влязоха и Ана си свали якето, като се оглеждаше наоколо.

— Не знаех, че живееш така нашироко.

— За двама души с общо дете не знаем кой знае какво един за друг — опита се да се усмихне той.

Ана също сви устни. Сигурно по-скоро от умора, но все пак… Той я покани в кухнята и й предложи чаша чай. Тя прие и седна край масата.

— Валдемар знае ли за мен? — попита той любопитно и сложи тенджерка на котлона.

— Не съм му казвала. Но е само въпрос на време да научи.

Права беше. Ваня щеше да му каже. Никога не би продължила лъжите. Тя беше безкрайно честна. Качество, което не беше наследила от биологичните си родители.

— И сега той при нея ли е? — продължи Себастиан, твърдо решен да изкопчи възможно най-много информация за възникналата ситуация.

За да бие Валдемар, трябваше да е осведомен, това беше ключът към успеха.

— Не знам. Каза, че ще отиде при нея. — Тя сведе очи към масата. — Бесен ми е.

Тя се протегна към ролката кухненска хартия на масата, откъсна едно парче и с бързо движение си изтри очите и се изсекна. Себастиан я съжаляваше.

— Изглежда, всички са ни бесни — рече.

— Наистина.

— Но може би имат основание. Може би сме си го заслужили — продължи той замислено.

Ана поклати глава:

— Не мисля, че съм го заслужила.

Той реши да пропусне това изказване покрай ушите си. Тя никога нямаше да поеме каквато и да е отговорност за станалото, осъзна той. Беше се заровила толкова надълбоко в лъжи и оправдания, че вече нямаше измъкване. Щеше да е твърде болезнено. Да признае всичките си грешки би я смазало. Затова и двамата замълчаха. Себастиан усети, че тя няма да може да му помогне с допълнителна информация за Валдемар. Вече не знаеше нищо. Нямаше нищо. Затова беше свалила гарда и сега седеше в кухнята му. Той стоеше прав, облегнат на плота, и я гледаше. С изненада си помисли, че намира присъствието й за съвсем естествено.

— Никога няма да забравя как се появи след всички тези години — продума тя, внезапно безсилна.

Себастиан предположи, че се е върнала мислено назад във времето, опитала се е да намери момента, в който всичко е започнало да се обърква, когато е загубила контрол.

— Просто се появи на прага.

— Само исках да знам дали е вярно. Дали е моя. Толкова ли е чудно?

Ана вдигна очи към него, вече не си правеше труда да бърше сълзите.

— Просто се борех да не се разпадне всичко — промълви тя. — Но не се получи.

Себастиан наля една чаша гореща вода, пусна торбичка чай и й я подаде. На себе си не направи, но седна до нея.

Седяха заедно.

В неговата кухня.

Двамата души, които Ваня отритна.

Инстинктът се пробуди внезапно. Детински и глупав. Идиотски. Но толкова забранен, че го привличаше.

Искаше да спи с Ана.

Щеше да покаже на Валдемар. Щом той отнемаше нещо, което принадлежеше на Себастиан, Себастиан щеше да отнеме нещо негово. Не нещо, което той искаше да задържи, но по-добре от нищо. Наведе се към нея.

— Ана — започна и почака тя да го погледне в очите. — Знам, че сега ти е тежко, но се радвам, че дойде при мен, че си поговорихме.

Тя кимна:

— Аз също.

— Ако не работим един срещу друг, бихме могли да разрешим ситуацията — прошепна той пламенно.

Лъжа, разбира се. Ваня никога нямаше да прости на майка си и той нямаше намерение да се съюзява с нея, но Ана само кимна, искаше да повярва на лъжата, че решение има. Себастиан се протегна и предпазливо я хвана за ръка. Тя се дръпна, но не отхвърлящо, по-скоро предпазливо. Той не се отказа и тя му позволи да я докосне. Той се взря дълбоко в очите й. Сълзите бяха изсъхнали, но мъката и отчаянието не изчезваха.

Той нямаше търпение. Жените като Ана обикновено се отдаваха изцяло. Сексът, чиято основна функция е да забравиш колко си самотен, често се оказваше особено страстен.

Безумно възбуждащ, поне на едно ниво.

Невероятно глупав на друго.

Но невъзможен за отказване.

Той се наведе по-близо към нея. Не беше сигурен дали не избързва, дали първо да не каже още нещо, което тя искаше и имаше нужда да чуе? Но му се стори, че тя разтваря устни едва доловимо, вероятно съвсем неволно, и прехвърля тежестта си няколко сантиметра към него. Той не проговори, сложи една ръка над лакътя й и се наведе. Устните им се срещнаха. Усети как дишането й се учестява. Тя отвори уста и пое езика му. Посрещна го със своя. Той чувстваше желанието й, макар тя да се мъчеше да го удържи. Себастиан я изправи на крака и се притисна към нея. Тя го погали по гърба и леко ухапа устната му, като изстена тихо. Той пъхна ръце под блузата й. Плъзна ги по голия й гръб. Едната ръка се вдигна към сутиена, другата се спусна към кръста. Той усети как ръцете й се преместиха на гърдите му. Също толкова търсещи, колкото и неговите; ако не и повече. С едната тя започна да разкопчава колана му, докато с другата го опипваше през панталона.

Никой нямаше да научи за това.

Това беше последната му мисъл, преди да се свлекат на кухненския под.

Никой нямаше да научи за това.

Били отиде в кухнята да закуси набързо и завари на масата бележка от Мю. За голямо негово облекчение, когато снощи се прибра, тя вече беше заспала, а сутринта излезе, без да го буди. Той си повтаряше, че не го избягва, че не знае. Ако подозираше нещо, не би оставила нещата така. Не й беше в стила да загърбва проблемите. Реши, че бележката подкрепя теорията му. Пишеше, че е заспала, докато го е чакала, но се надява в службата му всичко да е наред и довечера да се видят. Завършваше с целувки.

Били извади йогурт и сок от хладилника и зърнена закуска от шкафа. Взе чиния, чаша и лъжица и седна пред масата. Той погледна телефона с намерение да провери дали през нощта не се е случило нещо, но се спря, като видя часа.

Наближаваше седем и половина.

Доста рано, но си струваше да опита.

Вчера успя да се свърже с Кейти Барнет още докато беше при Йенифер. Обясни за какво се обажда. Искаха да знаят дали Оливия Юнсон замества човек, който по някаква причина се е отказал от стипендията. Кейти разбра точно какво пита, но не можа да му помогна. Студентите сами отговаряли за финансирането на образованието си и кандидатстването за стипендии. Така че единственият, който можел да знае дали Оливия Юнсон е била първа резерва, била организацията, даваща стипендията.

В този случай: фондация „Швеция — Америка“.

Били благодари и си помисли, че е изключено да намери някого там в този час. После Йенифер пак се мушна под завивките и двамата лежаха така, здраво прегърнати, докато не стана време той да се прибира.

Сега намери номера на фондацията и за своя изненада получи отговор. Обясни кой е и какво иска. Не можеше да повярва какъв късмет извади. Мъжът, който вдигна, можеше да му помогне лично. Нямаше нужда да го свързва с друга линия, да звъни на трети човек, да го моли да се обади по-късно или да иска официално запитване. Били чу стържене на стол по под и си представи как мъжът сяда пред най-близкия компютър, готов да помага. За кои дати ставало въпрос? Били разполагал ли с име или други данни, които биха могли да го улеснят?

Били му каза всичко, което знаеше, и след броени минути получи отговор.

Ново име.

— Някой си Робин Хедмарк получил пълна стипендия, но се отказал по лични причини.

Не се случваше често Били да говори екзалтирано по служебни въпроси. Не се случваше често Били да говори екзалтирано по който и да било въпрос, но сега, по телефона, Ваня долавяше вълнението в гласа му.

— Какво знаем за него? — попита тя, докато си обличаше черния потник.

— Още нищо, но сега пътувам към службата — отговори той и Ваня чу ядосано изсвирване от минаващ автомобил.

С усмивка си представи как Били забравя всякакви правила за движение, докато бърза към Кунгсхолмен.

— Ще знаем повече след час.

— Обади ли се на Торкел?

— Още не, реших първо на теб да кажа. Нали на теб ти хрумна.

Ваня излезе в коридора, хвърли един поглед към огледалото, прокара пръсти през косата си. Видя, че още се усмихва. Така трябваше да стоят нещата между нея и Били. Точно това й липсваше.

— Всъщност хрумна на Себастиан, но благодаря.

— За нищо. До след малко.

След това стана съвсем тихо. Ваня пак се погледна в огледалото. Може би леко подпухнали очи. Не спа много, но новината за Робин Хедмарк я разсъни по начин, който сутрешният душ и двете чаши силно кафе не бяха успели.

Ново име. Нови възможности. Нова нишка.

Тя грабна якето си от закачалката, нахлузи си обувките, излезе от апартамента, слезе по стълбите, мина напряко през тревата до колата си и се отпусна на седалката. Не помръдваше. Сякаш новопоявилата се енергия й стигна само дотук.

Валдемар.

До обаждането на Били не беше мислила за нищо друго и сега мислите за посещението му пак нахлуха в главата й и заглушиха всичко останало.

Как я помоли да го пусне вътре.

Трудно му беше да я погледне в очите.

Толкова беззащитен. Толкова слаб. Толкова умолителен.

Озоваха се в кухнята, всеки с по чаша изстинал чай, и той й каза неща, които тя вече знаеше.

Връзката му с нея била най-важната в живота му.

Помоли я да му прости за опита за самоубийство. Съзнавал, че приличало на шантаж. Но не това целял, не по този начин искал да си я върне. Искал да заслужи близостта й, доверието й, любовта й.

Обеща да направи всичко по силите си, за да го постигне.

Ваня завъртя ключа и хвърли поглед през рамо, преди да потегли към „Вертавеген“. Пусна радиото, усили звука, но мислите й пак се насочиха към предната вечер.

Валдемар осъзнал, че двамата с Ана нямало да могат да се справят със ситуацията заедно. Тя била толкова оплетена в лъжи и оправдания, че била неспособна да потърси помирение.

Затова той я напуснал. Ето колко била важна Ваня за него.

Ваня го попита знае ли кой е истинският й баща. Не знаел. Ана така и не му казала и той не попитал. Нямал нужда да знае. Това било чиста биология. В сърцето си той бил нейният баща. И някакъв си ДНК-тест не можел да промени това.

Ваня сви наляво по „Валхалавеген“, по „Банергатан“, покрай училище „Йостермалм“. Не по пътя към Кунгсхолмен.

По пътя към Себастиан.

Другият татко.

Реши да мине да го вземе още когато Били се обади с новината за новия стипендиант. Все пак именно Себастиан ги доведе дотук, а и сподели идеята си единствено с нея. Възнамеряваше да го изненада, да му се отплати, като го закара до работа; и този път нямаше да мълчи, длъжна беше да говори с него.

Не бе успяла да удържи стените около себе си. Валдемар плачеше. Но не сълзите му я обезоръжиха, а безкрайната му искреност. Готовността му да поиска прошка за грешките си, да поеме отговорност за деянията си, да покаже, че иска промяна. Възнамерявал да съдейства на прокуратурата, да признае всичко около участието си във финансовите престъпления и да понесе наказанието си. А и в интерес на истината той беше предал Ваня най-малко от всички. Е, да, знаел е, че не е негова дъщеря, и не й е казал. Най-вече защото Ана му забранила. Но и защото не виждал ползата. За него тя му била родно дете. Обичал я повече от всичко на света и дълги години тя също го обичала. Защо му било да унищожава това с истината за някакъв неизвестен мъж, когото никога не били виждали?

Само дето той вече не беше неизвестен.

Беше съвсем реален.

Другият й баща.

Не че й се налагаше да избира — стига да решеше, можеше да допусне и двамата в новия си живот; когато го изградеше.

Но трябваше да бъдат честни.

Вчерашният ден я беше убедил колко важна е тя за нея. Честността. Смяташе да даде на Себастиан още един шанс, също като на Валдемар, да бъде напълно откровен с нея. При него някои неща не бяха както трябва.

Неща, които бе избрала да вярва, понеже така беше най-лесно.

Пропуснатото й обучение във ФБР например. Имаше ли Себастиан пръст в това? Като разровеше наистина надълбоко в душата си, тя вярваше, че има. Друг такъв въпрос беше как се разкриха престъпленията на Валдемар. Всички мисли за това стигаха твърде близо до Себастиан, за да може напълно да изключи негово участие.

Но тя не знаеше със сигурност.

Затова щеше да му даде шанс.

Време беше да престане да избира да вярва и да започне да вярва наистина.

Тя излезе на „Стюрмансгатан“ на два завоя от жилището на Себастиан. Първата сграда вляво. Не се надяваше да намери място за паркиране и се изненада приятно, като видя две свободни места точно отпред. Погледна часовника. Малко след седем. Той рядко се появяваше на работа преди осем, тъй че би трябвало да си е вкъщи. Стига пак да не е забил някоя непозната, разбира се.

Тъкмо щеше да слезе от колата, когато входната врата на номер 18 се отвори. За миг Ваня си помисли, че е извадила късмет, че е дошла в точния момент. Само че не Себастиан излезе от сградата.

А Ана.

Майка й.

Жената, с която той обеща да не общува никога повече.

Торкел се чувстваше щастлив, докато влизаше в офиса. Снощи излезе на вечеря с Лисе-Лоте, а после си направиха дълга романтична разходка. Тя наистина беше прекрасна. Любвеобилна, женствена, интелигентна, пък и онова вечно шеговито пламъче в очите й… Беше едновременно чувствено и прямо, но преди всичко му създаваше усещане, че е обичан. Когато го гледаше, нямаше нужда от думи. Не помнеше този поглед от младостта им. Тогава беше хубавка. Сега беше красива.

В службата също имаше раздвижване. Били откри ново име, Робин Хедмарк, докторант, който трябвало да замине за МТИ, но възникнали непредвидени обстоятелства. След малко екипът трябваше да се събере в стаята, за да чуе какво е свършил Били. Единствената капка катран в кацата с меда тази сутрин беше, че по всяка вероятност щеше да му се наложи да се види с Русмари. Успя да отложи сутрешната им среща заради новата следа, но не се надяваше да се отърве толкова лесно от нея. Дори в сутрешния блок на ТВ4 обсъждаха агресивното изпълнение на Себастиан и каква проява на отчаяние и липса на професионализъм било това от страна на полицията.

Той влезе в кабинета си и остави куфарчето. Искаше да си провери пощата преди оперативката и тъкмо включваше компютъра, когато Ваня нахлу при него. Той вдигна очи и й се усмихна щастливо:

— Привет, Ваня. Как сме днес?

Тя го изгледа ледено и после поклати глава. Торкел разбра, че нещо се е случило, и направи две крачки към нея.

— Какво е станало? — попита с по-сериозен тон, когато дойде до нея.

— Повече не искам да работя със Себастиан — отвърна тя и гласът й трепереше от едва сдържан гняв.

Торкел се вторачи в нея.

— Какво е направил пък сега? — стъписа се той.

— Няма значение, не го искам тук.

Очите й горяха. Торкел никога не я беше виждал толкова побесняла. Лицето и шията й бяха зачервени от гнева, който кипеше в нея.

— Обеща ми, че трябва само да кажа, и той изхвърча. Е, казвам ти — изсъска тя.

Вече нямаше съмнение, че говори сериозно. Торкел се опита да я успокои:

— Добре. А може ли да знам защо? Все трябва да има някаква причина.

Ваня го изгледа раздразнено. Очевидно нямаше намерение да му казва.

— Ще го направиш ли, или ще трябва да те заплаша, че ще напусна? Мога, ако това искаш.

Торкел веднага реши да отстъпи:

— Добре, добре. Разбирам.

Така или иначе вероятно щеше да научи след време и ако трябваше да избира между двамата, нямаше съмнение кого ще предпочете. Но сега беше възможно най-неподходящият момент. Тъкмо бяха направили интервюто и макар Себастиан да беше стигнал твърде далеч, вероятно сега щеше да им бъде нужен. Поне още малко. Торкел я погледна, но бързо реши дори да не се опитва да спори с нея. Изражението й казваше всичко. Щеше да им се наложи да се справят без Себастиан.

— Добре, веднага ще му се обадя — въздъхна той след малко.

— Хубаво — тросна се тя и излезе също толкова стремително.

Торкел остана загледан подире й, след което се върна на бюрото си, вдигна слушалката на стационарния телефон и набра номера на Себастиан. Какво ли беше направил този път? Явно нещо сериозно.

— Здравей, Торкел. Да не би Русмари пак да иска нещо? — поздрави го Себастиан.

Звучеше дразнещо и доста самодоволно. Или беше изключителен актьор, или нямаше представа за какво се обажда Торкел.

— Не.

— А, а какво тогава?

— От този момент те освобождавам от служебните ти задължения — заяви Торкел възможно най-авторитетно.

Чу как Себастиан рязко си пое дъх.

— Какво? Защо? Не се прави така.

Торкел предпочиташе да се свършва бързо и да не се оставя да го въвлече в спор.

— Няма да го обсъждам. Картата ти за достъп вече няма да работи. Ако имаш някакви служебни разходи, изпрати квитанциите.

— Ама чакай, не разбирам. Заради Русмари ли? Мога да й се подмажа, ако трябва, ще оправя работата — заумолява го Себастиан.

— Русмари няма нищо общо. Решението е мое.

— В такъв случай остава Ваня. Заради нея ли?

Торкел си пое дълбоко дъх, преди да продължи:

— Не си на щат. Нямаш договор. Не съм длъжен да ти давам обяснения.

— Ние сме стари приятели.

— Само когато ти отърва.

Себастиан млъкна. Торкел почти чуваше трескавите му мисли.

— Чакай, работим заедно от… — чу го Торкел, преди да го прекъсне:

— Благодаря за помощта, Себастиан. Ще затварям.

Така и направи.

Въздъхна тежко.

А денят беше започнал толкова добре.

Усещането за напрегнато очакване в стаята можеше почти да се вкуси. Били стоеше пред бялата дъска с вид, че ще се пръсне, ако не разкаже веднага какво е научил. Ваня беше изцяло съсредоточена в принтираните материали пред себе си и вече си водеше бележки. Само Урсула изглеждаше леко потисната — беше се отпуснала на стола и непрекъснато надигаше бутилката минерална вода.

— Така, да действаме — нареди Торкел, докато сядаше.

— Няма ли да изчакаме Себастиан? — учуди се Урсула.

— Той няма да идва — отвърна Торкел кратко с тон, който — надяваше се — нямаше да позволи по-нататъшни въпроси.

— Защо? — не се предаде тя.

— Той вече не участва в разследването — отсече Торкел и погледна Ваня, която кимна признателно.

Урсула проследи безмълвния им диалог и реши да не задава повече въпроси. Очевидно беше, че отсъствието на Себастиан се дължи на събития от лично, а не от професионално естествено и тя нямаше желание да се меси.

Торкел отново кимна на Били, който посочи новата снимка на таблото. Млад мъж, леко закръглен, перчем на една страна, очила и кожа, белязана от акне, вероятно в тийнейджърска възраст.

— Робин Хедмарк, 22-годишен. Учил химия в КТУ. Получил стипендия за две години в МТИ, но се отказал три седмици преди началото на семестъра. Майка му починала и не можел да остави малките си братя и сестри.

Били направи кратка пауза, сякаш за да даде възможност за реакция на трагичните събития. Такава нямаше.

