Микаел Юрт, Ханс Русенфелт

Жертвите, които правим

Себастиан Бергман #6

Първа част

13-ти октомври

Сънувам те.

Почти всяка нощ, откакто започнах.

Какво би си помислила, ако знаеше?

Какво правя.

Вероятно не би ти харесало.

Би ме помолила да престана.

Винаги си била по-добър човек от мен.

Но тази нощ ме помоли да те спася.

Да спася и двама ви.

Не можах.

Дори насън не можах.

Затова правя каквото мога.

Смятам да го направя пак.

Довечера.

Петата.

Клара Валгрен.

С октомври дойде и зимата.

Странна година беше. От гледна точка на времето.

Пролетта започна едва в края на май. Сняг валя и върху белите студентски шапки на традиционните всенародни чествания на Валпургиевата нощ, и върху значително по-малобройните участници в първомайските демонстрации на следващия ден. Лятото се забави до края на юни, в седмицата след празника на Мидсомар температурите за първи път изпълзяха над двайсетте градуса, но за сметка на това остана топло чак до средата на септември.

А есен като че ли изобщо нямаше.

На осми октомври пак се започна. Тънка бяла покривка посрещна упсалци, когато сутринта вдигнаха щорите си. Четирите пълни месеца без сняг, разбира се, развързаха езиците на отричащите климатичните промени.

„Това не ми прилича на затопляне, мен ако питате“.

„Никой не те пита“ — на Клара й се искаше да каже точно това всеки път, когато чуеше тази изтъркана фраза и видеше самодоволно ухилената физиономия, която обикновено я съпътстваше.

Климатичните проблеми бяха от истински по-истински.

След трите години изучаване на околната среда в Лунд и магистратурата по устойчиво развитие у дома в Упсала Клара беше сигурна. Дългогодишните проучвания по цялото земно кълбо не оставяха място за съмнение, независимо какво виждаха някои през кухненския си прозорец през октомври.

Но наистина беше ужасно студено, помисли си тя, когато излезе от школата малко след девет вечерта и закопча твърде тънката си връхна дреха. Както обикновено беше останала до късно да подреди нещата, след като и последният курсист си отиде.

Тапициране на мебели.

18:30-20:30 ч. от 15-ти септември.

Девет урока.

Тази вечер беше петият. Клара се радваше на напредъка им. Обичаше да води тези курсове.

Вече четвърта година.

Още един път провери дали вратата е заключена, след което тръгна надолу по „Йостра Огатан“. Вървеше бързо в студа. Телефонът й иззвъня, тя го извади и вдигна с леко изненадана усмивка:

— Здравей, миличък, не спиш ли вече?

— Кога ще се прибереш? — чу сънливия глас на Виктор.

Тя почти го виждаше: на дивана в пижамата със Спайдърмен, с измити зъби, разрошена коса, едва си държи очите отворени.

— Тъкмо вървя към колата, така че след петнайсет-двайсет минути съм вкъщи. Защо, има ли нещо?

— Раната.

Миналата седмица, преди снега, синът й участва в състезание по спортно ориентиране на училищния празник. Нагазил в някакви ръждясали боклуци, захвърлени в гората, и си разрязал бедрото. Имаше пет шева. Превръзката трябваше да се сменя всяка вечер.

— Защо татко ти не свърши тази работа?

— Ти го правиш по-добре.

Клара въздъхна тихо. Винаги е приятно да те обичат и търсят, но когато синът им се роди, Сак взе отпуск по бащинство, прекарваше с него не по-малко време от нея, понякога дори повече, и все пак във важните моменти — почти винаги всъщност — Виктор търсеше мама. Личеше, че на Сак му е неприятно все да е на второ място.

— Но аз още не съм се прибрала, а ти трябва да спиш — заубеждава го тя, докато завиваше по „Онгкварнсгатан“.

— Ами раната?

— Нека татко ти я види. Отивай да си лягаш, а ако си буден и превръзката не е както трябва, като си дойда, аз ще я оправя.

Предложението беше посрещнато с мълчание, сякаш осемгодишният й син се мъчеше да реши дали се опитват да го изиграят по някакъв начин.

— Съгласен ли си? — попита Клара.

— Окей…

— Добре. Целувам те. Утре ще се видим.