— Ако приемем, че извършителят е говорил за Робин, имаме, също като при медицинските технологии, двама доценти и един професор — продължи той, докато се навеждаше към масата да извади друга снимка. — Този тук без съмнение е най-интересният от тримата.

Той окачи снимката на стената. Мъж на около петдесет години. Най-обикновен вид, оредяваща коса, очила със стоманени рамки и голяма, но добре поддържана брада. Никакви отличителни черти. Торкел имаше чувството, че може да срещне този човек, може би дори да говори с него и после изобщо да не го помни, камо ли пък да може да опише външността му. Някои хора просто не оставяха отпечатък в паметта, а той иначе помнеше лица.

— Давид Лагергрен, единият доцент — съобщи Били и отстъпи крачка назад от стената.

— Името ми звучи познато — обади се Торкел.

— Шуреят на Кристиан Саурунас — потвърди Били. — Или бившият му шурей. Бил женен за сестра му Лаура. Той е собственият на вилата в Хериедален.

Кратко мълчание, докато смелят новата информация.

— Значи Саурунас спокойно може да е отишъл при него, след като го пуснахме — заразмишлява Торкел на глас.

— За да му върне ключовете — допълни Ваня.

— Това обяснява и защо не му се е обадил предварително — познавали са се добре, може би го е очаквал.

— Има ли нещо друго, което да го прави интересен за нас? — попита Урсула и отвори втора бутилка минерална вода.

— О, да. — Били пак се наведе над масата и извади поредния принтиран лист. — Преди известно време кандидатствал за професорското място и бил съвсем сигурен, че ще го получи.

— Но не го получил?

— Не, избрали друг. Лагергрен обжалвал на всички инстанции, но загубил борбата.

— Лично поражение или загуба, която да го е тласнала отвъд границата — кимна Урсула. — Точно както каза Себастиан — добави.

Най-вече защото можеше.

При всички случаи щеше да ядоса някого.

Беше в ужасно настроение още откакто се събуди в пет и половина сутринта с убийствено главоболие.

— Знаем ли къде се намира Лагергрен? — попита Торкел, без да показва по какъвто и да било начин, че е чул подмятането на Урсула.

— Обадих се в КТУ — кимна Били. — В болнични е от три месеца, очакват да се върне чак наесен.

— Знаем ли домашния му адрес?

— И него, и този на хижата в Хериедален.

— Какво ще правим?

Ваня зададе въпроса. Торкел се замисли. Претегли всички за и против. Не разполагаха с кой знае какво срещу Лагергрен. Ако човек беше щедър, можеше да ги нарече в най-добрия случай „косвени доказателства“. Ако решаха да го задържат и той не признаеше нищо при разпита, нито откриеха технически доказателства, трудно щяха да убедят прокурора да одобри ареста му. От друга страна, не го ли задържаха, нямаше да могат да потърсят технически доказателства; освен това, ако той беше човекът, когото издирваха, бе убил петима души и беше ослепил младо момиче. А това не беше човек, когото Торкел ще остави да се шляе свободно по улиците. Особено след намека му в интервюто с Вебер, че не е приключил. Ни най-малко.

— Да го приберем.

Себастиан звъня на Ваня поне десет пъти. Тя обаче му затваряше. Изпрати й и есемес, но без отговор.

Накрая се обади на Ана.

Това беше единственото обяснение за сутрешните събития. По някакъв начин да го е саботирала. Не той я бе съблазнил, а обратното.

За да се отърве от него веднъж завинаги.

За да отвори пропаст между него и Ваня.

Възможно, разбира се, но не му се струваше вероятно. Нищо снощи не изглеждаше предварително намислено и изкуствено. Вярно, сутринта се чувстваха неловко, когато тя се облече и избяга, без да закуси, но поне поговориха. Разбраха се, че станалото трябва да си остане между тях.

— Казала ли си на Ваня? — изръмжа той сърдито, когато Ана най-после вдигна телефона.

— Какво? — Тя звучеше сънена.

— Уволниха ме и Ваня не ми говори, затова пак питам. Казала ли си й за нас?

Ана като че ли се разсъни. Гласът й си върна силата.

— Защо да го правя?

— Не знам. Като някакво детинско отмъщение. Нали вчера каза, че аз съм виновен за всичко.

— Но после спах с теб.

Себастиан млъкна. Права беше. Ана в неговата кухня беше различна от Ана, която го чакаше пред вратата, и ако не беше искрена, изпълнението й заслужаваше „Оскар“.

— Какво бих спечелила от това?

— Човек не отмъщава, за да спечели нещо, а за да навреди на някого.

Ана въздъхна тежко, не толкова от гняв, че я обвинява, колкото от разочарование.

— Наистина ли вярваш, че съм била аз?

— Не знам, беше ли ти?

— Не, прибрах се право вкъщи и легнах да спя. Ти ме събуди.

Себастиан не беше сигурен дали може да й вярва. Ако изобщо знаеше нещо за Ана, то беше, че умее да лъже.

— Все някак е разбрала. Вчера говорих с нея. Преди ти да дойдеш. Всичко беше наред.

— Знаеш ли какво, не искам да ме въвличаш в тази работа. — Гласът на Ана изведнъж прозвуча нетърпеливо. — Явно общуваш с Ваня повече от мен, така че сам я попитай.

С тези думи тя затвори. Себастиан остана на място с телефона до ухото. Захвърли го гневно, стана и взе нервно да обикаля из дневната.

Какво беше станало, по дяволите?

Вярно, попрекали на интервюто, но ако това беше причината, Торкел щеше да му каже. Русмари също нямаше пръст — Торкел отрече, а Себастиан му вярваше. Значи беше нещо друго. Например Валдемар. Може би беше успял да повлияе на дъщеря си. Накарал я е да се дистанцира от него. Себастиан нямаше представа. Мразеше да го поставят пред свършен факт, мразеше, когато друг вземаше решенията. Особено пък когато не знаеше причината. При всички случаи трябваше да отиде до службата. Да влезе някак и да изиска отговори. Несъмнено щеше да стане голям цирк, но нямаше как да е по-лошо от сегашното положение.

На вратата се позвъни. Незабавно Себастиан се изпълни с огромна надежда. Сигурно беше тя. Когато той свършеше някоя глупост, Ваня обикновено идваше да се карат. Тя не беше от хората, които си затварят очите за проблемите.

Той изтича до вратата. Оправи си панталоните и ризата за последен път, не искаше да изглежда раздърпан, като отвори. Не че имаше значение. Тя беше дошла, за да го хока, нищо друго.

Отвори вратата. Нямаше никого. Направи половин крачка навън и погледът му падна върху фигура в тъмни дрехи, притисната до стената отляво. Като сянка, която светкавично се протегна към него. Себастиан се опита да отстъпи назад, но не успя. Ръцете го достигнаха, сграбчиха го за гърлото. Беше мъж, в това бе сигурен. Помъчи се да се откопчи, но мъжът вече беше близо до него. Зад него. Една ръка бързо покри лицето, устата и носа му. За секунда Себастиан усети силна остра миризма и в следващия миг краката вече не го държаха. Погледът му се замъгли. Извъртя се в опит да види лицето на мъжа, който го нападна. Видя единствено скиорска маска.

Очите излъчваха омраза и гняв.

Интервюто беше постигнало целта си, помисли си той.

И после падна мрак.

Първото, което забеляза Себастиан, беше, че е седнал.

Второто — че не може да помръдне.

Главата му беше отпусната на гърдите и той усещаше тънкото въже около корема си, но скоро разбра, че и глезените му са вързани за краката на стола, а ръцете — зад гърба. Остана така, загледан в пода и съсредоточен върху дишането си; стараеше се да го поддържа спокойно и равномерно, докато ефектите от приспивателното отминат. Чу движение. Стъпки по бетонен под, стържене и някой, който изстена, или поне се опита да издаде някакъв звук. Гукане на гълъби. Но не и гласове. Малкото звуци отекваха силно и Себастиан остана с впечатление, че се намира в доста голямо, но празно помещение.

Още десет минути продължи да се преструва, че е в безсъзнание, докато умът му се избистри достатъчно, че да може да схване ситуацията. Вратът го заболя, когато вдигна глава. Изви я бавно от дясно наляво, за да успокои мускулите, но и за да види възможно най-много от обкръжаващата го среда.

Наистина се намираше в празно немебелирано помещение с бетонен под и стени. Изоставен склад или хале. Редици прозорци под тавана, някои със счупени стъкла. По някоя и друга луминесцентна лампа, която донякъде осветяваше залата.

Срещу него, на около пет метра, седеше друг човек, също вързан на стол. С табела, окачена на врата. Себастиан позна и табелата, и мъжа на стола.

Табелата беше същата като около шията на Клас Валгрен, когато го откриха. „ВИНОВЕН“ с големи букви.

Мъжът беше Ленард Шелман, главният редактор на „Експресен“.

Като видя, че Себастиан се е събудил, той така задърпа белезниците, че столът се премести няколко сантиметра. Себастиан позна звука от стърженето и приглушените стенания от запушената уста. Дори не беше помислил дали и той няма превръзка на устата и сега провери с език и устни. Нищо. Значи мястото беше толкова изолирано, че нямаше значение дали ще викат. Затова не си и направи труда.

До Шелман стоеше мъжът със скиорската маска, който беше почукал на вратата на Себастиан преди… дори не знаеше откога е в безсъзнание. Сякаш часове. Навън беше светло, но в този сезон денят продължаваше двайсет часа, така че това не можеше да го ориентира.

— Значи си бил по-умен от мен — проговори мъжът, докато вървеше спокойно към Себастиан.

Контролираше ситуацията, беше хладнокръвен, тържествуваше.

Обикновено Себастиан би се опитал да осъществи контакт с него. Би говорил много. Би се помъчил да се превърне в очите на престъпника от безлична жертва в жив човек. Върху мъжа, който приближаваше, това обаче нямаше да подейства. Беше общувал с всичките си жертви, вероятно ги беше опознал доста добре и въпреки това не му беше мигнало окото да ги убие.

Той се чувстваше недосегаем във всяко едно отношение, а Себастиан го бе предизвикал.

Усети как по челото му избива пот, макар в помещението далеч да не беше топло; дишането му стана по-учестено и повърхностно.

— Но за това не се сети — продължи мъжът и спря пред Себастиан, който трябваше да извие глава назад, за да го гледа в очите.

— Какво искаш? — попита той, като се помъчи да скрие страха си.

Успя, поне така смяташе.

— Знаеш ли защо той заслужава да умре? — посочи мъжът към Шелман.

Себастиан мълчеше. Подозираше, че така или иначе ще научи.

— Той е виновен, че знаем повече за Кейтлин Дженър и семейство Кардашиян, отколкото за когото и да било от нашите министри.

— Мисля, че и интернет носи известна отговорност — обади се Себастиан.

Мъжът го погледна и кимна сериозно:

— Вярно е, имаш пълно право, интернет носи огромна отговорност, но това не променя факта, че този тук се тупа в гърдите и твърди, че просвещава народа, а в действителност разпространява идиотията, глупостта и простащината.

— Публикуваха и твоето интервю — възрази Себастиан. — Имат уводни статии, дискусионни рубрики…

— Боклукът си остава боклук, независимо дали от време на време ще вмъкнеш някой коментар — прекъсна го мъжът и пъхна ръка в джоба си. — Но ти можеш да го спасиш. Нали си толкова по-умен от мен.

Себастиан не отговори, не попита как може да го спаси.

— Играл ли си една игра, която се нарича „Точка по точка“? — попита мъжът и разгъна листа, който беше извадил от джоба си.

— Не.

— Игра на въпроси и отговори. Получаваш насочващи въпроси. Трудни за пет точки, малко по-лесни за четири, още малко по-лесни за три и тъй нататък, докато не стигнеш до съвсем лесен за една точка. Ясно ли е?

— Да.

— Чудесно — усмихна се мъжът. — Иначе нямаше да си толкова умен. Ще ти задам пет въпроса. Максимално колко точки можеш да получиш?

— Двайсет и пет.

— Умник. И аз си направих същия тест. Без да мамя, честна дума. Ако резултатът ти е по-висок от моя, ще пусна и двама ви. Ако не…

Мъжът погледна към Шелман, който продължаваше да се бори напразно с белезниците и като че ли крещеше нещо през парцала, пъхнат в устата му.

— Записал съм резултата си на задната страна на табелата му. — Мъжът отново посочи към Шелман с ръката, която държеше листа, докато с другата вадеше хронометър от джоба си. — Готов ли си? Разполагаш с двайсет секунди за мислене след всеки насочващ въпрос.

Крива усмивчица под маската, след което мъжът сведе очи към листа, който държеше.

— Първи въпрос: медицина. Болест. За пет точки: инфекциозно заболяване, станало известно и като лаймска болест след епидемия в Олд Лайм в САЩ през 80-те години на XX век.

Мъжът пусна хронометъра с едно щракване. Себастиан го изгледа. Усети как енергията потича през тялото му. Знаеше го. Диагностицираха Сабине с тази болест една ранна есен в Кьолн, след като прекараха лятото в Швеция. Лекарят говореше с него на английски и използва тази дума, което накара Себастиан да помисли, че е нещо далеч по-сериозно, отколкото бе всъщност.

— Борелиоза! — почти изкрещя той.

Мъжът вдигна очи от страницата с изненадано и — помисли си Себастиан — недоволно изражение.

— Правилно. Пет точки. Следващ въпрос. Ботаника. Дърво. За пет точки: Косматата бреза и тази Populus tremula били първите дървета, достигнали Скандинавския полуостров след ледниковата епоха.

Щрак.

Ботаника. Себастиан нямаше представа. Нищо не разбираше от дървета. Природата никога не го беше интересувала. Тя просто съществуваше — фон през прозорците на коли и влакове. Той мълчеше и слушаше как хронометърът цъка.

— За четири точки: може да достигне 25 метра височина и има тънко право стъбло със сива кора. Не образува гори.

Себастиан стисна зъби. Нуждаеше се от тези точки, но това… Никаква представа. Бреза и дъб бяха единствените дървета, които знаеше, а и двете образуваха гори, поне доколкото му беше известно. Хвърли бърз поглед към Шелман, който го гледаше ужасено с ококорени очи. Това не му помогна. Себастиан отново насочи вниманието си към мъжа, който тъкмо спираше хронометъра.

— За три точки. Цветовете са разположени на дълги мъхнати реси. Бялата и здрава дървесина се използва за хартиена маса…

— Това няма нищо общо с интелигентността! — Себастиан повиши глас.

Мъжът го гледаше спокойно, но въпросително.

— Това е обща култура. Факти, които всеки би могъл да назубри. Нужно е научаване и добра памет, не интелигентност. И най-големият глупак на света би могъл да отговори!

— Но ти очевидно не — отвърна мъжът и върна хронометъра в нулево положение. — Две точки… както, разбира се, и за клечки за зъби. Листата са кръгли с дълга, силно сплескана дръжка.

Себастиан въздъхна. Знаеше от какво дърво се правят клечките за зъби.

— Трепетлика — каза тихо.

— Правилно. Две точки. Общо седем. Следващият. Геология. Скъпоценен камък. За пет точки. Състои се от плътно долепени микроскопични прозрачни сфери от хидратиран силициев диоксид.

Себастиан пак мълчеше. Не знаеше какво е „хидратиран силициев диоксид“. Шелман не издържа на мълчанието му. Изкрещя през плата и осъдително впери очи в Себастиан.

— Не съм аз виновен, че си тук — отвърна той напрегнато. — Опитвам се да те спася.

Щрак.

— За четири точки. Някои разновидности имат красиви багри. Австралия и Чехия са големи производители.

Себастиан имаше някакъв спомен, че опалите идват от Австралия. Дали не го беше гледал по телевизията? Мъже, които пропълзяваха като зайци в дупки насред пустинята, за да търсят точно опали? Да, именно. Беше почти сигурен.

— Опал — отговори той и усети, че затаява дъх, докато чака присъдата.

— Четири точки. Следващият. Философия. Мислител. За пет точки. Набляга върху човека като обществено същество в понятията „състрадание“ и „средния път“.

— Конфуций — отговори Себастиан веднага.

Доволен. Ако не беше тъпото дърво, щеше да води. Чаткаше ги философите. Четеше мнозина, не се водеше по нито един.

Мъжът се покашля и спря хронометъра.

— Отново пет точки. Общо шестнайсет. Последен въпрос. Архитектура. Архитектурен комплекс. За пет точки. Състои се от няколко сгради, групирани около Двора на лъвовете и Двора на миртите.

Щрак.

Звучеше му познато. Дали дори не беше ходил с Лили? Може би не. Никога не си е падал особено по туризма, тъй че би трябвало да помни малкото им пътувания заедно. Но Двора с лъвовете… Нещо проблесна в съзнанието му, мисъл, но твърде мимолетна, за да доведе до каквото и да било.

— За четири точки. Строителите я нарекли „Червената“ на цвета на камъните.

Себастиан въздъхна. Наистина беше ходил с Лили. Преди Сабине. По нейно желание, разбира се. На него не му пукаше къде са, стига да са заедно. Но сега си спомни.

— Алхамбра.

— Шестнайсет плюс четири, общо двайсет. От двайсет и пет възможни. Не е зле.

Себастиан не можеше да определи дали мъжът е разочарован, или доволен. Нито гласът, нито очите разкриваха каквото и да било. Този тип щеше да е идеален за водещ на някаква викторина по телевизията, помисли си Себастиан. Или за покерджия. Каменно изражение.

Мъжът отиде при Шелман, който гледаше ту него, ту Себастиан. Очите му показваха, че не вярва двайсетте точки да стигнат. Изглеждаше абсолютно ужасен и така се мяташе, че столът за малко да се катурне, когато мъжът приближи и се протегна към табелата около врата му. Впи очи в Себастиан и я обърна да му я покаже.

Две черни двойки.

Двадесет и две.

22.

Себастиан затвори очи и сведе глава. Не можеше да си поеме дъх. Оказа се, че е бил под по-голямо напрежение, отколкото си е мислел. Сега се чувстваше напълно изпразнен. Чуваше собствените си вдишвания, кратки, насечени, сякаш бе на път да заплаче.

Какво да стори?

Какво би могъл да стори?

Беше играл дръзко. Беше се опитал да предизвика реакция. Само че беше подценил противника и сега някой друг щеше да плати цената.

— Ти, който си толкова по-умен от мен… — усмихна се мъжът доволно.

Себастиан бавно надигна глава и го видя как се насочва към платнена чанта, оставена на пода до стената. Себастиан не я беше забелязал досега.

— Това няма нищо общо с ума… — опита Себастиан отново. — Пак си оставаш динозавър, който не схваща, че времето му е отминало.

Чувстваше, че вече би могъл да си каже всичко. И без това положението не можеше да стане по-лошо.

— Пресата е с мен. Разпространява посланието ми.

Себастиан се изсмя сухо и безрадостно:

— Поздравления. Вестниците са следващият динозавър, който ще изчезне.

Мъжът извади нещо от чантата. Себастиан не видя точно какво е, но нямаше как да е нещо хубаво, тъй като мъжът го взе и тръгна обратно към Шелман с решителна крачка.

— Прав съм и ти го знаеш — викаше Себастиан.

Мъжът сякаш дори не го чуваше. Шелман вече крещеше с цяло гърло през плата и отчаяно се мъчеше да се освободи.

— Онези хлапета са сто пъти по-умни от теб. Те са разбрали, приспособили са се, развили са се. Ти стоиш на едно място от прогимназията насам.

Мъжът не се поддаваше на провокации. Шелман направи последен опит да се измъкне, но единственият резултат беше, че този път наистина прекатури стола и падна тежко на земята.

— Не го прави — заумолява го Себастиан, когато мъжът стигна до Шелман, който сега лежеше настрани и се взираше в Себастиан с плувнали в сълзи очи.

— Моля те, недей. Не бях прав. Ще се извиня публично. Ще те подкрепя. Пред всички. Обещавам.

Мъжът го изгледа и кривата усмивчица показа, че не вярва на Себастиан и за миг. След това коленичи и допря до челото на Шелман предмета, който Себастиан прие за уред за зашеметяване на добитък; натисна го.

Шелман се разтресе от силен спазъм и после остана да лежи напълно неподвижно. Очите, които допреди миг горяха от ужас, сега угаснаха и за секунда се вторачиха право напред, преди да потънат навътре, нагоре, назад.

Мъжът се изправи, изтърси праха от коленете си и се върна при чантата до стената. Себастиан почти не го забелязваше. Не можеше да откъсне очи от трупа на Шелман. Който сякаш се размаза пред погледа му; осъзна, че е заплакал. Горещите сълзи се стичаха по бузите му.

Той мигна няколко пъти, когато чу металическото изщракване от отваряне на врата. Мъжът стоеше на прага с чантата в ръка. Гледаше към помещението, към Себастиан, към Шелман и после пак към помещението, сякаш за да е сигурен, че никога няма да забрави тази сцена. Накрая кимна доволно и излезе.

Вратата се затръшна зад гърба му.

Себастиан не помръдваше. Гледаше Шелман. Една-единствена струйка кръв се спускаше от дупката в слепоочието и образуваше червена диря през челото му.

Маскираният мъж беше стрелял.

Но Себастиан го беше убил.

Червеното волво на Кристиан Саурунас спазваше законните седемдесет километра в час по „Фрьосундаледен“. Той нямаше да се остави да го хванат заради такава глупост като превишена скорост.

До момента всичко вървеше по план. Нападнаха го, той отвърна и победи.

Себастиан Бергман беше сбъркал.

Разбира се, че ставаше дума за интелигентност. Ставаше дума за волята и умението да възприемаш информация и знания. В различните форуми в интернет го разбираха все по-ясно; бавно, но сигурно и по-сериозните медии започваха да го осъзнават.

След изпълнението на Себастиан Бергман една уводна статия в „Свенска Дагбладет“ се беше престрашила да подхване темата. Естествено, осъждаха всички убийства и насилието и съчувстваха на близките и семействата на жертвите, и дрън-дрън-дрън, но все пак се опитваха да повдигнат въпроса на друго ниво.

Независимо какво върши, трябваше да чуят какво казва.

Фактът, че някой използва ужасяващи и непростими методи, за да бъде чуто посланието му, не означаваше, че самото послание е грешно. В тези времена, когато шведското образование се плъзгаше по наклонената плоскост, когато фирмите трудно намираха квалифицирани кадри, когато Швеция изоставаше, що за хора биваха изтъквани като пример за подражание?

Точно това искаше да постигне той.

Да започне дискусия, да отвори очите на народа за случващото се, да го пробуди от наложеното от рекламите вцепенение и да го накара да прозре през външния блясък.

Да риклеймне знанията, както биха казали младите.

Той зави. Скоро щеше да си бъде у дома. Време за малко почивка и релаксация. Но не за дълго. Беше длъжен да продължи. По-рано, отколкото му се искаше, но този път не можеше сам да определя времето и мястото.

Забеляза напред полицейска кола да завива наляво по „Строквеген“. Само по себе си нищо необичайно, но той все повече забелязваше движението на полицията в района. В крайна сметка той действаше съвсем открито и не знаеше какво и колко всъщност знае полицията. В сутрешния си блок ТВ4 намекна как интервюто на Бергман е създало впечатление, че полицията е доста отчаяна, но той нямаше как да бъде сигурен. А и не това беше най-вълнуващото в предаването. Стана интересно, когато един от гостите — жена с дълга къносана коса, която Давид не познаваше — точно преди рекламната пауза попита:

— А няма ли да поговорим за това, което ни казва той, този убиец?

А водещата отговори:

— Да, можем, но не сега, първо трябва да направим кратка пауза. Връщаме се след малко.

След това имаше реклами и анонси за собствените им програми, а когато се върнаха в уютното студио, червенокосата гостенка си беше отишла и минаха на други теми.

Той видя как полицейската кола пак завива наляво.

По „Шелбакен“.

По неговата улица.

Разбира се, можеше да е случайност, но не помнеше някога, през всичките си години в този спокоен квартал, да е виждал патрулка. Той даде мигач и продължи след нея. Полицейската кола — на трийсетина метра пред него. Никакви признаци за спиране.

Той живееше в дъното, където улицата преминаваше във велосипедна и пешеходна алея и стигаше до градинка. Задънена улица. Патрулката подмина две възможни отбивки. Оставаше само една. Той забави скоростта и отби до бордюра. Продължи да наблюдава колата. Все пак се движеше с издирван автомобил. Полицейската кола приближаваше „Екстиген“, последното възможно място да излезеш от „Шелвеген“. Само че тя продължи право напред, спря зад друга полицейска кола, паркирала пред неговата къща заедно с други два цивилни автомобила, които той със сигурност знаеше, че не са на съседите.

Той предпазливо се върна няколко метра и сви по „Бьорквеген“.

Леко увеличи скоростта.

Знаеха кой е.

В далечна перспектива беше неизбежно. Но щом знаеха самоличността му, беше въпрос на време да го заловят. Да „мине в нелегалност“ далеч не беше толкова лесно, колкото изглеждаше по телевизията и по филмите. По-скоро беше невъзможно. Той го знаеше. Но реално това не променяше почти нищо. Просто трябваше да се възползва доколкото може от новата ситуация.

Той беше умен.

Знаеше как да се приспособи.

Но времето му беше ограничено. По-добре да знаят какво е станало. Да разберат посланието, което носеше смъртта на Шелман.

Да позволи да се разчуе, разпространи и да предизвика реакция, преди отново да дойде време.

Той извади мобилен телефон от поставката между предните седалки и набра 112.

След като се наложи да почака минута-две, му отговори женски глас:

— Централа 112, мога ли да ви помогна?

— Добър ден, пресата ме нарича Риалити убиеца. Бих искал да съобщя за още едно убийство.

Откриха го в ужасно състояние.

Не помнеше откога е там, сам с мъртвия Ленард Шелман, но му се струваше цяла вечност. След като сълзите пресъхнаха, взе да изпада в паника. Хрумна му, че никой няма да го намери, че ще седи тук до края на живота си и ще гледа трупа, чиято кръв сякаш никога нямаше да спре да тече от дупката в слепоочието. Със сетни сили се помъчи да се освободи, да се надигне от стола, но единственият резултат беше, че загуби равновесие и падна на една страна. Лежа така, вързан, потен и изтощен, докато не чу отварянето на врати.

Кратки команди и стъпване на тежки ботуши по бетонния под нарушиха тишината.

Силите за специални операции.

Никога не е бил по-щастлив да ги види.

След като обезопасиха района, го освободиха и го отведоха до чакащата линейка. Отвън бяха паркирани множество полицейски коли и той забеляза автомобила на Урсула недалеч. „Риксмурд“ беше дошъл или идваше. Той почувства, че каквото и да е сторил, за да го уволнят, след случилото се и без това едва ли щеше да се върне. Някои щяха да твърдят, че ръцете му са изцапани с кръвта на главния редактор. Трудно щеше да ги обори. Полицаите го оставиха до линейката, където няколко облечени в зелено парамедици се погрижиха за него. Преглеждаха го напълно ненужно, той вече знаеше, че физически е добре. Нараняванията бяха вътрешни. Болката, с която щеше да му се наложи да свикне. За дълго. Дадоха му одеяло и бутилка вода и го отведоха до една полицейска кола. Беше му странно да напуска местопрестъплението, но полицаите, които отговаряха за него, бяха получили изрична заповед да го откарат право до Крунуберг след медицинския преглед.

В момента той седеше в една от стаите за разпити и чакаше. Беше влизал в това безлично помещение стотици пъти, но никога не се беше налагало той да чака. Сега ролите бяха разменени и той се чувстваше като заподозрян; компания му правеха единствено одеялото, почти празната бутилка и страхът.

Сякаш след цяла вечност Торкел и Били най-сетне дойдоха. И двамата го поздравиха кратко. Торкел се държеше професионално, но очевидно дистанцирано. Били беше малко по-дружелюбен, но без съмнение той също беше резервиран.

— Стана заради интервюто. — Торкел впи очи в Себастиан. — Ако не беше то, Шелман нямаше да умре.

— Не, не умря заради публикуването на интервюто — поклати глава Себастиан; чувстваше се твърде уморен, но беше длъжен да се защити. — Уби го, задето разпространявал идиотията, глупостта и простащината.

— Откъде знаеш?

— Той така каза. Убиецът.

— Значи фактът, че Шелман умря в деня след публикуването му, е чиста случайност? — Недоверието на Торкел беше осезаемо.

— Не знам. Може то да му е помогнало да вземе решението, но не е било определящо.

Себастиан погледна Торкел в очите. Надяваше се така да го убеди.

— Той искаше да ме победи. Аз бях там заради интервюто. Щял е да хване Шелман при всички случаи.

Себастиан замълча. Нямаше намерение да се оправдава повече. Нямаше сили.

Мозъкът му знаеше, че това е самата истина.

Сърцето му мислеше другояче.

Той беше ядосал убиеца. Беше го провокирал и предизвикал, но когато се стигна до действие, когато държеше в ръцете си живота на друго човешко същество, той се провали и човекът умря.

Мозък и сърце.

Сърцето щеше да има преимущество още дълго време.

Торкел седна. Сякаш се поуспокои.

— Окей, да приемем, че си прав.

— Прав съм — прекъсна го Себастиан.

— Видя ли нещо, което би могло да ни помогне? — продължи Торкел, като се престори, че не го е чул.

Себастиан поклати глава:

— През цялото време носеше маска. Скиорска маска. Но мисля, че бих познал гласа му, ако пак го чуя.

— Откъде те отвлече? — обади се Били и се приведе напред.

— От вкъщи. С хлороформ или нещо подобно. Звънна на вратата.

— Ще изпратя някой от техническия отдел. Може ли да те придружи, като приключим?

— Естествено. Знаете ли нещо повече? Станало ли е още нещо от вчера насам? — попита Себастиан.

И двамата мълчаха, но Били хвърли един поглед към Торкел. Себастиан усети, че крият нещо.

— Излезе ли нещо от тази работа с късното заминаване на Оливия Юнсон? — подпита ги той предпазливо.

Не отговориха. Усещането беше отвратително. Да се чувстваш виновен за нечия смърт и едновременно с това да си изцяло изключен от групата, в която си участвал.

— Не можете ли поне да ми кажете дали е излязло нещо? Трябва да знам, ако сте близо до залавянето му.

— Като се стигне дотам, ще го пишат по вестниците — отсече Торкел и го накара да се чувства още повече като заподозрян, отколкото като бивш колега.

Себастиан опита отново:

— Моля ви. — Гласът му затрепери. — Не можете ли да ми кажете? Трябва да знам.

Торкел поомекна.

— Да, излезе нещо. Имаме име — промълви накрая.

— На убиеца? На онзи, който ме отвлече?

— Така смятаме.

— Как се казва?

— Не мога да ти кажа. И така разкрих твърде много пред външен човек. — Той се изправи. — Ако се сетиш за още нещо, ни се обади.

Той се обърна към вратата. Себастиан кимна безсилно. Твърде изтощен, за да се съпротивлява. Торкел погледна Били.

— Ще изпратя някой да те ескортира до изхода — бяха последните думи, които Себастиан чу, преди вратата да се затвори.

Така значи щеше да приключи. Времето му в „Риксмурд“. Ескортиран от надзирател.

Като престъпник.

Или като жертва.

Чувстваше се и като двете.

Торкел се прибра в кабинета си.

Имаше нужда да помисли.

Ваня беше обещала да се свърже със семейство Шелман, за да не научат новината за смъртта му от интернет. С толкова много полицаи и спецчасти на мястото бе само въпрос на време да изтече информация за самоличността на убития в запустялата фабрика. Той не знаеше дали е успяла да им се обади, но предполагаше, че ще му съобщи. Били се беше заел с компютъра на Лагергрен. В момента той беше най-добрата им възможност да го свържат с убийствата. Иначе домът му не беше разкрил нищо при първото претърсване.

Торкел се надвеси над бюрото и събра жълтите листчета със съобщенията, записани от Гунила. Тя ги беше подредила по спешност и по интереса на Торкел към тях. Най-спешните и интересни най-отгоре и по-нататък по низходящ ред до онези на дъното, за които тя го информираше единствено по задължение, но знаеше, че не го вълнуват.

В момента най-отгоре в купчината беше поставено съобщение от Урсула. „Дотук нищо в Албано“, пишеше с четливия почерк на Гунила. Торкел погледна часовника. Урсула се е обадила преди половин час. Под листчето имаше няколко съобщения и молби да се свърже с разни журналисти. Торкел бързо ги прелисти, предполагаше, че повечето, които са го търсили, тъй или иначе ще дойдат на пресконференцията, която беше длъжен да даде възможно най-скоро. Първо обаче искаше да е сигурен, че Ваня е уведомила семейството. Не му се нравеше. Щеше да настъпи хаос. Убит главен редактор — шведските медии щяха да гръмнат. Несъмнено щяха да възникнат въпроси дали има връзка между интервюто, поместено в „Експресен“, и смъртта на Шелман. В най-лошия случай щяха да знаят за присъствието на Себастиан на местопрестъплението. Фактът, че Себастиан Бергман вече не работи в „Риксмурд“, щеше да бъде приет като знак за вината му. Дори Торкел да кажеше всичко, което знаеше, мнозина щяха да вярват, че крие информация за участието на „Риксмурд“ в станалото.

Всичко щеше да се превърне в цирк.

Той продължи да чете съобщенията и стигна до последните три. Всичките бяха от Русмари и го призоваваха да й се обади възможно най-скоро. Торкел смачка листчетата и ги хвърли в кошчето. Мислите му се върнаха към предстоящата пресконференция. Трябваше да реши дали да пуснат снимката на Лагергрен, или не. Не беше обичайна практика, особено след като разполагаха само с косвени доказателства, които да го свързват с убийствата. От друга страна, той можеше да обясни, че искат единствено помощта на пресата за откриването му, без да казва, че го подозират в каквото и да било. Просто искат да му зададат няколко въпроса във връзка с разследването, както беше изразът. Това несъмнено щеше да стъжни живота на Лагергрен, ако се окажеше, че е невинен, но щеше да отвлече вниманието от трудните въпроси за Себастиан и Шелман. А и те действително се нуждаеха от помощ, за да го намерят, така че подбудите му не бяха изцяло егоистични.

Той още не беше решил, когато телефонът иззвъня.

— Торкел Хьоглунд — вдигна слушалката той.

— Здравей, обажда се Вана от приемната — поздрави го женски глас.

— Здрасти — отговори Торкел и се опита да надзърне през вратата дали Гунила още е тук и ако да, защо тя не е вдигнала.

— При мен е някой си Давид Лагергрен — продължи Вана. — Казва, че искал да признае няколко убийства.

Торкел буквално загуби ума и дума. Все едно връзката между ухото и мозъка му беше прекъсната. Не можеше да обели и дума. Чу в слушалката как мъжки глас промърмори нещо.

— Познаваш го и като Свен Катон, казва — предаде Вана и Торкел усети как полага усилия да говори спокойно и неутрално.

Първоначалният шок отмина.

— Помоли го да почака, идвам — пророни той и затвори.

За секунда остана на място, събра разпилените си мисли, след това се изправи, излезе в общото помещение и повика Били.

— Лагергрен е в приемната — съобщи, когато Били дойде в кабинета му.

— Какво?!

Очевидно и Били не вярваше на ушите си.

— Иска да признае — кимна Торкел.

— Някой се шегува с нас.

— Никой не знае, че търсим Лагергрен.

След няколко секунди Били осъзна, че Торкел е прав. Лагергрен се появи в разследването им едва тази сутрин. Никой извън екипа не знаеше, че го издирват.

— Какво искаш да направя? — попита Били напрегнато.

— Звънни на Страндберг, искам екип зад бронираните врати след три минути. — И няколко души пред входа.

— Добре.

— Погрижи се тез пред входа да виждат какво става — подвикна той след Били, който вече излизаше от кабинета.

Били махна с ръка, за да покаже, че е чул.

Торкел пое дълбоко въздух. Три минути. Имаше три минути да реши как да действа. Бързо прехвърли наум всичко, което знаеха за Лагергрен. Какво искаше? Какво се опитваше да постигне с идването си тук? Какви бяха възможните сценарии, когато се срещнеха? Той си спомни кемпера. Саурунас. Лагергрен знаеше да прави бомби. По дяволите!

Торкел вдигна слушалката и бързо набра номера на приемната. Вана вдигна веднага.

— Здравей, пак е Торкел. Слушай, мъжът, който ме търси, носи ли чанта?

Мълчание, докато Торкел си представяше как Вана се надвесва през гишето, за да локализира мъжа в просторната зала.

— Не, не виждам чанта — почти прошепна тя.

— Къде е в момента? — поиска да знае Торкел.

— Седи на една от пейките вдясно от входа.

— Добре, благодаря. Идвам веднага.

Той затвори. Нямаше чанта. Това не означаваше задължително, че няма взривно устройство. Можеше да го носи под дрехите, а Торкел нямаше как да кара рецепционистката да ходи да го опипва. Дали да нареди евакуация? Да пусне в действие всичко, с което разполага? Рискът в това беше Лагергрен да не взриви бомбата; ако имаше такава. Или пък да вземе заложници. Или чисто и просто да изчезне в настъпилия хаос.

Били се върна задъхан — не толкова от тичането, а от вълнение.

— На място са и от двете страни. Отиваме ли? — Били подхвърли на Торкел радиостанция. — Използваме канал 4.

Торкел кимна. Реши да почака още малко. При всички случаи щеше да има възможност да бие отбой и да нареди евакуация, ако сметнеше за необходимо. Двамата тръгнаха от кабинета с бърза крачка.

— Докладвай — нареди той кратко, докато двамата с Били тичаха надолу по стълбите.

— На място сме — чу той гласа на Страндберг от пращящата радиостанция. — Виждаме целта.

— Още ли е седнал?

— Да, въобще не помръдва.

— И имаш екип на входа? — попита Торкел, просто за да е сигурен.

— Да.

— При вас съм след три минути — каза и се помъчи да тича още по-бързо.

Усети как дишането и пулсът му се учестиха рязко. Минаха последните стъпала с максимално широки крачки и стигнаха приземния етаж. Торкел се закова на място. Били също спря и го погледна въпросително.

— Какво има?

— Само секунда — отвърна Торкел и зави наляво, встрани от късия коридор, който щеше да ги отведе до бронираните врати и екипа на Страндберг.

Били поклати глава и го последва. След малко разбра накъде се е насочил Торкел. В другия край на сградата се намираше централата на охраната.

Торкел се спря пред безличната бяла врата, извади картата си, въведе личния си код и я отвори. Вътре седяха трима униформени полицаи пред стена, изцяло покрита от монитори, които до един показваха черно-бели картини. Фасадата, околните улици, входа на ареста, служебния паркинг, главния вход, алеята към многоетажния паркинг — всичките необичайно ясни за снимани от охранителни камери. Системата беше нова, инсталирана миналата година. Полицаите в удобните офис столове се завъртяха към посетителите, които нахлуха така вихрено.