Тя затвори и прибра телефона в джоба си. Не си извади ръката. Много беше студено.

Дали постъпи правилно?

Ако Виктор е буден, когато тя се прибере, и ако му смени превръзката, няма ли по този начин да признае, че Сак не се справя достатъчно добре? Дали не трябва да е по-твърда? Да беше казала, че татко му ще смени превръзката и после да отива да си ляга? Точка по въпроса.

Да не му дава алтернативи.

Да откаже да я сменя.

Да, може би.

В най-добрия случай Виктор вече ще спи, когато тя се прибере, и така ще избегне проблема, помисли си Клара и зави към паркинга.

В квадратния вътрешен двор имаше шест места. Две бяха собственост на „Подкрепа за образованието“. В момента нейното синьо поло в ъгъла беше единствената кола.

Клара спря.

Беше тъмно.

По-тъмно от обикновено.

Наоколо имаше само бизнес и административни сгради и в този час не светеше и нито един прозорец. Така беше винаги, но тази вечер и външните лампи бяха изгасени. Клара не знаеше къде са копчетата им, но някой явно ги беше натиснал по погрешка.

Само че не беше станало така, разбра тя, докато вървеше към колата и очите й бавно привикваха с тъмнината. Пред най-близката до нейния автомобил стена се търкаляха парчета стъкло.

Лампата беше счупена.

Или може би някак се беше откачила и беше паднала на земята? Но не, щом и двете крушки не светеха, най-вероятно някой се е забавлявал да руши. Макар Клара още да се имаше за млада, усети, че си казва: „Хлапашка им работа!“. Може би просто така й се искаше да мисли. Че вандалщината и неприличното поведение се дължат на определена незрялост. Примерите от всички кръгове на обществото обаче все по-ясно сочеха, че не е така.

Тя извади ключа от джоба си. Полото мигна два пъти и огледалата за обратно виждане се плъзнаха на място с тихо бръмчене. Тъкмо щеше да хване ледената дръжка, когато изведнъж наостри уши и по цялото й тяло пробяга неприятна тръпка.

Тихи стъпки зад гърба й.

Не беше сама.

За миг зърна в страничния прозорец да се отразява тъмен силует.

Изкривен. Голям. Близък.

Без да мисли, бързо отстъпи встрани и се завъртя. Вместо да застане точно зад нея, тъмният силует се озова встрани от нея, до колата. Тя мерна черна качулка и скрито лице, преди звукът да я стресне, висок и пронизителен.

Като сирена.

Минаха няколко секунди, докато Клара осъзнае, че това е собственият й писък.

Силуетът до нея сякаш се поотдръпна. Но това вдъхна сили на Клара.

Дори не й хрумна да бяга, да се маха оттук.

Щеше да се защитава.

На всяка цена.

Някъде от подсъзнанието й изплува информацията, която беше чувала — при евентуална атака да се съпротивляваш колкото е възможно. Това и направи. Удряше и риташе. Размахваше ръце и крака. Отблъскваше тялото на нападателя. Силно. Пак и пак. Сляпо и бясно. И не спираше да пищи.

Клара не знаеше колко време продължи, навярно няколко секунди, макар да й се струваше много повече, но изведнъж видя нападателят да отстъпва няколко крачки и после да бяга към изхода и наляво по „Онгкварнсгатан“.

Клара не помръдваше. Дишаше тежко. Помисли си, че нещо в гърлото й се е скъсало от толкова пищене, след това силите я напуснаха и тя се свлече на земята; дори не забеляза студа и влагата, които незабавно проникнаха през панталоните й. От гърлото й се изтръгна тих хленч. Взираше се в празното пространство. Погледът й падна върху малък продълговат предмет на асфалта точно до колата.

Спринцовка, пълна с някаква течност.

Мислел е да я упои.

Да я упои и да я изнасили.

Също като Ида.

Дали „Риксмурд“ й липсваше?