— Покажете ми камерата в приемната — нареди Торкел незабавно.

— Коя? Има три — попита един от униформените, докато се протягаше към пулта за управление.

— Всичките — заповяда Торкел.

След няколко секунди мъжът посочи един от мониторите, който беше разделен на четири еднакви квадрата. Три от тях показваха входа. Четвъртият оставаше празен.

— Този тук — посочи Торкел горния ляв квадрат.

Полицаят щракна върху него и той изпълни целия екран.

Видяха самотен мъж, седнал на една от пейките до стъклената врата. Наведен напред, облегнал лакти на коленете си и вперил очи в пода.

— Той ли е? — попита Били, макар да виждаше същото, което и Торкел.

— Трудно е да се каже, не виждам лицето — отвърна Торкел.

— Какво търсите? — обади се полицаят на пулта.

— Дали крие взривно устройство — отговори Торкел и в стаята незабавно настъпи пълна тишина.

Внезапно Лагергрен се размърда. Изправи гръб и се изпъна. Протегна ръце назад към стената и якето на гърдите му се изпъна. Всички в стаята се наведоха към монитора.

— Нищо не стърчи — отбеляза мъжът на пулта, докато Лагергрен сякаш сподавяше прозявка и поглеждаше часовника; огледа залата нетърпеливо.

Торкел усети, че заподозреният няма намерение да чака още дълго. Беше длъжен да поеме риска.

— Благодаря — каза само на полицаите и излезе от стаята заедно с Били.

Втурна се обратно към бронираните врати, Страндберг и екипа му. Забеляза ги. Четирима униформени, Страндберг в средата като че ли даваше на останалите последни наставления, но млъкна, като видя тичащия към него Торкел.

— Готови ли сме? — попита задъхано, като стигна при тях.

Страндберг кимна, пристъпи към него и му подаде бронежилетка.

— Сложи я за всеки случай.

— Благодаря.

— За теб не съм взел — обърна се той към Били.

— Значи оставаш тук — нареди Торкел с тон, който не търпеше възражение, докато навличаше бронежилетката, която му даде Страндберг.

— Наистина ли е Риалити убиеца? — полюбопитства един млад полицай с кръгло детинско лице.

— Така мислим, затова внимавайте — отвърна Торкел и извади оръжието си.

— Влизаме — даде знак Страндберг.

Той се завъртя към вратата, хвърли един последен поглед към останалите, за да провери дали всички са на място, след което я отвори и бързо зави наляво. Останалите го последваха и се разпръснаха с извадени пистолети. Приемната беше, общо взето, празна. Освен мъжа на пейката и рецепционистката, имаше една двойка на скамейка в другия край на помещението и възрастна жена до поставката с брошури вдясно от гишето. Като видя настъпващите полицаи, Вана залегна. Младата двойка се прегърна; и двамата се свиха на кълбо. Жената с брошурите отстъпи заднишком към стената с уплашен писък и вдигнати ръце.

Мъжът на пейката изобщо не помръдна. Просто ги гледаше. Все едно ставащото беше най-естественото нещо на света. Торкел държеше пистолета с две ръце, насочен към пода; направи няколко крачки напред до средата на полукръга от въоръжени колеги.

— Давид Лагергрен? — попита авторитетно.

Мъжът го изгледа, но не отговори.

— Да ти виждаме ръцете! — извика Страндберг отдясно.

Мъжът бавно завъртя глава към Страндберг и после обратно към Торкел, докато бавно вдигаше ръце над главата си.

— Няма нужда да ми се нахвърляте. Дошъл съм да се предам — усмихна се той.

Не се усмихваше на нито една от снимките, които имаха в стаята, и Торкел забеляза, че усмихнат вече не изглежда нито обикновен, нито нормален. Беше зловещ.

Полукръгът от полицаи се стесни около него.

— Изправи се. Никакви резки движения — нареди Страндберг.

Мъжът кимна и стана от пейката.

— Лягай на земята — продължи Страндберг, когато мъжът се изправи.

Все така с вдигнати ръце се плъзна ловко на колене и внимателно се отпусна по лице. Озова се по корем с длани на пода. Двама полицаи се втурнаха към него от двете страни. Другите наблюдаваха Лагергрен с насочени оръжия, готови да стрелят при най-малкото движение.

— Вие ли сте Давид Лагергрен? — попита Торкел отново, този път по-остро.

— Да, разбрах, че ме търсите — отговори Лагергрен вбесяващо спокойно, докато единият полицай го натискаше с коляно в кръста, а другият извиваше изпънатите му ръце към гърба и слагаше белезници около китките му.

Торкел прибра пистолета си в кобура. Полицаите на пода се заеха да претърсват легналия мъж. Когато приключиха, го изправиха на крака. Торкел пристъпи към него.

— Какво искате? — попита.

— Да се предам — отвърна Лагергрен. — Нали ме издирвате? Или съм сбъркал? — добави.

Пак се усмихна.

Този път не изглеждаше просто зловещо.

Изглеждаше като човек, който все така държи всичко под контрол.

Давид Лагергрен седеше зад масата в голата стая за разпити, която изглеждаше точно както си я беше представял. Проста дървена маса, празна, с изключение на някакво записващо устройство в единия край до светлосивата стена. Четири стола, прозорец със затъмнено стъкло, без пердета, три луминесцентни лампи на тавана. Голи стени освен едната, на която имаше голямо огледало. Давид беше почти сигурен, че това е истинско еднопосочно огледало, каквото беше виждал в безброй американски криминалета. Картинката се допълваше от униформения полицай, който стърчеше до вратата и го наблюдаваше.

Никога досега не се беше явявал на разпит.

Изобщо никога не си беше имал вземане-даване с полицията, освен по някоя и друга рутинна проверка на пътя за алкохол в кръвта и валидна шофьорска книжка.

Липсата на предишни прегрешения щеше да привлече вниманието на вестниците, той не се съмняваше в това. Щеше да засили позициите му. Щеше да накара повече хора да се вслушат в думите му.

Той не беше престъпник. Това беше важно. Знаеше как реагираше самият той, когато четеше за хора, станали жертва на разни ужасии — простреляни, намушкани, пребити, или пострадали по друг начин.

„Жертвата е стар познайник на полицията.“

Съчувствието и състраданието незабавно изчезваха. Прокрадваше се усещане, че жертвата си го е заслужавала. Възмездие, помисляше си човек. Криминалното поведение биваше наказано.

С него щеше да е друго.

Високообразован, работлив, неосъждан.

Човек, на когото можеш да съчувстваш.

Дори когато е заподозрян в престъпление.

Вратата се отвори и в стаята влязоха двама души.

Единият, мъжът, му беше познат. Същият, който дойде в приемната. Явно шефът. Не беше виждал преди жената с него. Млада, трийсет и пет, може би и по-малко, но изглеждаше уморена и нещастна, което вероятно добавяше няколко години към реалната й възраст. Носеше под мишница дебела папка, която сигурно се отнасяше за него. Униформеният полицай се оттегли.

— Здравейте, Торкел Хьоглунд, това е Ваня Литнер — представи ги шефът, след като вратата се затвори, и кимна към младата жена.

Съвсем ненужно — в стаята нямаше друг, който би могъл да е Ваня Литнер.

Давид им се усмихна.

Седнаха срещу него. Ваня остави папката на масата, а Торкел се протегна към магнетофона в другия край. Съобщи днешната дата, имената на присъстващите и помоли Лагергрен да потвърди, че е отказал юридическа помощ при разпита.

Давид кимна.

— Моля, отговаряйте на глас. Заради записа — заръча му Торкел. — Отказахте ли юридическа помощ?

Давид се приведе леко на една страна, по-близо до магнетофона.

— Да.

— Няма нужда да се навеждате, той записва всеки звук в стаята, говорете спокойно.

Давид пак кимна и погледна Ваня, която отваряше папката. Той мерна снимки, карти, доклади и документи, докато тя бързо разлистваше материалите и като че ли ги подреждаше на по-малки купчини, като отделяше някои настрана, докато образува малко, но дебело ветрило. Изглежда, погледът й се спря върху някаква снимка и тя я постави пред него. Давид я погледна. Патрисия Андрен. Сякаш бе минала цяла вечност, откакто й се обади да я помоли за интервю.

Така се беше зарадвала.

Изглеждаше много приятно момиче. Жизнерадостно и позитивно. Станало по-силно след всичко преживяно. Твърдо решено да се опита да помага на други, попаднали в подобна ситуация като неговата с годеника грубиян, и да осигури добър живот на сина си.

— Да започнем с нея? — предложи Ваня и побутна снимката към него.

Той откъсна очи от Патрисия и я погледна.

— Знаете ли коя е тя? — попита Ваня и кимна към снимката на масата.

Давид продължаваше да мълчи. Ваня потропа няколко пъти с показалец върху снимката, все едно той не е разбрал за какво му говори.

— Ще разговарям единствено със Себастиан Бергман — заяви той с ясен глас.

— Той вече не работи тук — намеси се Торкел сухо.

— Знаете ли коя е тя? — повтори Ваня и пак заби пръст в снимката.

— Ще разговарям единствено със Себастиан Бергман.

Той забеляза колко се подразни жената от думите му. Погледът й направо пламна. Торкел също беше ядосан, предположи той, но го криеше по-добре.

— Няма да стане — изфуча Ваня. — Ще говорите с нас.

— Не, ще разговарям единствено със Себастиан Бергман.

Торкел помисли малко, накрая протегна ръка и спря записа. После остана на място, загледан в празното пространство, след което се обърна към колежката си с дълбока въздишка:

— Да спрем за минутка…

Ваня се изправи, без да продума, и тръгна навъсено към вратата.

— Веднага се връщаме — подхвърли Торкел на излизане.

След няколко секунди униформеният полицай се появи и пак застана до вратата.

Давид отново се опита да му се усмихне.

И отново не получи отговор.

Когато Торкел излезе от стаята за разпити, Ваня стоеше облегната на стената в коридора, скръстила ръце на гърдите си. Той почака униформеният да ги остави насаме, преди да отиде при нея. Удържа порива да сложи ръка на рамото й, защото усещаше, че тя ще го отблъсне.

— Знам какво ще кажеш — изпревари го тя.

Вероятно беше права.

— Трябва да го накараме да говори — започна Торкел.

— Не се постарахме много.

— Мислиш ли, че ще отстъпи?

Ваня не отговори веднага. Скръсти ръце още по-силно и заскърца със зъби. Не, Давид Лагергрен нямаше да отстъпи, в това беше сигурна. Нищо в психологическия му портрет не сочеше към това. Себастиан Бергман го предизвика, обиди го, унизи го, какво ли не. Съвсем естествено беше Лагергрен да иска да говори само с него.

Отново да премери сили с него.

Отново да надделее.

Ако отговореше с да на въпроса на Торкел, той щеше да знае, че лъже.

Но тя не можеше да преглътне истината. Торкел би го приел за картбланш да върне Себастиан на работа. Ако отговореше с не, щеше да му го позволи.

— Не знам — продума.

Не искаше да му помага да вземе това решение, което дълбоко в себе си знаеше, че той е длъжен да вземе.

— Трябва да повикам Себастиан — каза той меко и този път сложи ръка на рамото й; тя не се отдръпна. — Нямам друг избор, Ваня.

Тя кимна резервирано. Беше прав. Вътре ги чакаше сериен убиец. Най-ужасният, на когото се бяха натъквали. Който на всичко отгоре беше съумял да предаде посланието си, дори да си спечели неколцина объркани поддръжници. Торкел беше длъжен да реши този проблем. Да извърви целия път до осъдителната присъда. Нямаше място за грешка. Нямаше място за лични отношения.

Тя го разбираше.

Той наистина нямаше друг избор.

— Но аз имам — заяви тя и го погледна сериозно в очите, след което изправи гръб и се отдалечи по коридора.

— Ваня… — чу се зад гърба й гласът му, но не и приближаващи стъпки; тя разбра, че той няма да се опита да я догони. — Ваня, не си отивай. Поне остани да поговорим.

Тя поклати глава. Ако останеше, той щеше да успее да я разубеди.

Затова продължи право напред.

Вратите се плъзнаха и тя излезе под големия стъклен навес на входа. Спря и няколко пъти дълбоко пое въздух. Въздухът беше толкова горещ, че не можа да я ободри кой знае колко, но тя усети как раменете й се отпуснаха. Добре. Поколеба се дали просто да не пресече улицата и да отиде да поседне в Крунубершпаркен. Да се възползва от хубавото време. Може би да си купи чаша кафе и кифличка от сладкарницата на ъгъла. Тя се засмя при тази мисъл. Кафе в парка… Беше напуснала „Риксмурд“, не беше променила характера си.

Затова се насочи към метростанцията.

Ако вярваше в тези неща, би казала, че съдбата се е намесила. Изборът й да прекрати завинаги всякакви отношения със Себастиан беше довел до това, че най-трудното й решение, това, което досега бе твърде слаба да вземе сама — да напусне „Риксмурд“ — бе взето от друг. Благодарение на случайността парченцата от пъзела се наредиха и я запратиха в посока, в която й се откриваха всякакви възможности. Тъй като беше организирана и методична, това леко я плашеше. Да не знае какво ще прави следобед, камо ли пък утре, вдругиден. Частица от нея искаше да се обърне, да изтича обратно и да продължи работа по случая.

Да го завърши. Да направи онова, в което е добра.

Да бъде добро момиче.

Друга част от нея обаче се наслаждаваше на усещането за свобода, което не помнеше да е изпитвала от много, много години. Може би никога. Винаги е била точно това — добро момиче. Време беше да спре. Сега щеше да се съсредоточи върху себе си.

Чувството, че всичко е възможно, не я напусна и когато слезе от метрото на Йердет. Стълбите бяха право срещу нея. Пет минути пеш до апартамента, след като излезеше от метростанцията.

Тя спря.

Какво всъщност я чакаше там?

Апартаментът не се беше променил, за разлика от много други неща. Тя щеше все така да се чувства като затворничка в него, в това беше сигурна. Не го искаше. Не и днес. Не когато всичко бе възможно. Тя се завъртя. Стълбите в другия край на перона водеха до „Брантингсгатан“.

„Колдок“ се намираше на „Брантингсгатан“.

Юнатан работеше в „Колдок“.

Тя се качи с ескалатора, мина през бариерите и като излезе, направи завой на сто и осемдесет градуса, качи се по стълбите вдясно от входа на метростанцията, които водеха до „Брантингсгатан“, и отиде до първата жълта сграда отляво. Номер 44. Натисна звънеца на „Колдок“ и след няколко секунди ключалката избръмча.

На третия етаж тя мина през наглед най-обикновена врата на апартамент, която някога вероятно е била точно това, но сега пред нея се разкри голяма рецепция на мястото на някогашния тесен коридор. Изглеждаше точно както го помнеше. Две черни кожени канапета в единия ъгъл и пред тях ниска стъклена масичка върху шарено килимче. Скъпи дебели списания в спретната редица в единия край на масата. В ъгъла някакво голямо зелено растение, което с помощта на решетка пълзеше по стената. На другите стени — черно-бели фотографии, сякаш до една правени в Ню Йорк.

Младо кестеняво момиче, което Ваня не познаваше, седеше зад леко извитата рецепция. Посрещна я с усмивка.

— Търся Юнатан Бек — обясни тя, когато стигна до него.

— Той очаква ли ви?

— Не. Името ми е Ваня. Ваня Литнер.

Момичето вдигна слушалката и набра кратък номер. Веднага получи отговор.

— Обаждам се от рецепцията. Имаш посетител. — То хвърли поглед към Ваня. — Ваня Литнер.

Момичето замълча, изслуша отговора и затвори с едно кратко „добре“.

— Сега ще дойде. Заповядайте, седнете. — То посочи канапетата.

Ваня се подчини. Когато се спря на едно място, най-сетне й хрумна. Наистина ли идеята беше добра? От слизането от метрото до идването тук вършеше всичко машинално. На автопилот. Денят, в който се взимаха важни решения. Сега обаче не беше толкова сигурна. На вечерята Юнатан беше пределно ясен. Но докато тя реши дали да си върви, или да остане, стана твърде късно. Юнатан дойде на рецепцията. Широка усмивка. Поне привидно се радваше да я види.

— Здравей, дошла си ми на гости?

Той дойде при нея и я прегърна, когато тя се изправи.

— Да, да не си зает?

— Не толкова, че да не мога да си поговоря с теб.

Той се завъртя и я поведе към кабинета си.

— Искаш ли кафе, или нещо друго? — предложи, докато минаваха покрай кухнята.

— Не, благодаря.

— Мислех, че работиш денонощно — продължи той и зави по коридора наляво.

Явно му бяха сменили кабинета след последното й идване.

— Четох в интернет, че сте го хванали. Онзи, Риалити убиеца.

— Да, само че… Не, сега не работя.

— Окей, насам.

Той отстъпи встрани и й направи път. Кабинетът му беше по-голям от стария. Което не означаваше кой знае какво — всеки средностатистически гардероб беше по-голям от предишния му офис. Същата гледка към отсрещната сграда. Бъркотия на бюрото и рафтовете зад него, където на почетно място тя с радост видя неистово кичозната фигурка на Мадоната с младенеца, която му беше купила от Италия. Юнатан затвори плъзгащата се врата към коридора и я покани да седне на единствения стол в кабинета с изключение на този зад бюрото. Тя вдигна купчина книжа, сложи ги на перваза на прозореца и се настани.

— Защо дойде? — попита Юнатан, след като също седна.

— Мислех над думите ти — започна тя.

— Окей…

— Че може би просто си човек, от когото се нуждая в момента. Че в действителност не искам отново да се съберем.

— Да.

Бъркаше ли, или Юнатан доби леко смутен вид? Тя отново се замисли доколко е разумно идването й тук, но вече беше късно. По-добре да каже онова, за което е дошла, а после тъй или иначе щеше да разбере дали е постъпила правилно.

— Нали помниш като ти казах, че Себастиан ми е баща и…

Тя замълча. Зарежи подробностите. Мини към съществената част. Не усложнявай нещата. Тя си пое дълбоко дъх и го погледна в очите:

— Трябва да се махна от всичко това. От всички. Може би и от полицията. От дълго време насам имам единствено семейството и работата, но вече се нуждая от нещо ново, нещо, което мога да изградя, което да е основата, фундаментът…

Ако досега изглеждаше леко смутен, сега вече беше на границата с ужасен, помисли си тя. Добре, може би попрекали. Бивша приятелка цъфва на работното ти място и се раздрънка за фундаменти, върху които ще гради. Очевидно го беше уплашила. Но пак си каза: вече беше късно да се отказва.

— Искам това да бъдеш ти — завърши тя и продължи да го гледа в очите.

Юнатан се отпусна назад на стола и въздъхна дълбоко.

— Леле!

— Нали разбираш какво се опитвам да кажа? — попита Ваня в опит да попритъпи ефекта от високопарната си реч. — Готова съм да се посветя на връзката ни. Да се посветя на теб.

Юнатан все така изглеждаше объркан. Ваня усети как стомахът й се свива. Нямаше да се получи. Той щеше да откаже. Отново. Нападението беше най-добрата защита.

— Какво, не искаш ли?

— Напротив…

— Не ми ли вярваш?

— Напротив…

— Тогава какво?

Той мълчеше. Ваня забеляза, че е седнала на ръба на стола. Напрегната. Готова за скок. Към него или към вратата.

— Сложно е — смотолеви той в крайна сметка и се наведе през бюрото към нея. — Трябва да говоря със Сусана. За втори път. А не искам да го правя. Особено ако не съм напълно сигурен.

— Този път съм сигурна — настояваше тя. — Напълно сигурна. Не мога да обещая, че ще остареем заедно. Но сега. Сега ти обещавам. Не е ли достатъчно?

Мълчание. Тя го разбираше, това беше труден въпрос, той не можеше да реши на мига, но тя все пак се надяваше да го направи. Заради нея. Краткото кимване й даде отговора преди самите думи.

— Да, достатъчно е.

Ваня усети, че е затаила дъх. Издиша и се изправи. Остана права. А сега какво? Какво да прави? Той реши вместо нея, като заобиколи бюрото и я целуна. Тя отвърна на целувката. Устните му й липсваха. Толкова меки. Беше добър в целуването. Езикът му се плъзна в устата й, той я притисна към себе си. Тя прокара пръсти през косата му и усети, че дишането й се учестява, когато той я хвана за гърдите. Тя прекъсна целувката, притисна се още по-плътно към него, отърка бузата си в неговата.

— Налага ли се да работиш? — прошепна в ухото му.

Думите развалиха магията. Тя усети как Юнатан отстъпи крачка назад. Може би осъзнал, че се натиска в офис със стъклени врати с жена, която не е настоящата му приятелка.

— По-лошо — отвърна той и тя усети ръката му на кръста си, на бедрото, преди да я пусне. — Агенцията за пощите и телекомуникациите има събитие довечера и аз трябва да го подготвя и да присъствам.

— Агенцията за пощите и телекомуникациите е по-важна от секса с мен? — възкликна тя, уж обидена.

— Налага се, за съжаление — кимна той. — Но ела с мен. Трябва да остана час, максимум час и половина. А после… Брой го за любовна игра — пошегува се той.

— Бях съблазнена, докато не го каза — усмихна се тя.

— Тогава го забрави и просто ела.

Ваня кимна и удържа порива си пак да прокара пръсти през прекрасната му коса. По-късно щеше да има време за това.

— Къде и кога?

— „Уотърфронт“, седем часа. Ела тук в шест и петнайсет и ще отидем заедно.

Той се наведе и леко я целуна.

— А сега трябва да бачкам.

Още една целувка. Кратко „до скоро“ и после тя си отиде.

С прекрасно чувство. Беше успяла. Още едно парченце от пъзела си беше дошло на мястото и тя вече виждаше картинката.

Новият живот.

Себастиан не беше мразил много хора през живота си.

За доста имаше лошо мнение, мнозина го дразнеха, но с тези, които го провокираха до такава степен, че да ги намрази, той чисто и просто спираше да общува, изтриваше ги от живота си, та да не му се налага да отделя време и енергия да ги мрази активно.

Но той мразеше Давид Лагергрен.

Мразеше това, в което го беше замесил.

Не искаше да го вижда повече.

Само че беше длъжен. Лагергрен отказваше да говори с друг, а капанът щеше да щракне около него именно на разпита. Според Торкел все още не разполагаха с технически доказателства срещу него, макар да претърсиха дома му и да конфискуваха телефони и компютри — и домашни, и служебни. Може би щяха да намерят, когато Били ги преровеше, но засега имаха само косвени доказателства.

Затова въпреки личното си отвращение той беше длъжен да дойде и да действа професионално.

— Готов ли си?

Себастиан вдигна очи. Торкел стоеше на прага на трапезарията. Себастиан изгледа недокоснатата си чаша кафе и кимна. Готов, доколкото е възможно.

— Ваня няма ли я? — попита уж нехайно, когато пристъпи в офиса и плъзна поглед из познатото помещение.

— Не.

— Или просто не иска да ме вижда?

— Няма я.

— Защото аз съм тук?

Торкел не отговори и продължи да върви на половин крачка пред Себастиан към коридора със стаите за разпит.

— Тя те е накарала да ме изриташ, нали? — попита Себастиан, когато почти стигнаха; държеше да получи потвърждение на това, в което вече беше сигурен.

— Дръж. — Торкел му подаде слушалка. — Аз ще бъда в съседната стая и ще ти асистирам, ако ти потрябва информация от самото разследване.

Себастиан взе миниатюрната джаджа и я напъха в ухото си.

— Успех.

Торкел отвори вратата на съседната стая и се скри зад нея. Себастиан отиде до сиво-синята врата до нея.

Зад нея седеше Риалити убиеца.

Давид Лагергрен.

Мъжът, който го беше превърнал в съучастник в убийство.

Себастиан си пое дълбоко дъх. Издиша. И още веднъж. Овладя емоциите и бутна вратата със — както се надяваше — самоуверено равнодушие. Кимна леко на униформения полицай, който незабавно напусна стаята. Докато вървеше, хвърли един поглед към отразителното стъкло, сякаш можеше да получи подкрепа от погледа на Торкел; стигна до масата, издърпа стола и седна. Вдигна очи. Осъзна, че до този момент е избягвал погледа на мъжа. Вероятно грешка. Когато очите им се срещнаха, се наложи да положи усилие, за да удържи дишането си под контрол.

Той беше.

Позна очите. Устните зад маската.

Никога нямаше да ги забрави.

Устата му пресъхна. Не искаше той да проговаря пръв — отчасти защото това щеше да го постави в подчинено положение, отчасти защото не беше сигурен, че гласът му няма да му изневери.

— Разкайвам се — продума Лагергрен след половин минута тишина.

— Не съм католически свещеник, тъй че не ми пука — изсъска Себастиан и за своя радост установи, че гласът му звучи точно толкова твърдо, колкото се бе надявал.

После пак млъкна. Нямаше намерение да води разговора. Не и докато не научи какво иска противникът му. Беше твърдо решен да не му дава нищо даром.

— Разкайвам се, че дойдох тук и поех вината за онези убийства, които не съм извършвал — заяви Лагергрен с наглед искрено угризение в гласа.

Себастиан осъзна, че сигурно му е проличало как се стъписа. Това вече беше неочакван обрат.

— Не сте убили тези хора?

— Не.

— Защо тогава казахте, че името ви е Свен Катон и искате да признаете за убийствата?

— Не зная — сви рамене Лагергрен. — Вие как смятате? Временно умопомрачение?

Внезапно Себастиан разбра точно какво иска този човек. Да играят отново. Да предизвика Себастиан отново. Да го накара да бъде активната страна в процес, който накрая можеше да доведе до пускането му на свобода.

Това беше игра с високи залози.

За да победи, Лагергрен трябваше да бъде сигурен, че нямат доказателства. Че не е оставил никакви следи. Себастиан неохотно трябваше да признае, че бе напълно възможно мъжът срещу него да успее. Вероятно той знаеше също, че можеха да го задържат 72 часа дори без капка доказателство. Може би дори това искаше. Четири денонощия игра на котка и мишка. Да си мери висшия интелект с този на Себастиан, за да може окончателно да го срази и да си тръгне оттук триумфално като свободен човек.

— Кого се опитваш да заблудиш? — изръмжа Себастиан, твърдо решен да не му играе по свирката. — Познавам те.

— Нима?

— Да.

— Откъде? Не помня да сме се срещали.

— Освен когато уби Шелман.

— Не знам за какво говорите. Сигурно ме бъркате с някой друг. Наистина ли съм бил аз? Видяхте ли ме? Видяхте ли лицето ми?

— Познавам гласа ти.

— Дори да е така, ще бъде ли достатъчно в съда?

Лагергрен изглеждаше искрено любопитен. Себастиан внезапно разбра защо жертвите са били с вързани очи по време на самия изпит в кемпера. Ако бяха отговорили правилно, ако бяха взели изпита и се наложеше да ги освободи, Лагергрен можеше да твърди, че да, обядвал е с тези млади хора, но каквото и да им се е случило след това, не е имало нищо общо с него. Видели ли са го наистина в кемпера, докато са правели теста? Ебба беше извадила лош късмет. Била е заедно със сестра си. Ако беше сама, може би той нямаше да отнеме зрението й.

— Защо искаше да говориш с мен?

— Явно съм луд, щом поемам отговорност за убийства, които не съм извършил. Нали така?

Лагергрен се хилеше насреща му. На Себастиан му писна. Това нямаше да доведе до нищо добро. Нищо нямаше да спечелят с пряка конфронтация. По-добре да се включи в играта, но не и преди да смени полето.

Нападението трябваше да се превърне в защита. Защитата в нападение.

Какво знаеше той за Лагергрен? Университетски преподавател, според когото знанието не се ценеше достатъчно високо. Който мереше стойността на всеки човек според общата му култура.

Безинтересно.

Това беше възгледът му, не същността му. Какво го водеше? Какво каза, преди да убие Шелман? Че пресата е с него. Че посланието му се разпространява.

Изглежда се гордееше с това.

Че го слушат. Че му обръщат внимание.

Интервюто с Вебер беше не толкова разговор, колкото манифест.

Себастиан можеше да използва това. Освен това Лагергрен показваше известни признаци на мания за величие. До този момент всичко вървеше според неговия план.

Себастиан усети как енергията му се връща. В това беше добър. Най-добрият. Чакаше го почти с нетърпение. Да получи реванш. Най-сетне да победи.

— Жалко — въздъхна с нещастен вид и поклати тъжно глава.

— Кое е жалко? — попита Лагергрен.

Себастиан го погледна, обмисли коя примамка да използва, реши и я пусна:

— Че не сте били вие. — Той се изпъна на стола и после се наведе напред, облегна лакти на масата и брадичка върху сключените си пръсти. — Познавате ли Едвард Хинде?

— Знам кой е.

— Знаете ли защо знаете кой е? — Той показа ясно, че въпросът е риторичен и веднага продължи. — Защото аз написах книги за него. Успешни книги. Четох лекции за него. Преподавах за него. Задържах го в съзнанието на хората.

Себастиан замълча и се вгледа в мъжа срещу себе си. Дали той разбираше какво става? Какво цели Себастиан? Трудно беше да се каже, можеше единствено да продължи.

— Ако вие бяхте убили онези хора. Ако бяхте написали онези писма, ако бяхте дали онова интервю…

Пак замълча. Примамката на практика вече беше напълно забележима. Дали Лагергрен я виждаше, дали му стана интересно?

— Но не бях аз — отвърна Лагергрен и Себастиан изпита остро разочарование.

Или не? Не се ли усещаше известна промяна? Гласът — по-тих, не толкова уверен, по-предпазлив…

— Жалко, щяхте да сте много по-интересна личност — продължи Себастиан, изправи се и започна да обикаля стаята. — Има нещо вълнуващо в човек, осъзнал, че може да окаже по-силно въздействие, да достигне повече хора, ако излезе от анонимност. Може да се превърне в символ на борбата, дори ако лежи в затвора. Даже още по-добър символ. Човек, който може да си създаде ореол на мъченик.

Себастиан се подпря на стената. Изражението на Лагергрен не се промени, но по езика на тялото му психологът видя, че е пробудил нова мисъл. Навярно е дремела от самото начало. Вероятно, точно както каза Себастиан, това беше причината Лагергрен да се предаде. Но когато мисълта бе облечена в думи от друг, когато се потвърди от външен човек, тогава стана по-реална.

Реална и привлекателна.

— Жалко, че не сте вие — заключи Себастиан и се надигна от стената. — Можеше да пиша за вас. А написаното от мен винаги се публикува.

Той се завъртя и се насочи към вратата. Колко имаше дотам? Шест крачки? Пет. От Лагергрен нито звук. Четири. Три. Той протегна ръка към бравата и се помъчи да измисли причина да остане, без да разкрие колко е притеснен. Две. Нямаше да се получи.

— Почакайте.

Себастиан не можа да сдържи усмивката си. Лагергрен беше видял примамката и я беше намерил за интересна. Сега Себастиан трябваше да я подръпне леко назад, за да го накара да я последва, да го изкара на открито. Изтри всяка следа от доволната си усмивка и се обърна с изражение, което се надяваше да излъчва отегчение в съчетание с „имам си по-важна работа за вършене“.

— Какво има?

— Гледах едно интервю с вас; казвате, че онзи Риалити убиец е идиот.

— Да.

— Защо тогава искате да пишете книга за него?

— Не писах за Хинде, защото го харесвах или бях съгласен с него. — Себастиан се върна няколко крачки назад. — Беше интересен за мен, за читателите. Човекът, който извърши тези престъпления, е още по-интересен. Хинде беше обикновен психопат, нарцистично разстройство, тежко детство, дрън-дрьн-дрън, сещате се. Докато този човек има нещо важно за казване. Има послание.

Забеляза как Лагергрен кимна в знак на съгласие. Да, примамката наистина го привличаше. Приближаваше все повече и повече. Време беше пак да я подръпне. По-надалеч. Извън полезрението му. За да му се наложи да положи усилие да я види отново. Усилие под формата на признание.

— Само че… не знам. Колкото повече мисля за това, толкова… — Себастиан се спря, не довърши изречението, сякаш изведнъж му е хрумнало нещо. Осенило го е.

— Толкова какво? Какво?

Себастиан сбърчи чело, въздъхна и леко поклати глава, сякаш разочарован от собствените си мисли.

— Не стига.

— Кое не стига?

Безпокойство в гласа. Отлично.

— Манифест и няколко убити. — Себастиан се обърна към Лагергрен, все едно онзи е равноправен участник в разговора, човек, чието мнение Себастиан цени. — Светът се промени, нали така? Хинде уби четирима; преди двайсет години това беше много народ, но сега…

Поредното поклащане на главата, оставящо място за тълкуване.

— А и всеки може да спретне някакъв манифест — продължи Себастиан. — Интернет гъмжи от тях. Брайвик, например, какво чуваме за него? Какъв интерес представлява днес? А извършителят на тези убийства дори не може да се мери със стореното от него.

— Засега.

Една дума. Първото пропукване на фасадата. Първото истинско посягане към примамката. Как да продължи, без да го изтърве? Да се надява, че ще захапе по-здраво, или да го атакува от друга посока?

— Смятате, че ще убие отново?

Себастиан виждаше, че Лагергрен е осъзнал точно какво е разкрил с една-единствена дума.

— Откъде да знам?

Агресивно. Възмутено. За да компенсира за грешката си със сила и звучност. Себастиан избра атаката от друга посока.

— И с Ебба Юхансон и стипендията за МТИ ли стана същото? Просто сте го изтърсили. Не е било планирано. Това ли е ахилесовата ви пета? Понякога оставяте емоциите да управляват устата?

— Не разбирам за какво говорите.

Себастиан заобиколи масата, спря се зад гърба му. Виждаше как Лагергрен се съпротивлява срещу импулса да се завърти към него. Себастиан се приближи към него, приведе се, снижи глас, прошепна на сантиметри от ухото му:

— Отстъпихте. Предадохте се.

Мълчание.

— Затворен сте тук.

Мълчание.

— Сигурно сте обмислили вероятността да не излезете повече.

Мълчание.

— Но знаете, че ще има още.

Лагергрен не можеше да се сдържа повече. Обърна се рязко.

— Не знам за какво говорите.

— Млъквай, много добре знаеш за какво говоря.

Лагергрен се взря в очите му. Тежко дишане. Сякаш всеки момент щеше да скочи и да се нахвърли на Себастиан. Себастиан не мигна и за секунда. Не отмести очи от неговите. Мъжът на стола дишаше тежко. После пак се обърна бързо и се загледа право напред. Психологът продължи със същия тих ясен глас:

— Значи вече е планирано.

Мълчание.

— Бомба ли е? Пак ли ще взривиш нещо?

Мълчание. Себастиан се изправи и отново започна да обикаля из стаята. Изричаше думите, все едно размишлява на глас.

— Не се перчиш колко си умен, как си ни метнал, как нямаме никакъв шанс, понеже… — Той се спря, хвърли триумфиращ поглед към Лагергрен и вече дори не се опитваше да скрие усмивката си. — Защото все още можем да те спрем.

— Не, не можете.

— О, можем.

Все така усмихнат, направи последната крачка към вратата. Беше сигурен, че Торкел е излязъл от съседната стая още когато се разбра, че ще има още. Къде и кога беше работа на останалите. Себастиан свърши своята. А може би не съвсем… Спря се на прага.

— Вземи си тъпите тестове и си ги заври отзад. Ето това… — Той се потупа по слепоочието с показалец. — Това е истинска интелигентност.

С тези думи той излезе и остави вратата да се затвори зад гърба му.

И двамата му висяха на главата.

Себастиан от едната страна. Торкел от другата.

— Какво става? Намираш ли нещо? — попита Торкел и някак успя да прозвучи едновременно окуражително и разочаровано.

— Няма да стане по-бързо, понеже стоите тук — изръмжа Били и ги изгледа през рамо.

Себастиан и Торкел не помръднаха.

— Сериозно, идете да си вземете кафе, ще ви извикам, като свърша.

Торкел въздъхна раздразнено, но отстъпи една крачка.

— Добре, ела, да оставим Били да работи на спокойствие — кимна той на Себастиан и се отдалечи.

Били погледна към тях. Разбираше ги. Разбираше нетърпението и припряността им. Лагергрен отказваше да говори и те не разполагаха с нищо, което да им помогне да научат какво е планирал.

Освен евентуално с компютъра му.

Проблемът обаче беше, че Лагергрен явно много методично е триел историята в браузъра си и Били трябваше някак да я възстанови от кеша на хард диска.

А това отнемаше време.

Време, с което Себастиан беше убеден, че не разполагат.

Торкел и Себастиан отидоха в трапезарията. Торкел отвори хладилника и се спря пред него.

— Искаш ли нещо? — попита той Себастиан.

— Не.

— Нито пък аз — промърмори Торкел и затвори вратата.

Тръгна напред-назад пред плота, твърде нервен, за да седи на едно място. От време на време хвърляше по някой поглед към Себастиан, който се беше отпуснал на един от столовете до вратата.

— Какво направи? — попита накрая.

— Кога?

— За да вбесиш Ваня така?

Себастиан го изгледа изненадано. Нима не знаеше? Нима го беше уволнил, без да знае защо?

— Тя не ти ли каза?

— Не.

— Значи може би не иска да знаеш.

Торкел реши да не задълбава. Не беше толкова важно. Продължи да крачи.

— Какво е намислил според теб Лагергрен?

— Боя се, че нещо голямо.

— Колко голямо?

— Толкова голямо, че иска да си припише всички заслуги. Затова дойде тук.

— Защо просто не се е обадил на Вебер? Да си ги припише по този начин.

— Не, както казах и на разпита, той вече не иска да е анонимен. Иска да се превърне в символ. Във водач. Мисли си, че вече има последователи, които да продължат делото му. Които той ще може да вдъхновява и от затвора и които ще го чакат, когато излезе на свобода.

— Това е безумно.

— Не бива да го казвам, тъй като съм професионален психолог, но да, той е напълно луд.

— Добре, готов съм. — Били подаде глава иззад вратата.

Себастиан веднага се изправи.

— Само имай предвид, че не съм те върнал на работа — подхвърли Торкел на излизане. — Каквото и да стане сега, не си се върнал.

— Знам.

— Какво откри? — попита Торкел, когато двамата със Себастиан отново застанаха от двете страни на Били и се взряха в екрана.

— Бил е внимателен, трил си е историята всяка вечер — обясни Били, докато извършваше последните действия, за да отвори нужната информация. — Замитал е всички следи, наложи се да възстановявам всичко.

— Чудесно, добра работа, но кажи какво откри. — Разочарованието беше изчезнало от гласа на Торкел, остана само окуражаването.

— Това. — Били отвори огромно количество текст на екрана.

Себастиан се наведе в опит да различи нещо сред хаоса от букви.