Ваня осъзна, че напоследък си задава този въпрос доста често. Както сега — докато си правеше чай в кухнята на малкия двустаен апартамент на „Норбювеген“, който беше пренаела от колега в Упсала. За една година като за начало, докато той беше в Хага за съвместна работа с Европейския съюз срещу трафика на хора. Петдесет и два квадрата, в които нямаше и една мебел или друга вещ, с която тя самата би обзавела или украсила дома си, освен може би телевизора, който заемаше голяма част от стената срещу стария черен кожен диван. Но като наемаш мебелирано жилище, няма как. Ваня щеше да изтърпи една година. Ако останеше по-дълго, щеше да си намери нещо друго. Собствен апартамент.

Дали „Риксмурд“ й липсваше, питаше се тя, докато вадеше торбичката чай от чашата с картинка от „Междузвездни войни“ и я хвърляше в мивката.

Не отделът като такъв, не и самата работа. Това, което вършеше в Упсала, беше не по-малко интересно, но й липсваха колегите. Сега, след като прекара няколко месеца далеч от тях, осъзна, че са й по-скоро приятели, отколкото хора, с които работи на едно място. Може би единствените й приятели.

Освен Себастиан, разбира се.

Той не й беше приятел.

Тя отвори хладилника, наля мляко в чая и занесе чашата в малкия хол, където компютърът й стоеше отворен върху сивата стъклена масичка от ИКЕА.

Беше обещала на Торкел да се върне.

Когато вкара малко ред в живота си.

Каквото и да означаваше това.

Тя все така не контактуваше по никакъв начин с Ана — в това отношение нищо не се беше променило. Майка й я беше лъгала цял живот, а когато истината най-сетне излезе наяве, тя отново се опита да измами Ваня, като се свърза със Себастиан зад гърба й и още по-лошо — спа с него.

Няколко пъти се беше чула с Валдемар. Кратки, хладни разговори за преместването, за новия град и новите колеги. Не й беше идвал на гости. Макар да изостави Ана, за да спаси връзката с дъщеря си, и макар да бе неин баща през по-голямата част от живота й, да бе най-близкият й човек, онзи, когото тя обичаше повече от всеки друг, така и не успяваха отново да намерят пътя един към друг.

Болеше я от това.

Вбесяваше я.

Вбесяваше я това, че Себастиан успя да унищожи едно от малкото наистина важни неща в живота й. Може би щяха да успеят да се открият един друг в новите си роли, но за нея течащото разследване за финансови престъпления и опитът за самоубийство на Валдемар все още стояха на пътя им.

Пълна бъркотия.

Животът й.

Далеч, далеч от вкарването в ред на каквото и да било.

Единственото наистина хубаво нещо бе връзката й с Юнатан. Даже повече от хубаво. Ваканцията, която започна в Копенхаген, но после ги отведе в още пет страни из Европа, се оказа точно каквото се беше надявала. Той изпитваше известна тревога, че тя се нуждае от някого, не специално от него, а просто от някого, но не след дълго се видя, че опасенията му са неоснователни. След прекараното заедно лято той говореше за общото им бъдеще като за най-естественото нещо на света.

Не му хареса, когато тя се премести в Упсала, но с влака беше само 40 минути до Стокхолм и Ваня си идваше възможно най-често. Докато беше там, отсядаше при него, беше дала под наем жилището си на „Сандхамнсгатан“.

Да, всичко с Юнатан беше наред, а със Себастиан не се беше виждала, откакто я остави в гаража на „Уотърфронт“ преди повече от три месеца. Известно й беше, че е пострадал при бясното шофиране с бомба в колата — според Урсула няколко пукнати ребра и счупена ръка, друго не знаеше.

Друго не искаше и да знае.

Колкото по-малко място заемаше Себастиан Бергман в живота й, толкова по-добре. Сигурна беше, че същото важеше за всички хора на света.

Затова спря да мисли за него, седна на дивана и като отпи от горещия чай, се върна към полицейския доклад за Тересе Андершон.

Пострадалата си тръгнала от купон на „Молнгатан“ 23 малко преди един и половина през нощта на четвърти октомври и решила да върви пеша до вкъщи — живеела на „Алмквистгатан“ на километър-два оттам. Тръгнала по пешеходната улица от „Лилйефорш торг“ и когато минавала покрай училище „Лилйефорш“ чула стъпки, които приближавали, и после някой я сграбчил изотзад и усетила убождане в гърлото.