— Историята на търсенията му в интернет. Бил е много усърден. — Били посочи най-горния ред. — В началото на юни Патрисия Андрен. Започва да я проучва в интернет. Чете блога й. — Посочи малко по-надолу и продължи: — След това търси ресторанти в Хелсингборг, училища, карти, пътни камери. Малко по-късно прави същото с Петрович в Улрисехамн.

Той прокара пръст по мишката и продължи надолу.

— После започва да търси себе си паралелно със сестрите Юхансон, Вебер, няколко големи клечки от телевизиите, но доста бързо се спира на Валгрен от ТВ3.

Били завъртя глава към Себастиан:

— Тук се появяваш и ти.

— Добре, това е хубаво, засилва подозренията ни срещу него, но сега трябва да знаем какво планира, не какво е извършил.

— Последно е търсил АПТ — съобщи Били.

— Това пък какво е? — не го разбра Себастиан.

— Агенцията за пощите и телекомуникациите.

Били отвори друга страница и увеличи снимката на нея. Голяма жълта каменна сграда изпълни екрана.

— Държавна институция, която отговаря за всички електронни и пощенски комуникации в Швеция.

Всички замълчаха за секунда. И тримата се взираха в жълтата сграда, сякаш очакваха тя да им да даде някакъв отговор. Себастиан отстъпи крачка назад, замисли се. Беше чул нещо във връзка с това. Въпросът беше какво. И кога. И от кого.

— Значи е минал от търсенето на отделни хора към държавни агенции? — проговори Торкел след малко.

— Тази АПТ отговаря ли по някакъв начин за интернет? — попита Себастиан.

— Точно с това работят. Разширяване и развитие, за да имат всички достъп и така нататък.

— Да — промърмори Себастиан под носа си. — Да.

Изглежда се беше сетил нещо. Посочи екрана на Били:

— Помните ли онова писмо до „Йостершундс Постен“ за онази от Фрьосьон, онази с маникюрите…

— Фрида Вестер — сети се Торкел.

— Точно. Феноменът в Ютюб. Има безброй такива като нея и Лагергрен сигурно ги мрази всичките. Сам го каза. На мен и на Шелман. Че интернет е виновен за много неща.

Себастиан се беше развихрил и му беше трудно да стои на едно място. Мислите му препускаха. Трябваше някак да ги подреди, за да го доведат донякъде, да получи насока.

— Любители на теории на конспирацията, клипчета с котки, подстрекатели към омраза, стръв за кликове, голяма част от интернет е абсолютно откачена. Той писа на Вебер, че смята да стигне до първоизточника. Онези, които продават глупостта. Валгрен, Шелман…

— Агенцията за пощите и телекомуникациите — добави Торкел и изведнъж пребледня. — Боже, ще им се обадя да се евакуират.

Той се отдръпна и извади телефона си. Себастиан придърпа стола от бюрото зад това на Били и седна до него.

— Това ли е последното, което е търсил? — попита той и кимна към екрана.

Били пак отвори информацията с търсенията на Лагергрен и превъртя до края на списъка.

— Някакво събитие…

Той отвори нов прозорец, копира търсенето на Лагергрен, получи резултатите и щракна върху най-горния.

— Да, събитие в „Уотърфронт“ по случай разширяването на оптичната мрежа и предвиждането, че до 2020-а година Швеция ще стане страната с най-развита мрежа в света. — Той продължи да чете текста и изведнъж доби тревожен вид. — Ще присъстват министрите и на информационните технологии, и на образованието.

— Кога е?

— Тази вечер, започва в седем часа.

И двамата погледнаха часовника на екрана.

Оставаха петнайсет минути.

Според мнозина стокхолмци с новата придобивка на града беше достигнато дъното, както от архитектурна, така и от естетическа гледна точка, затова и я бяха обявили за най-грозната сграда на Стокхолм. Ваня не беше съгласна; за нея „Уотърфронт“ беше доста шик с всичкото това стъкло и грамадната нестройна метална конструкция, надвиснала над Ридарфиерден. Точно това характеризираше столицата на една държава, поне според нея. Че растеше и се променяше с времето. Никога не беше разбирала страха от новото, отразен в разгорещените дебати, които възникваха в момента, в който някой пожелаеше да построи нещо различно. Един модерен град се нуждаеше от модерни сгради.

Събитието щеше да се проведе в конгресната част, съседна на хотела. Ваня никога не беше влизала в сградата, само беше минавала с кола покрай нея, затова, макар да подозираше, че събитието ще бъде пълна скука, все пак се радваше, че ще отиде. Дойдоха с автомобила на Юнатан и го оставиха в подземния паркинг. Тя взе ключовете и портфейла му в дамската си чанта, за да не му тежат в тънкото ленено сако, което беше облякъл върху светлосинята риза. Тя пък носеше светложълта лятна рокля с късо бяло сако отгоре. В момента се качваха с асансьора до конгресната зала заедно с други наконтени гости.

— Какво ще кажем, ако срещнем колегите ти? — попита тя.

Той й се усмихна нежно:

— Нищо. Ще ги поздравим. Ще поприказваме. Те са мои колеги, не на Сусана — отвърна той и я целуна.

Вратите на асансьора се плъзнаха и двамата пристъпиха сред шумното множество. Някои се насочваха към залата, но повечето още стояха около високите кръгли маси. Облечени в бяло сервитьори се движеха делово между гостите и предлагаха бяло вино и хапки. Ваня никога не беше изпитвала кой знае какво желание да общува с политици и знаменитости, но в този момент това й се струваше изключително приятно и добре дошло разнообразие. Може би щеше да стане част от новия й живот. С Юнатан.

Тя взе една програма от поставката до масите и я отвори.

— Кога ще можем да си вървим? — прошепна и показа програмата на Юнатан.

— След това — посочи той.

Тя прочете реда над пръста му.

— 20:15. „Тук ли е вече бъдещето? Андерш Трудел, изпълнителен директор на «Колдок»“ — прочете тя на глас.

— Ще докара публиката до екстаз — ухили се Юнатан.

Ваня взе чаша бяло вино от минаващ сребърен поднос.

Някъде прозвуча камбанка.

— Моля, заемете местата си — чу се глас. — Моля, заеме местата си. — И камбанката пак иззвъня.

Оставаха десетина минути до началото. Според програмата първо щеше да има кратко десетминутно приветствие от председателя на Агенцията за пощите и телекомуникациите, а после министърът на информационните технологии щеше да държи самата встъпителна реч. Ваня и Юнатан бавно се насочиха към вратите.

Когато стигнаха до залата, Ваня се изненада колко много хора има. Беше почти пълно, а според табелата до входа помещението побираше максимум 600 души. На сцената два големи букета бяха поставени от двете страни на подиум с кръгла висока маса, на която беше сложен компютър. На стената висеше платно, голямо колкото киноекран, с логото на Агенцията за пощите и телекомуникациите.

Ваня и Юнатан седнаха възможно най-близо до пътеката. Юнатан я хвана за ръка.

— Много се радвам, че си тук.

— Щеше да се радваш още повече на друго място — прошепна тя и внимателно сложи ръка на бедрото му и леко го стисна.

Той й се усмихна. Щастието и желанието в очите му бяха примесени с известна тъга.

— В началото ще ни е тежко, знаеш го, нали? Със Сусана — наведе се той към нея.

— Знам — кимна тя сериозно, но не дръпна ръката си.

— Как смяташ, ще издържиш ли? — попита той почти разтревожено.

— След всичко станало мога да издържа какво ли не.

— Дори реч на министъра на информационните технологии за разширяването на оптичната мрежа?

— Дори това — засмя се Ваня.

Воят на сирените отекваше между каменните здания. Били караше бясно, но този път на Торкел не му се струваше достатъчно бързо. Надяваше се да стигнат навреме. По полицейската радиостанция дейността беше трескава. Преплитаха се гласове и нареждания. Сякаш цялата полиция на Стокхолм се беше втурнала към „Уотърфронт“. Първият патрул скоро щеше да пристигне, но засега никой не беше успял да се свърже с някого от организаторите на събитието и евакуацията дори не беше започнала. Женски глас ги информира, че са открили рецепциониста на хотела, който обещал да им помогне да намерят някого от организаторите. Торкел се беше опитал да се свърже с някой от „Сепо“, Службата за национална сигурност, тъй като министрите трябваше да имат охрана за вечерта, но както винаги със „Сепо“ беше трудно да намериш точния човек, особено пък по това време на денонощието. Службата за национална сигурност явно предотвратяваше атентати само в работно време, помисли си Торкел ядосано. Сапьорите пътуваха към хотела, но щяха да се забавят поне още десет минути — връщаха се от Солна след фалшив сигнал. Торкел ставаше все по-напрегнат. Минутите течаха, а все още дори не бяха започнали евакуация на залата. Ако теорията им беше вярна, се намираха на прага на потенциална катастрофа. Знаеха, че Лагергрен умее да прави бомби със закъснител, а за да постигне максимален ефект, вероятно се е погрижил устройството да се взриви по време на встъпителната реч на министъра.

По програма тя щеше да започне в седем и десет.

Значи беше крайно време да изведат хората.

Най-сетне дойде потвърждението, че кола 67 е пристигнала. Торкел взе радиостанцията и лично даде заповед:

— Изведете ги, изведете всички незабавно. Идваме след минута-две.

Били се прехвърли в насрещното платно и даде газ до дупка. Воят на двигателя почти заглуши сирените. Минаха „Булиндерш план“ и видяха „Кларабершвиадуктен“ и „Уотърфронт“ — стъкленото здание проблясваше като топаз от сините полицейски светлини. Но Торкел виждаше само влизащи полицаи, никой не излизаше навън.

— Дявол да го вземе, няма да успеем да измъкнем всички — изкрещя той ядно и по челото му изби пот.

Глъчката в залата беше заглъхнала и прошареният председател на Агенцията за пощите и телекомуникациите тъкмо се качваше на сцената; стигна до подиума и взе микрофона, за да поздрави всички с добре дошли. Преди да започне, той натисна едно копче на компютъра и изображението на стената зад него се промени. Логото на Агенцията за пощите и телекомуникациите изчезна и на негово място се появи голям надпис „ВИЗИЯ 2020“ над картата на Швеция. „Страната с най-развита мрежа в света“ пишеше с по-малки букви най-долу и ако се съдеше по аплодисментите, всички в залата бяха силно впечатлени.

Председателят тъкмо отвори уста, когато внезапно се вдигна врява и откъм входа се разнесоха авторитетни гласове. В първия момент Ваня не разбра какво става, но след това видя как в залата нахлуват униформени полицаи. Аплодисментите заглъхнаха.

— Налага се да евакуираме сградата — провикна се един от полицаите.

Всички се спогледаха, после се озърнаха, накрая се обърнаха към униформените, но малцина се изправиха.

— Вън, веднага! — изкрещя полицаят. — Има сигнал за бомба.

Сега вече страхът се разпространи като горски пожар, всички скочиха на крака и се насочиха възможно най-бързо към изходите.

Ваня се обърна към Юнатан:

— Ти излизай, аз идвам ей сега — кимна му и си проправи път през обърканото множество към един от полицаите, който вървеше към подиума, където председателят още стоеше неподвижно с микрофона в ръка.

Ваня настигна полицая и му показа документите си.

— Ваня Литнер, „Риксмурд“. Какво става?

— Получихме заповед да евакуираме сградата. От вас — добави полицаят и продължи да си проправя път към подиума.

Тя го изгледа стъписано и го последва.

— От „Риксмурд“ ли? — попита.

— Казаха, че можело да има бомба — обясни полицаят, скочи на сцената и отиде до подиума.

Взе микрофона от ръката на председателя.

— Както казахме, налага се да ви изведем от залата незабавно — прогърмя гласът му от тонколоните. — Възможно най-бързо, но без паника. Запазете спокойствие.

Врявата се усили и някой изпищя уплашено. Вратите бяха задръстени от хора, които се мъчеха да напуснат помещението. Ваня видя, че ще отнеме много време да изведат всички, и усети как пулсът й се учестява. Сигурно беше свързано с Лагергрен. Защо иначе ще участва „Риксмурд“? Ваня се огледа за Юнатан, но вече не го виждаше. Озърна се и забеляза два свободни аварийни изхода в дъното зад сцената.

— Използвайте и аварийните изходи! — извика тя решително и се опита да насочва хората към алтернативните изходи. — Кажете им да излизат и от там — изкрещя на полицая с микрофона и посочи.

Изведнъж забеляза Юнатан; той се мъчеше да я достигне в блъсканицата. От чаровната му усмивка не беше останало нищо, сега изглеждаше единствено разтревожен.

— Хайде, да се махаме оттук — чу го да се провиква.

Тя поклати глава:

— Ще остана да помагам. Ти върви. После ще ти се обадя.

Той стигна до нея и я хвана за ръка.

— Сигурна ли си?

— Да, трябва да изведем всички, ще им трябва помощ — отвърна тя и се загледа в хаоса наоколо.

— Добре, само се пази. — Той я целуна бързо по устата.

После кимна, пусна ръката й и се отдалечи.

Тя се загледа след него за момент, след което се обърна и продължи да насочва тълпата.

Били беше паркирал напряко на „Кларабершгатан“, за да я затвори. Остави синята лампа включена. Торкел вече беше слязъл от колата и беше отишъл при един от полицаите. Около тях притичваха добре облечени разтревожени хора. Мнозина се спираха в момента, в който излизаха от сградата. Торкел размаха ръка, докато говореше с полицая, за да ги накара да продължават.

— Трябва да ги отдалечите достатъчно, насочвайте ги през „Кларабершвиадуктен“ към Кунгсхолмен — нареди той.

Полицаят кимаше енергично:

— Веднага.

— И спрете движението. Включително влаковете и метрото.

— Сигурни ли сме за бомбата? — попита полицаят тихо, но леко притеснено.

— Така смятаме — потвърди Торкел и се постара да изглежда по-спокоен, отколкото се чувстваше.

Приведе се по-близо, за да не го чуят минувачите:

— Веднага щом сапьорите дойдат, ги изпратете вътре — нареди.

Полицаят пак кимна и Торкел се обърна към Били:

— Влизам. Нали ще останеш тук да се погрижиш за отцепването на района?

— Разбира се.

Торкел се втурна срещу потока от подтичващи гости и потъна в сградата.

Себастиан също беше слязъл от колата и се оглеждаше, не знаеше какво да прави. Част от него съзнаваше, че ако страховете му са оправдани, значи той и всички останали в околността се намираха в смъртна опасност. Бързо погледна часовника си. Седем часът и три минути. Според програмата министърът трябваше да започне речта си след седем минути. На мястото на Лагергрен той би нагласил бомбата да избухне по време на речта.

Максимално символично.

Погледна към Били, който беше зает да насочва пристигащите полицейски коли и да заповядва на другите полицаи да отцепят голям район около сградата. Той усещаше, че всъщност би трябвало да се махне оттук възможно най-бързо. И без това те не го искаха. Защо изобщо му пукаше? Ако наистина имаше бомба, можеше да избухне всеки момент.

Но той не можеше да си тръгне просто така.

Трябваше да сложи край.

Не успя да спаси Шелман. Но редакторът щеше да е последната жертва на Лагергрен.

Той нямаше да победи отново.

Себастиан тръгна срещу множеството.

Залата беше почти празна, но половината гости още се намираха в лобито, където опашките по стълбите се движеха бавно. Чаши, хапки и сребърни подноси се търкаляха по пода. Служители стояха пред асансьорите и спираха онези, които се опитваха да ги използват. Но всичко вървеше спокойно и овладяно. Евакуацията беше в ход, макар и да отнемаше доста време.

Ваня извади мобилния си и позвъни на Били. Той звучеше меко казано под стрес и около него се чуваха десетки сирени.

— Какво става? Защо евакуирате „Уотърфронт“? — попита тя без предисловия.

— По телевизията ли го дават? — учуди се той.

— Възможно е, но аз съм в „Уотърфронт“.

— Какво?! Защо?

„Изненадан“ беше твърде слаба дума да опише реакцията му.

— Остави това, кажи какво става.

— Смятаме, че Лагергрен ще атакува това събитие — обясни той. — По време на речта на министъра.

Ваня усети как вътрешностите й се вледеняват, особено като видя колко още хора чакат да излязат.

— Трябваше да започне след пет минути — пророни тя.

— Знаем — отвърна Били. — Сапьорите идват.

Ваня се обърна и пак изтича в залата.

— Имате ли представа къде може да я е поставил? — попита тя притеснено, докато оглеждаше разстоянието между седалките и вървеше към сцената.

— Дори не знаем дали има бомба.

Ваня скочи на сцената, погледна под подиума. Тъкмо щеше да надникне зад завесата, когато осъзна истината.

— Боже! — възкликна, скочи от сцената и хукна обратно към лобито.

— Какво има? Намери ли я? — попита Били притеснено.

— Не, но се сетих нещо. Тук има гараж. Под сградата.

По мълчанието му тя разбра, че е схванал точно какво му казва.

— Кола-бомба под сградата — отрони той най-сетне. — Трябва да евакуираме целия хотел.

— Слизам долу — реши Ваня и се завтече към редицата асансьори.

— Внимавай — чу тя, преди да затвори телефона и гласът на Били да заглъхне.

Стигна до асансьорите. Един от сервитьорите се опита да я спре, но тя извади полицейската си карта, изблъска го и натисна копчето. Не й се наложи да чака дълго. Вратите в десния край се отвориха веднага, явно асансьорът я беше чакал на етажа. Тя хукна натам и натисна „Г“. Погледът й се спря върху огледалото.

Не можа да се познае.

Погледът казваше, че е полицайка.

Дрехите казваха, че още е на любовна среща.

Себастиан не вярваше на очите си. Какво правеше Ваня тук?

Той стоеше недалеч и насочваше хората към изходите, когато вдигна очи към горното ниво и я видя като жълт лъч, стрелкащ се по червения килим към асансьорите. Той се отдръпна от потящата се уплашена тълпа, която се мъчеше да излезе. Насочи се към асансьорите. Ваня се беше качила на този в десния край. Той погледна таблото над вратата, за да види накъде е тръгнала. Едно „Г“ най-вляво на таблото светна в бяло. Той се вкамени. Още не разбираше какво изобщо прави тя тук, но в съзнанието му се прокрадна известно усещане за паника.

Гараж.

Под сградата.

Ясно.

Трябваше да се сетят по-рано. Така и не бяха открили волвото на Саурунас.

Той натисна копчето, докато вадеше телефона си. Обади се на Били и получи отговор точно когато асансьорът дойде и вратите се отвориха. Той се качи и натисна копчето към паркинга.

— Ваня е тук — каза направо.

— Да, знам. Слезе в гаража — отговори Били припряно.

— Знам, видях — отвърна Себастиан раздразнено.

— Смятаме, че може да е кола-бомба!

Себастиан дори не си направи труда да отговаря на Били. Вече нямаше време да обсъжда очевидности.

— Волвото на Саурунас. Какъв цвят беше? И номерът? — попита той, когато вратите се затвориха и асансьорът пое надолу.

— Ами… — опитваше се да си спомни Били.

Себастиан погледна часовника. Седем и десет. Речта на министъра на информационните технологии трябваше да започне. Краката му се подкосиха.

— Хайде, Били!

— Волво С60. 2007. Passion Red. Тоест червено… GV… GVL665 — изстреля Били съсредоточено.

— Добре. Сапьорите дойдоха ли най-после?

— При Улриксдал са — отвърна Били.

Далеч. Адски далеч, помисли си Себастиан и затвори телефона. Вратите се плъзнаха и той пристъпи в безцветния гараж, пълен с паркирани коли. Направи няколко крачки напред и се огледа.