Ваня знаеше, че не може да очаква всички доклади да са написани на перфектен шведски, даже беше почти сигурна, че грамотните са изключение, но този си беше направо изпитание. Погледна кой е записал показанията. Младши полицай Оскар Апелгрен. Тоест още се обучаваше; но тъй като в полицейската академия не се учеше шведски, нямаше голяма надежда за подобрение. Тя пое дълбоко дъх и продължи.

Повече не помни нищо докато не се събудила паднала на земята между някакви храсти край улицата. Полата й била вдигната, чорапогащникът скъсан и пострадалата имала нещо като чувал на главата. Пострадалата става и отива на Ваксалагатан където вика за помощ. Тогава часа е към 2 и половина.

Викат полиция от болницата и прегледа показва кървене под пояса след проникване и следи от сперма. Кръвна проба показва остатъци от Флунитразепам Милан в кръвта.

Ваня затвори тази мешавица от грешки и разговорен език, взе си чая и се облегна назад.

Класически случай на изнасилване чрез употреба на сила.

Този вид изнасилвания съставляваха малък дял от докладваните годишно — най-често извършителят и жертвата се познаваха и престъплението се извършваше в жилището на някого от двамата — но за сметка на това пресата проявяваше голям интерес към тях, поради което изглеждаха по-обичайни, отколкото бяха в действителност. Засега обаче не бяха писали много за Тересе. Но това щеше да се промени, ако някой се заинтересуваше сериозно.

Защото тя не беше първата.

Ваня пак се приведе над компютъра, остави чашата и отвори доклада от Националната криминална лаборатория.

В него нямаше кой знае какво.

Отпечатък от маратонка, марка „Ванс“, модел UA-SK8-Hi MTE, от земята около храстите и ДНК от спермата, но извършителят не фигурираше в никой регистър. За сметка на това обаче уликите съответстваха на тези от друго изнасилване отпреди месец.

Ида Рийтала, 34-годишна.

Нападението на Старото гробище на 18-ти септември.

Същият град, същият начин на действие.

Извършителят се промъква в гръб, инжектира приспивателно, слага чувал на главата и извършва деянието, докато жертвата е в безсъзнание.

Телефонът иззвъня. Ваня погледна дисплея.

Новата й шефка. Ане-Ли Уландер.

Наближаваше девет и половина. Можеше да означава само извънредна работа. Ваня вдигна:

— Ало, какво става?

Разговорът продължи само половин минута, след което Ваня затвори лаптопа, стана и излезе от жилището. Дори и досега да беше имало известно съмнение дали си имат работа със сериен изнасилвач, вече нямаше.

Появи се трета жертва.

Клара седеше свита на дивана. Въпреки че беше навлякла три ката дрехи и се беше увила в одеяло, трепереше. Струваше й се, че студът от тъмния заден двор я бе последвал и в дома й, бе полепнал по нея като втора кожа. Тя стискаше чашата чай с две ръце и гледаше жената с бележника, която седеше в другия край на дивана.

Ане-Ли Уландер. Комисар.

На Клара й приличаше повече на преуспяла адвокатка от американски сериал — семпла, но несъмнено скъпа червена рокля, която й стоеше добре, дълга до раменете черна коса, която изглеждаше делнично небрежна, но Клара подозираше, че далеч не е така.

— Черни дрехи, нахлупена качулка и нещо, което е скривало лицето му. Сещате ли се още нещо за него?

Клара срещна съчувствения поглед на Ане-Ли и поклати глава.

— Имате ли някаква представа за ръста му?

Клара се замисли. Макар да беше сигурна, че никога няма да забрави случилото се, че то ще остане запечатано в съзнанието й завинаги, спомените бяха странно смътни и разпилени. Сякаш мозъкът й се мъчеше да я предпази, като не й позволяваше да си спомни всичко ясно.

— Не знам. По-висок от мен.

— А вие колко сте висока?

— Един и шейсет и девет.

Ане-Ли си отбеляза тази информация в кратките показания на Клара за станалото на паркинга. Веднага щом Ваня дойдеше, щеше да се отправи към местопрестъплението. Карлос вече беше там; той беше добър, но не можеха да си позволят и най-малка грешка. Три нападения за един месец. По нейните улици обикаляше изключително опасен човек.

— Той се събуди, като се прибрах — промълви Клара.

Ане-Ли вдигна очи от бележника и видя, че Клара гледа към кухнята, където мъжът й седеше до масата, сложил на скута си момченце в пижама със Спайдърмен. Мъжът тихо четеше книжка на детето, което очевидно едва се удържаше будно, и от време на време хвърляше тревожни погледи към Клара.

— Беше заспал, но сигурно ни е чул, разбрал е, че нещо не е наред…

— Искате ли да говоря с него?

Клара откъсна очи от мъжа си и сина си и се обърна неразбиращо към Ане-Ли:

— И какво ще му кажете?

— На колко е години?

— На осем.

— Мога да му кажа, че говорим с вас, защото сте видели нещо, а не защото сте преживели нещо. Така присъствието ни няма да изглежда толкова драматично.

— Сак вече му го каза. Каза, че някакви глупави възрастни правели бели около школата, и аз съм се поуплашила…

Външната врата се отвори и тя млъкна; цялото й тяло се вцепени. Ане-Ли също го забеляза и успокоително сложи ръка на рамото й.

— Колежката ми дойде — обясни тя.

Клара обърна глава към вратата на дневната и изгледа младата жена, която влезе и се представи като Ваня Литнер.

— Клара Валгрен — едва изграчи Клара.

Гърлото я болеше все по-силно. Сякаш нещо се беше скъсало. Може би все пак трябваше да отиде до болницата. Не беше ходила. Тогава. След онова. Нали нищо не беше станало.

Или поне не онова, което можеше да стане.

Тя пак потръпна. Отпи глътка чай. Горещата напитка не успяваше да облекчи болката в гърлото, нито да я сгрее, но тя все пак я пиеше. Чай от лайка в чашата й с надпис „Най-добрата майка на света“ на дивана в дневната й, след като се прибра от работа.

Беше нормално.

Беше безопасно.

Новодошлата полицайка си свали якето и докато сядаше, я попита как се чувства. Клара сви рамене. Как се чувстваше? Не знаеше. Мислите й бяха объркани. Сега, когато адреналинът спадна, усещаше пълно изтощение и въпреки това тялото й сякаш все още се движеше на най-висока предавка.

Ане-Ли стана от дивана и предаде бележките си на Ваня.

— Аз трябва да отида до местопрестъплението, но Ваня ще остане тук. — Тя извади визитна картичка и я остави на масичката. — Ако ви трябва помощ, ако искате да ме питате нещо, ако имате нужда от лекар, от каквото и да е, можете да ми се обадите.

— Благодаря.

Ане-Ли за секунда докосна рамото на Клара, подхвърли на Ваня: „После ще се чуем“, и си отиде. Клара я гледаше, докато излизаше. До вратата в антрето висеше снимка. Тя, Сак и Виктор — миналата година на Крит. В южния край на острова бяха намерили малко селце на име Лутро. Нямаше пътища, дотам се стигаше само с лодка. Петдесетина къщи в полукръг около бистрата вода в залива. Ресторантчета и хотели, почти нищо за правене, освен да се къпеш в морето, да се печеш на слънце и да си почиваш.

Идеалната ваканция.

Идеалният живот.

Дали някога отново щеше да му се наслади?

Под снимката имаше фотьойл, който тя беше претапицирала. Очите й се спряха върху десена на цветя, когато й хрумна една мисъл. Беше й дошла на ума тогава — докато седеше на земята — но после я забрави.

— Дали е същият, който нападна Ида?

Ваня изненадано вдигна очи от бележника:

— Ида Рийтала?

Клара кимна.

— Същият ли е бил?

— Познавате ли я? — вместо да отговори, попита Ваня с внезапен интерес.

Ако две от жертвите се познаваха, в най-добрия случай можеха да стеснят кръга около извършителя. Но може и да не означаваше нищо. Може да беше чиста случайност. Само че след като е счупил лампите и я е причакал… Обаче не знаеха дали нападателят ги е счупил. Може просто да е видял Клара да излиза от школата, да е тръгнал след нея и като е влязла в пустия тъмен вътрешен двор, да се е възползвал.

Но тя познаваше Ида Рийтала.

— Откъде я познавате?

— Преди пеехме в един хор. Приятелки сме. — Тя замълча, но, изглежда, още нещо й тежеше на сърцето.

Ваня чакаше.