Забеляза Ваня недалеч. Беше с гръб към него и изглежда търсеше нещо.

— Ваня! — провикна се той.

Тя се завъртя и го видя.

— Ти пък какво правиш тук? — възкликна, по-скоро изненадана, отколкото ядосана, когато той приближи.

Тя не искаше да го знае, не искаше да го вижда, той я разбираше, но точно сега не му пукаше. Имаха по-сериозни проблеми.

Лагергрен не биваше да печели.

Ваня не биваше да пострада.

— „Волво С60“. Червено. GVL665. Волвото на Саурунас. Видяла ли си го?

Тя поклати глава.

— Изобщо видяла ли си червено волво?

— Сигурни ли сме, че е то?

— Това е единствената ни следа. Трябва да го намерим, и то бързо.

Ваня кимна и продължи търсенето.

— Има две нива. Аз ще поема второто — реши тя и хукна към рампата, която водеше долу.

След няколко крачки се спря, събу обувките на високи токчета и продължи на бос крак в жълтата си лятна рокля.

Себастиан осъзна, че може би я вижда за последен път.

Не биваше да го позволява.

Той също се завтече между редиците автомобили. Паркингът беше голям и заради събитието беше пълен. Той проверяваше всичко червено. Видя червена „Тойота“, червена „Мазда“, също и червено „Волво“, само че В40 с друг регистрационен номер.

Продължи да тича.

Изведнъж чу вика на Ваня:

— Тук е! Тук е!

Той се завъртя и се завтече към нея. Краката му не бяха бързи колкото волята. Подмина няколко паркирани коли. Плъзна се по наклонената рампа към долното ниво. Усещаше, че лошата му форма започва да оказва влияние. Но той стисна зъби, дори не посмя да погледне часовника, и продължи да тича. Тежките му стъпки отекваха между бетонните стени.

Най-после я забеляза недалеч, точно когато тя нави дамската си чанта около лакътя и с един-единствен мощен удар разби страничното стъкло на червено волво.

Той най-сетне стигна при нея.

Регистрационната табела беше същата.

Това беше колата на Саурунас.

Беше паркирана до носеща колона, по всяка вероятност неслучайно.

— Отзад има нещо — промърмори Ваня. — Нещо голямо.

Ваня отключи задната врата, отвори я и отметна сиво-синьото одеяло, което покриваше съдържанието на багажника. Лагергрен беше свалил задната седалка, за да освободи място. Себастиан надзърна. Багажникът беше натъпкан с големи хартиени чували от „Лантменен“. В колата се носеше силен мирис на нафта. В средата, между чувалите, беше поставена дървена щайга. Някои от чувалите бяха отворени и съдържанието — кръгли бели гранулирани кристали — се беше изсипало.

Ваня загреба няколко от приличните на пясък от котешка тоалетна зърна и ги огледа.

— Това е изкуствена тор — установи тя. — Смесена с дизелово гориво, за да не попие вода.

Това беше един от най-лесните за изработка видове бомби. Амониева селитра и дизелово гориво. Себастиан я погледна притеснено:

— А това какво е? — посочи той щайгата.

Ваня се протегна и вдигна капака. Вътре имаше две туби, пълни с някаква течност, една голяма и една по-малка.

— Този род бомби изискват голяма първоначална сила, за да започне верижна реакция, която да се взриви — обясни тя, докато оглеждаше съдържанието на щайгата.

Долната туба беше по-голяма и съдържаше чиста прозрачна течност; течността в горната, по-малката, беше златиста на цвят. Тубите бяха свързани и не можеха да ги разкачат. Единственото, което предотвратяваше смесването на течностите, беше тънка метална пластина. Себастиан я посочи.

— По дяволите! — изруга Ваня. — Няма и половин сантиметър. Какво каза Урсула? По сантиметър за петнайсет минути?

— Значи имаме шест-седем минути. Максимум — пророни Себастиан.

Вторачиха се в пластината и им се стори, че виждат как жълтата течност бавно я прояжда. Миниатюрни метални стружки се отделяха и се разтваряха пред очите им.

Себастиан погледна Ваня.

— Трябва да се махнеш оттук — каза й.

Тя реагира точно както беше очаквал:

— За нищо на света. Трябва да се опитаме да я обезвредим.

— Аз ще остана — заяви той. — Аз ще се опитам.

Тя поклати глава:

— За тази работа трябват двама души.

Себастиан я изгледа с безпомощен гняв и извади телефона си.

— Ще се обадя на Били да видя какво става със сапьорите — набра номера той.

Изведнъж се вторачи отчаяно в телефона си.

— Нямам покритие.

Ваня извади своя. Същата работа.

— На горното ниво имах покритие, ще изтичам — реши той.

— Не, нямаме време. Ще трябва да се оправяме сами.

Той я погледна. Беше права.

Сега бяха само двамата.

Баща и дъщеря.

Били прецени, че над две трети от гостите вече са навън. Той стоеше пред сградата и се оглеждаше за сапьорите. Според последните данни, които получи, бяха попаднали в задръстване на „Свеавеген“. Вероятно заради отцепването на района, което той самият нареди. Но се надяваше всеки момент да се появят.

Торкел дотича при него:

— Чу ли се със Себастиан или Ваня?

— Звъня и на двамата, но се включва гласова поща. Сигурно долу няма покритие.

Торкел го погледна. Изглеждаше разтревожен.

— Ами сапьорите?

Били посочи към дългите колони автомобили:

— В задръстване са. Да пратим ли някого в гаража да ги потърси?

Торкел не отговори. Завъртя се. От сградата продължаваха да излизат хора и да се отдалечават бързо. Тези, които още бяха вътре и помагаха с евакуацията, бяха едно. Но да изпращат още хора… това беше съвсем друго. Сапьорите да, но никой друг. Той поклати глава. Това решение го измъчваше, личеше си.

— Не можем да рискуваме живота на още хора. Но продължавай с опитите да се свържеш с тях — нареди той, като се помъчи да скрие тревогата в гласа си.

— Мога да изтичам долу — предложи Били.

— Не. Разбирам как се чувстваш, но не трябва.

Имаше осем чувала, които според надписа върху тях съдържаха по петдесет килограма изкуствена тор всеки. Тоест около 400 килограма във волвото. Ефектът щеше да е унищожителен. Нямаха представа как да обезвредят детонатора, затова решиха, че най-добрият метод ще е да го преместят и по този начин да се опитат да предотвратят катастрофата. Но времето ги притискаше. Металната пластина изтъняваше все повече с всяка изминала секунда.

С дружни усилия измъкнаха щайгата с тубите от багажника възможно най-внимателно. Можеха само да се надяват, че Урсула е била права и Лагергрен наистина е толкова добър химик, че течностите да са достатъчно стабилни и да могат да се местят.

— Какво ще правим сега? — попита Ваня, след като я извадиха.

— Може би трябва да се опитаме да я отдалечим — предложи той и се помъчи да я хване възможно най-здраво. — Колкото по-далеч от колата, толкова по-добре.

— Мисля, че и в това има страхотна взривна сила — кимна Ваня към щайгата. — Онази на „Арланда“ отмести коли, паркирани на петдесет метра. Мога само да си представя какъв ще бъде ефектът на закрито.

— Това си е проблем на застрахователната компания — заяви Себастиан спокойно.

— Не това имах предвид. В най-лошия случай колкото и да я отдалечим, пак ще се взриви.

Ваня пак погледна тънката метална пластина. Разнищваше се буквално пред очите им. Тя отчаяно разтърси глава.

— Няма да успеем да я изнесем — продължи тя, обзета от паника.

Себастиан не отговори. Дишаше тежко. Щайгата беше доста тежка.

— Да му се не види! Да! Пусни я, пусни я — изкрещя Ваня внезапно и Себастиан едва не изтърва щайгата.

— Какво има? — възкликна, след като я остави на земята.

— Колата на Юнатан. Паркирана е тук, а ключовете са в мен — каза тя и хукна с все сили. — Ще я изкараме с колата.

Себастиан остана при щайгата. Не мина и половин минута и чу запалването на двигателя, колата потегли и със свистене на гуми Ваня се появи иззад ъгъла в черно ауди. Наби спирачки току пред него, изскочи навън, изтича и отвори другата вратата.

— Внимателно — изпъшка, докато му помагаше да качи щайгата на седалката до шофьора.

След като я нагласиха, тя издърпа предпазния колан и хвана с него щайгата. После изтича обратно до отворената врата на шофьорското място. Може би им оставаха минути, може би секунди до смесването на течностите и началото на неизбежния химичен процес.

— Аз ще я изкарам — заяви Себастиан и й препречи пътя към вратата.

Тя го изгледа изненадано:

— Какви ги вършиш?

— Нужен е само един да кара колата — продължи той, впечатлен от собственото си хладнокръвие.

— Да не мислиш, че това ще промени нещо между нас? — изсъска Ваня. — Опитваш се да се правиш на герой?

Той осъзна, че наистина я е наранил жестоко. Дори в такъв момент тя не можеше да му прости. Това му даде сили. Беше длъжен да го извърши. Изведнъж почувства лекота в тялото.

Сякаш това деяние щеше да го освободи от вината.

Щеше да го пречисти.

— Не става дума за това — продума той тихо и се качи в колата. — Вече загубих една дъщеря. Няма да загубя втора.

Той затръшна вратата и я погледна за последен път, преди да потегли.

Тя остана на място.

Не плачеше. Не изглеждаше благодарна. Нищо.

След секунда той вече не я виждаше в огледалото.

Тя изчезна.

Може би завинаги.

Той шофираше бързо. Колата беше тиха и возеше гладко. Радиото работеше. „Р4“. От тонколоните се носеше някаква популярна песничка и за момент се поколеба дали да не го изгаси. Но защо да го прави? Защо да не слуша музика, ако това са последните мигове в живота му? Може би защото песента беше отвратителна. Той изключи радиото. Замисли се за бомбата на съседната седалка.

За метала, който бавно се разяждаше.

Точно като живота.

Всичко беше преходно.

Пред него се показа бариера, на която би трябвало да спре и да плати. Вместо това той даде на скорост и натисна газта, колата се засили светкавично и мина право през бариерата. Трясъкът далеч не се оказа толкова силен, колкото очакваше. Бариерата се счупи на няколко парчета и остави малка драскотина върху предното стъкло. Нищо повече.

Той видя изхода и светлината на лятната вечер. Осъзна, че всъщност нямаше представа какво го очаква. Да изкара щайгата и тубите от гаража — не беше мислил в по-далечна перспектива. Сега беше на път да излезе насред Стокхолм в кола, която можеше да избухне всеки момент. Трябваше да намери място възможно най-далеч от хората и от гъсто застроения център. Невъзможна мисия.

Той изскочи от гаража и намали скоростта, за да се ориентира. Полицейски автомобили с мигащи сини лампи. Бяха затворили „Кларабершвиадуктен“ от двете страни, но той видя пролука между един микробус и обикновена полицейска кола в посоката към „Оленс“ и „Серйелс торг“. За нищо на света не биваше да поема по този път, той водеше право към сърцето на града, но нямаше друг избор. Трябваше да се махне оттук. Всеки миг можеше да се окаже твърде късно и опитът му да избегне катастрофата да се провали. Той даде газ и натисна клаксона предупредително, за да накара хората да се дръпнат. Поне един човек разбра замисъла му. Били. Себастиан го видя как се втурва към останалите полицаи и размахва ръце, за да ги предупреди да не го спират. Той прокара колата през пролуката — тя се оказа по-малка, отколкото му се беше видяло, и той ожули двете страни на колата и счупи страничното огледало. „Кларабершвиадуктен“ и „Кларабершгатан“ изведнъж се откриха пред него. Единствено неговата кола се движеше в тази посока. По-нататък видя дълги колони в насрещното платно. Натисна газта още по-здраво.

Къде да отиде?

Взе да изпада в паника. Едва ли му оставаше много време, но не можеше да слезе и да зареже колата тук. Тя беше негова отговорност. Беше длъжен да завърши започнатото. Дори това да означаваше да плати най-високата цена.

Той зърна тясната пресечка при „Клара шюрка“, която през още една пресечка водеше до по-голямата „Васагатан“. Това беше най-добрата алтернатива. Вярно, „Васагатан“ минаваше покрай централната гара, но след това беше по-открито и с малко късмет той може би дори щеше да стигне до брега. Наби спирачки и едновременно завъртя волана. Гумите изпищяха недоволно и за секунда задницата поднесе, но той съумя да удържи управлението над останалото на две гуми ауди и да свие по пресечката. За следващия рязък десен завой беше подготвен по-добре и не се хлъзна така неконтролируемо. Изведнъж пред него се ширна „Васагатан“, която за негова изненада не се оказа затворена, но въпреки това той отказа да намали скоростта. Вместо това наду клаксона. Забеляза, че дясното платно е пълно със спрели коли и зави рязко наляво, в насрещното. Още в първия миг за малко да се сблъска с автобус на градския транспорт. Едва успя да го избегне. Пак надраска колата, този път от другата страна, но не загуби кой знае колко скорост. Колите срещу него спираха или бързо му правеха път. Той съзнаваше, че трябва да се върне в другото, правилното, платно, но широкият и висок пешеходен остров в средата на улицата му препречваше пътя и освен това задръстването вдясно от него стигаше чак до кръстовището при Тегелбакен. Затова продължи право напред, срещу движението. По-нататък видя пешеходна пътека, където няколко пешеходци започнаха да пресичат улицата въпреки звука от рязко набиващите спирачки автомобили и ядосаните клаксони. Себастиан също наду своя като луд, за да ги накара да се разкарат. Те го забелязаха и се разбягаха на всички страни.

Беше наблизо, но сега той видя водата зад „Кларастрандследен“ по-далеч. Видя също и полицейските коли със запалените сини светлини, паркирани при велоалеята, които на практика блокираха пътя му и напред, и към водата.

Единствената му надежда изчезна.

Себастиан мина през кръстовището, без да намалява, зави надясно и увеличи скоростта още повече под „Сентралбрун“. Всеки миг всичко можеше да свърши. Всеки миг химикалите щяха да се смесят. Поне щеше да е бързо. Той дори нямаше да разбере какво става. Това беше единственото положително, помисли си. Ако ще умираш, по-добре да е бързо.

Той хвърли поглед наляво. Висока над метър стена го отделяше от водата. По дяволите. И това ли? Вече имаше чувство, че всяка секунда живот му е дадена назаем.

Колко време мина, откакто излезе от гаража?

Минута? Две?

Продължи напред. Вече дори не поглеждаше скоростомера. Движеше се бързо. Друго не му трябваше да знае. Стената стана по-ниска и завърши със стъпала. Все още имаше разлика в нивата, но той не смееше да кара по-нататък. Наближаваше Общината, а след това започваше жилищният квартал. Той завъртя волана с всички сили наляво. Удари колелата във високия тротоар и изглежда счупи нещо, тъй като воланът изведнъж стана по-труден за въртене и теглеше надясно. Не му оставаше много. Колата трябваше да издържи само още малко. И тогава той видя корабите на кея.

Не се беше сетил за тях. Но вече беше твърде късно. Нямаше друг избор, трябваше да рискува. Надолу до кея. Хората тичаха да му направят път. Някои снимаха с телефоните. Себастиан се насочи към празното пространство между червено-черно-белите кораби, които мирно и тихо се полюшваха под вечерното слънце. Той се надяваше с цялото си сърце, че няма да се удари в някой, но вече нямаше избор.

Все някъде това пътуване трябваше да свърши.

Щеше да е тук.

Той натисна газта до дупка и отвори вратата. Щеше да заболи, но какво друго да стори? Искаше да запрати колата възможно най-навътре в блестящия залив. За това му трябваше максимална скорост. Ръбът на пристана приближаваше. Оставаха едва няколко метра. Той пусна волана и се хвърли навън. За секунда усети как лети свободно, след това дойде болката. Той се стовари на твърдата земя и се претърколи. Всичко се въртеше. Тялото му крещеше от болка. И тогава я чу. Глуха експлозия, последвана от бучащ гейзер, който го окъпа. Видя как корабите за секунда почти се вдигнаха над водата.

Надигна се до седнало положение.

Не можеше да помръдне лявата си ръка.

Всяко вдишване и издишване му причиняваше болка.

По цялото пристанище имаше вода и въздухът беше изпълнен с водни капки, толкова ситни, че приличаха на мъгла. Металните корпуси на корабите се удряха един в друг. Слънчевите лъчи си проправиха път през хаоса и за секунда той видя дъга.

„Красива е“ — помисли си.

А после падна по лице и остана така.

Най-после беше успял да събере всички.

Така поне ги виждаше, макар че Себастиан липсваше. Така щеше да бъде, трябваше да бъде. Торкел не искаше да се нарича носталгик, но в този случай без съмнение едно време беше по-хубаво.

Така работеха най-добре.

Без Себастиан Бергман.

Торкел предполагаше, че това по никакъв начин не ги прави уникални. Сигурно се отнасяше за повечето звезди.

От няколко часа официално бяха свободни. Тогава Торкел предаде пълния доклад за разследването на прокурора и сега празнуваха в откритата част на ресторант „Мун Кейк“ едва на неколкостотин метра от полицейското управление. Бяха си поръчали няколко предястия и ордьоври, които си поделиха. Бира за желаещите. Вино за Урсула.

Пресата направо полудя след събитията в „Уотърфронт“. Риалити убиеца, министри, бизнес магнати, кола-бомба в Ридарфиерден сред туристите. Беше същински неколкодневен живителен дъжд сред лятната новинарска суша.

Имаха толкова много ъгли, от които да избират, че истинският мотив бързо потъна в сенките. През двете седмици оттогава Лагергрен получаваше все по-малко внимание и семената на дебата, които действията му бяха посели по-рано, вече не бяха нещо, което да интересува когото и да било, тъй като след „Уотърфронт“ на него се гледаше като на терорист, а дори и най-свободомислещите не искаха да защитават идеалите на терористи.

Лагергрен беше арестуван веднага след събитията около Агенцията за пощите и телекомуникациите и може би сам съзнаваше, че неуспешният атентат ще направи него самия по-известен, но целта му по-малко популярна, тъй като той признаваше престъпление след престъпление с дълги обяснения защо е бил длъжен да действа по този начин и колко важно е било някой да окаже съпротива на оглупяването.

Той беше този, който сложил началото на кръстоносния поход срещу идиотията.

Нищо от думите му не достигна до пресата, той го знаеше, така че сякаш по-скоро репетираше за предстоящия процес, за който отново и отново настояваше, че адвокатът му ще се погрижи да не се води при закрити врата. Дали щеше да успее щяха да научат едва през август, когато започваше процесът. Торкел не се съмняваше и за миг, че Давид Лагергрен ще бъде осъден на доживотен затвор и че точно той няма да бъде освободен предсрочно.

Винаги носеше удовлетворение, когато усилията им даваха резултат, но най-хубавото си оставаше връщането на Ваня. След „Уотърфронт“ отсъстваше два дни, но после се появи в офиса и попита дали може да помогне с нещо.

Да се погрижи всички материали да стигнат до прокурора.

Да не пропуснат нищо.

Да вкарат Лагергрен зад решетките.

Чисто и просто да приключат случая.

Сега Торкел я погледна крадешком. Вече беше леко загоряла на слънцето, жълт потник, бели шорти, слънчеви очила, усмихваше се на Били с халба бира в ръка. Щастлива, че се е върнала.

Той се наведе напред, взе една вилица от масата и почука в една празна бирена чаша пред Били. Прочисти си гърлото, но не си направи труда да става. Другите млъкнаха и развеселено се вторачиха в него. Той ги разбираше — не му беше навик да държи речи.

— Исках само да ви кажа колко съм щастлив да седя тук с вас — започна той. — С всички вас — добави и погледна Ваня с топлота. — И искам да кажа само, че свършихме добра работа. Сега се отдайте на заслужена почивка и се надявам да минат поне няколко седмици, преди да се видим отново.

След отделни викове „наздраве!“ и „весела ваканция!“ Торкел остави чашата си и се изправи. Били бутна слънчевите си очила на челото и го изгледа въпросително:

— Да не си тръгваш?

— Да, отивам вкъщи да си стегна багажа, заминавам рано сутринта. Ако има нещо, ще ме намерите на мобилния.

— Къде ще ходиш? — полюбопитства Ваня.

— Първо Улрисехамн, после ще видим.

Той не успя да прикрие доволната усмивка при мисълта за идващите дни. Урсула отпи от виното. Остави празната чаша. Нещо, което Торкел забеляза.

— Вие останете колкото искате, поръчайте каквото желаете, казал съм им да ми изпратят сметката.

С тези думи той се обърна и тръгна обратно към полицейското управление, където беше оставил колата. Лека стъпка. Отдалечаваше се от колегите си, приближаваше се към Лисе-Лоте.

— Торкел!

Той спря и се обърна, видя, че Ваня подтичва след него.

— Какво има?

Ваня го настигна и спря. Сведе очи. Стори му се, че прехапва устни. Явно не й беше лесно да каже какво й тежи.

— Не знаех дали… — започна тя, млъкна и го погледна в очите. — Но по-добре да знаеш.

— Какво да знам? — попита той, но сърцето му вече се беше свило.

— След отпуската не смятам да продължа работа в „Риксмурд“.

Изрече го. Точно това, което той не искаше да чува. Той искаше да протестира, да я разубеди, да я спре.

— Не, не можеш… — промърмори само.

— Налага се.

— Той няма да се върне. Себастиан няма да се върне.

— Не е това и знаеш, че обожавам работата с теб, но трябва да променя живота си. Да направя нещо ново.

— Ти си най-добрата.

— Няма да се отказвам от полицията, просто ще потърся друг отдел.

Торкел само кимна. Какво друго да стори? Познаваше я толкова добре. Щом бе решила, нямаше как да я разубеди. Такава беше Ваня. Освен това не искаше да я държи в екипа насила.

— Но ще се върнеш. — Той усети, че е прозвучало повече като заповед, отколкото като въпрос.

— Да, ще се върна, искам да се върна, само че първо трябва да си уредя живота.

Какво повече да й каже? Нищо. Тя съвсем естествено се плъзна в обятията му и той я притисна към себе си. Силно и дълго. Ваня усети, че очите й се напълват със сълзи.

— Грижи се за себе си и се обади, ако ти трябва… каквото и да е — промълви той, заровил лице в косата й.

— Добре.

Той я пусна, погледна я, сякаш искаше да каже още нещо, но само кимна леко, обърна се и си отиде.

Ваня се върна при другите. Погледна часовника, докато пресичаше улицата. Трябваше да се прибира. С Юнатан щяха да пътуват до Копенхаген с нощния влак.

— Какво беше това? — попита Урсула, когато тя се върна при масата да си вземе чантата и да се сбогува.

Ваня си пое дълбоко дъх. Мислеше си, че най-лошото е минало, след като съобщи на Торкел, но сега разбра, че не е така.

— Смятам да напусна „Риксмурд“ — каза възможно най-безгрижно и недраматично.

Видя по израженията и на двамата, че са помислили думите й за шега. Затова се наложи да обясни защо, колко време ще отсъства, какво ще прави вместо това, а след това те не я оставиха, докато не склони да остане поне за още една — за Били две — преди да ги остави.

— Виждал ли си Юнатан? — попита Урсула, докато гледаше как Ваня се отдалечава към метростанцията при Съдебната палата.

— Да, но беше отдавна — кимна Били. — Симпатяга. А ти новата на Торкел?

— Лисе-Лоте. Да, един път. Събудих ги, когато Вебер пусна онова интервю.

— Как се чувстваш?

Урсула се вцепени. Още при въпроса дали е виждала Лисе-Лоте се почувства неловко, а сега стана още по-лошо.

— В какъв смисъл?

— Не бяхте ли заедно? Ти и Торкел?

Той го каза все едно е нещо съвсем естествено и всеизвестно. Най-обикновена тема на разговор — сякаш я питаше дали е гледала някой филм или телевизионен сериал.

— Всички ли знаят? — поклати леко глава Урсула.

— Не знам за всички. Аз знам.

— Не беше кой знае какво — заяви тя и отпи от виното. — И каквото и да е било, вече приключи. Така че ми няма нищо. А ти какво ще правиш тези дни? — смени темата.

— Не знам.

— Няма ли да ходите някъде, нали сте младоженци?

— На нея й писна да ме чака да приключа с работата и замина с приятели на западното крайбрежие. Аз отивам утре.

— Значи довечера няма да правиш нищо особено?

— Не. Ти?

— Не.

— Аха.

Те чукнаха чаши, пресушиха ги и се огледаха за сервитьорката.

Не беше пияна.

Но доста беше пила.

Имаше ли дума за това междинно състояние?

Урсула размишляваше над това, докато слизаше от таксито и вървеше към входната врата. Нямаше проблеми с въвеждането на кода. Успя от първия опит — доказателство, че не е пияна. След като влезе, натисна копчето за лампата и остана на място за няколко секунди. Пое си дълбоко въздух, за да дойде на себе си. Леко й се виеше свят след усилието да бутне вратата, което пък беше доказателство, че не е трезвена. Нещо по средата.

Направи няколкото крачки до стената, където бяха наредени пощенските кутии. На нейната още пишеше М., У. и Б. Андершон, въпреки че М. и Б. вече не живееха тук. От половин година обмисляше дали да не смени табелката, но така и не събра сили. Не защото се надяваше М. и Б. някога да се върнат. М. дори не й липсваше, а пък тя не липсваше на Б. Дали беше оставила малката табелка, защото й напомняше за други времена? В никакъв случай по-добри, просто други, различни, може би по-простички.

Урсула извади ключовете от чантата си, намери малкия сребрист за пощенската кутия и я отвори. Празна, с изключение на някакъв безплатен вестник, седмично меню за ресторанта зад ъгъла и шарена реклама от фирма за недвижими имоти, която й обещаваше най-добрата цена за апартамент, ако избереше да го купи от тях.

Нищо лично за нея.

Кога за последно някой пожела да се свърже с нея? Като се изключеха сметките, кога последно беше получила нещо по пощата, адресирано до нея? Лично до нея? Май поканата за сватбата на Били и Мю.

Кога беше това?

Преди няколко месеца.

В интерес на истината, в днешно време почти никой не пишеше писма и не пращаше пощенски картички, но имейлът й на практика беше също толкова празен откъм лични съобщения и поздравления, колкото и пощенската кутия. Всичко, което получаваше, беше служебно, рекламно или напомняне от Фейсбук, че има непрочетени съобщения или пропуснати събития. Беше си направила профил във Фейсбук преди няколко години — помисли си, че ще е приятно да поддържа някакъв контакт с някогашни съученици и бивши колеги. Но бързо й писна. Не знаеше какво да пише, пък и й омръзна от перфектния живот на другите с техните СПА уикенди, петъчни вечери с бяло вино и скариди, лични постижения на маратона, залези и идеално изпечени кифлички за летните тържества.

Трябваше да го приеме. Тя беше сама. Винаги е била сама, дори когато живееше с Мике и Бела. Не че това я притесняваше. Тя си беше такава, може би дори беше избрала да е такава.

Но нощта беше още млада.

Беше лято. Тя беше във ваканция.

Защо да се качва в пустия си апартамент?

Особено когато имаше алтернатива.

Тя заряза всичко в пощенската кутия, затръшна вратичката, заключи я и се върна до входната врата. Алтернативата може и да не беше най-добрата за нея, помисли си тя, когато излезе на тротоара и я лъхна топлина.

Но тя беше някъде по средата между подпийнала и пияна.

Позволено й беше да взема грешни решения.

Вдругиден щяха да станат три седмици.

Три седмици, откакто той вкара колата на Юнатан в Ридарфйерден, счупи си три ребра и лявата ръка на две места.

Торкел дойде при него, докато чакаше да го гипсират в болницата. Благодари му, но и му беше леко ядосан.

Всички ги възхваляваха за действията им, но нима Себастиан изобщо не мислеше за последиците? Да, беше предотвратил истинска катастрофа, но какво щеше да стане, ако бомбата беше избухнала на „Васагатан“? Пред Централна гара?

Себастиан не разбираше защо говорят за неща, които е можело да станат, но очевидно не бяха станали. Беше крайно невероятно той да се озове в същата ситуация втори път, така че нямаше нужда да си вади поуки от случилото се.

Изобщо не повдигнаха въпроса за евентуално връщане на Себастиан в „Риксмурд“.

Той не попита.

Торкел не предложи.

Когато медицинската сестра дойде да го повика за гипсирането, Торкел се сбогува и си отиде.

След това единствено посещение — нищо.

Себастиан се надяваше Ваня да се отбие. Миналия път, когато той пострада сериозно на служба, тя дойде да го види. А тогава само беше предложил да заеме нейното място.

Евентуално.

При Едвард Хинде.

Едвард не се съгласи и за малко да загинат и двамата.

Този път той наистина зае мястото й, успя да я задържи далеч от опасността, но сега тя така и не дойде.

Нито в болницата, нито в дома му.

Не се обади.

Имаше чувството, че преживява дежа вю. Излизаше от болница и осъзнаваше, че е изгубил дъщеря си. Застави се да приеме, че тя наистина не иска да има нищо общо с него.

Болеше го.

По-силно от счупените ребра и ръка.

Обикновено знаеше как да се справи с болката, мъката, безпокойството, потиснатостта. Лечението за всички емоции беше едно и също.

Жени и секс.

Сега дори не можеше да въздъхне, без да изскимти от болка. За секс и дума не можеше да става. Вярно, имаше алтернативи на обикновения секс, но той нямаше сили нито да играе тази игра, нито да обере дивидентите от съблазняването. Вероятността за провал беше твърде висока.

Затова си стоеше у дома. И полудяваше.

Крачеше нервно из апартамента. Помисли си, че може би трябва да хапне нещо. Днес изобщо беше ли обядвал? Май не. Но пък никак не беше гладен. Звънецът на вратата. Себастиан се закова на място. Беше започнал да изпитва лека тревожност при всяко позвъняване. Но не толкова, че да не отиде да отвори. Все още без да доближава око до шпионката.

Надяваше се, както винаги, да е Ваня.

Беше Урсула.

— Ей… — Тя го впечатли с постижението да завали дори тази кратка дума.

— Пила ли си?

— Обърнахме по някоя и друга чашка вино.

— С кого?

— Колегите.

— Ваня?

— И Торкел, и Били.

Себастиан не беше в екипа от три седмици, не очакваше да го канят на кръчма или по купони, но все пак с изненада усети как го жилва болка от това, че не са го включили.

— Влез — направи й път той.

Въобразяваше ли си, или тя се поколеба, преди да пристъпи в антрето? Така или иначе нямаше намерение да й напомня какво стана последния път, когато тя му беше на гости.

— Искаш ли кафе, нещо за хапване?

— Кафе, ако обичаш.

Тя седеше на един от столовете край кухненската маса. Себастиан беше зает да слага филтър в кафемашината и да сипва кафе от пакета, който придържаше между превръзката на гипсираната си ръка и корема.

— Да ти помогна? — предложи тя.

— Не, благодаря, ще се оправя.

Тя се облегна на стола. Усещаше, че алкохолът я отпуска блажено. Спомни си последния път, когато седя тук.

Вечеряха.

Беше приятно.

Торкел се обади леко пийнал и каза, че я обича. Тази вечер това нямаше да стане. После пиха кафе в дневната. И двамата знаеха, че ще свършат в леглото. Още нещо, което нямаше да стане тази вечер.

След това тя отиде да вземе мляко, на вратата се позвъни…

Не й се мислеше за това.

— Как се чувстваш? — попита го, като видя, че лицето му е сгърчено от болка, докато прибираше кафето в шкафа.

— По-добре.

— Но те боли?

— Да.

— Затова ли изглеждаш толкова нещастен?

Видя как Себастиан се вцепени за момент. Очевидно изненадан колко бързо бяха минали от празни приказки към сериозен разговор.

— Така ли изглеждам? — попита той предпазливо и й се стори, че нарочно стои с гръб към нея.

— Заради Ваня ли? — продължи тя, по неясни причини твърдо решена да не му позволява да се измъкне толкова лесно.

Не се учуди особено, като не получи отговор.

— Какво направи, че да я вбесиш така?

Себастиан се обърна и я погледна. Искрен интерес в леко замътения поглед. Никаква злоба. Никакво осъждане. Може би дори известно съчувствие.

Той се поколеба.

Урсула дойде. Единственият човек, който дойде да го види. Вярно, пияна и самотна, но все пак дойде. Двамата имаха общо минало. Тогава, преди много време, когато той беше сигурен, че тя наистина го обича, преди да спи със сестра й, но и наскоро, неотдавна. Преди Елинор да я простреля. И сега тя пак беше тук.

В апартамента му. В кухнята му. При него.

Някой, който идваше при него доброволно.

Някой, който все пак му беше простил.

Тя заслужаваше истината.

— Спах с майка й — каза той накрая.

— Тя мрази майка си.

— Знам.

Замълчаха. Чуваше се единствено досадното клокочене на кафеварката, което показваше, че е крайно време да й изчисти калция.

— Не можеш да се въздържиш да не съсипеш всичко.

Не обвинение, просто тъжна констатация. Съчувствие. Какво да й отговори? Какво би могъл да каже? Не можеше да отрече. Тя беше права. Всеки път, когато животът му станеше малко по-хубав, той разваляше всичко.

Преди да срещне Лили, го измъчваше постоянна жажда. Чувството, че някъде другаде тревата винаги е по-зелена.

Детинска представа, че ако се задоволи с това, което има, ще пропусне нещо по-добро.

Неспособност да направи избор, желание да има всичко. Винаги.

След цунамито през 2004-а обаче се появи нещо друго.

Тя чакаше отговор, реакция, нещо.

Какво да й отговори? Какво би могъл да каже?

Да, тя заслужаваше истината.

— Не мисля, че го заслужавам — пророни той тихо.

— Какво не заслужаваш?

— Да бъда щастлив.

Тишината в кухнята можеше почти да се докосне. Той я гледаше. Това му костваше малкото останала сила. Чакаше някаква реакция. Каквато и да било. Тя се изправи, без да продума, и отиде при него. Колкото повече приближаваше, толкова по-трудно му беше да я гледа. Тя се спря пред него. Близо. Той сведе очи. Без да каже и дума, тя внимателно дръпна превръзката му настрани и се отпусна в обятията му. Прегърна го предпазливо. Облегна буза на гърдите му. Той усети топлината на тялото й, уханието на шампоана и дезодоранта й, лекия мирис на алкохол. Той я хвана със здравата си ръка през кръста. Позволи й да го прегърне. Прие утехата, като си повтаряше, че плаче само защото тя притискаше счупените му ребра.

Слънцето блестеше в очите му.

Беше жаден и му се пикаеше. Изви глава, за да избегне слънцето, но сега пък го заболя главата. Вчера се напи.

Здравата.

Не помнеше кога последно е бил толкова пиян. Не помнеше и всичко от снощи. Имаше бели петна в паметта. Когато Урсула се качи на таксито пред „Мун Кейк“, той звънна на някои стари приятели. Блед спомен, че първо се срещнаха някъде в Сьодер за по бира, продължиха в Бьорнс тредгорд за по още няколко, оттам хванаха автобуса до Йердет, за да съчетаят бирите с футбол.

Последният влак на метрото обратно до града.

Жена пищеше.

Червено.

Той отвори очи. Пикела и въжето на стената. Да, вярно. Не се беше прибрал вкъщи. Беше отишъл при Йенифер. Позвъни й. Събуди я. Наближаваше два часът.

Чувстваше се все едно това е била последната му среща със старата банда.

Ваня напускаше. Временно, но все пак… Приключиха случая. Приключиха работа. Утре щеше да замине за Марщранд и да спи в малка стаичка с малко легло заедно с Мю в къща, която бяха наели общо с две от приятелките на Мю и техните гаджета.

Цяла седмица.

Седмица, през която нямаше да вижда Йенифер.

Беше осъзнал, че положението от последния месец не можеше да продължава още дълго така. Беше длъжен да сложи край. Да скъса с едната от двете. Мю или Йенифер. Но снощи не му се мислеше за това. Още една причина да пие още няколко бири.

Йенифер се засмя, като видя колко е пиян. Но го покани, разбира се. Да, това си го спомняше. Беше дошъл с такси. По пътя заспа. Шофьорът го събуди.

Сега се надигна до седнало положение.

Ефектът беше, че жаждата му намаля, но нуждата да пикае се засили.

Главоболието също, при това значително.

Не помнеше как се е озовал на дивана. Сигурно е вонял на алкохол или е хъркал. Той раздвижи език по небцето си. Поне не е повръщал. Но май не си беше мил зъбите.

Червено.

Той се изправи. Тръгна към тоалетната. Колко ли беше часът? Имаше чувството, че не е спал повече от два часа. Но сигурно беше повече. Слънцето изглеждаше доста високо в небето. Докато пикаеше, усети, че още е пиян.

Трябваше да тръгва.

Не си беше приготвил багажа за ваканцията. Влакът тръгваше в 11:22. Едва ли беше чак толкова късно. Иначе Йенифер щеше да го събуди.

Той пусна водата и завъртя крана. Главата му запротестира срещу промяната на височината, когато се наведе, за да пие. Накрая си напълни шепите и си наплиска лицето няколко пъти. После бавно се надигна и за първи път се погледна в огледалото. Ама че развалина. Той примигна няколко пъти и се помъчи да изглади лицето си. Да изглежда бодър. Свеж. Не се получи кой знае колко. Той се наведе и се ощипа по бузата. Все едно дърпаше пластилин. Сякаш кожата му си остана в опънато състояние.

Червено.

Той се вкамени.

Внезапно се почувства напълно трезвен.

За секунди адреналинът го изпълни.

„Червено“ беше паролата им, когато искат другия да спре.

Не помнеше да са… Но да, правиха го.

Той беше пиян и похотлив, и… божичко!!!

Той се втурна към спалнята. Закова се на място веднага след прага. Йенифер лежеше гола в леглото. Ръцете й още бяха хванати с белезници за рамката над главата й. Краката — разтворени, вързани с тънките кожени ремъци, които използваха. Главата — извърната от него. Той дишаше толкова тежко, че целият се тресеше и дори не можеше да види дали гръдният й кош се надига. Но се надигаше, нали? Може би просто беше припаднала. Нещо, свързано с кръвообращението? Ръцете сигурно я боляха жестоко, може би имаше мускулни травми, но…

Той се завтече към леглото.

— Йен…

Искаше да я разтърси леко за рамото, но се спря.

Изведнъж всичко изчезна.

Стаята, леглото, подът, всичко.

Всички звуци. Всички цветове. Всичко просто изчезна.

Вече не го виждаше. Не виждаше нищо.

Освен едно.

Тъмнолилавите белези на шията й.

Content

Микаел Юрт, Ханс Русенфелт
Хората, които не го заслужаваха
Себастиан Бергман #5