— Поне във Фейсбук — продължи Клара, след като поразмишлява над отношенията им. — Не се виждаме често…

— А познавате ли и Тересе Андершон? — попита Ваня.

— Не, коя е тя?

— На вашата възраст е, работи като здравен консултант, живее на семейни начала с Милан Павич на „Алмквистгатан“.

Клара поклати глава.

— Имам снимка.

Ваня често държеше в телефона си снимки на действащите лица в разследванията. Не беше сигурна дали това отговаря на всички закони и директиви за съхраняване на лични данни, но беше удобно и й помагаше в работата, затова не си беше направила труда да провери доколко е законно.

Отвори снимката на Тересе и я показа на Клара, която, след като й хвърли бърз поглед, отново поклати глава.

— Затова ли дойдохте и двете? — Тя кимна към мястото, на което беше седяла Ане-Ли. — Предположих, че все някой ще дойде, сещате се, обикновен полицай, но нищо повече. Все слушаме как нямате време и ресурси да разследвате всичко.

Ваня едва сподави дълбока въздишка. Писнало й беше, че доверието към полицията постоянно спада, че представата за тях като лишени от достатъчно ресурси, неефективни и в някои случаи некомпетентни се беше вкоренила дълбоко в съзнанието на голяма част от обществото. Макар и понякога за жалост да беше вярна.

— Случаите на изнасилване се разследват с приоритет, но да, тук сме, защото смятаме, че човекът, който ви е нападнал, може да е наранил и други жени в Упсала.

— Като мъжа от Хага.

Този път Ваня не можа да скрие въздишката. Тя самата си беше помислила същото, когато Ане-Ли се обади.

Мъжът от Хага, осъден за два опита за убийство, четири изнасилвания, две от които тежки, и за два опита за изнасилване, но подозиран за още няколко нападения в Юмео между 1998 и 2005-а. Седем години. Твърде много време, докато го заловят.

Твърде много жертви.

Твърде много страдание.

Твърде много страх.

— Този ще го хванем много преди мъжа от Хага.

Нямаше съмнение, че Ваня говореше сериозно. Клара не реагира, погледът й пак се плъзна към кухнята. Към семейството й.

— Дали скоро ще приключим? — попита. — Става късно…

— Можем да свършваме, ако не се сещате друго.

— Не.

— Ако ви хрумне нещо, обадете се.

Ваня стана и си взе якето. Клара също се изправи, но явно нямаше намерение да изпрати Ваня до вратата. Вместо това отиде в кухнята и без да продума, вдигна на ръце сънения си син. Той я прегърна и зарови лице в шията й. Сак стана, прегърна я през рамо и заедно отидоха в спалнята.

Малкото семейство.

Клара се питаше дали някога тя отново ще се почувства в безопасност.

Дали ще посмее да затвори очи. Дали ще посмее да се отпусне.

В момента не й се вярваше.

Карлос Рохас трепереше и пристъпваше от крак на крак, застанал пред ограничителната лента, и гледаше как техническият персонал внимателно се движи около самотния автомобил, паркиран във вътрешния двор. Когато му се обадиха, той се облече топло. Вълнена шапка, ръкавици, шал, няколко ката дрехи под палтото, дори свали от тавана по-стабилни обувки.

И въпреки това зъзнеше.

Който чуеше името му и видеше черната му коса и мургавата му кожа, решаваше, че не може да свикне със северния климат, защото е испанец. Какъвто и беше. Само че бе прекарал целия си живот в Швеция. Майка му се запознала с баща му, докато била на почивка в Малага преди трийсет и осем години, и той дошъл с нея в Швеция, установили се във Варберг. Тук се родили Карлос и двете му сестри. Тъй че не детството в слънчева Испания беше виновно за неговата непоносимост към студа.

Не само през зимата.

Вечно му беше студено.

Разтърка ръцете си в ръкавици и подскочи няколко пъти на място. Не му помогна ни най-малко.

Карлос разбра, че Ане-Ли идва, още преди да я види. През шестте години, в които му беше началничка, се беше научил да я познава по стъпките. Винаги обувки или ботуши на висок ток.

Винаги добре облечена.

Семпло, класически, скъпо.

Дрехите й демонстрираха очевиден авторитет.

И тази вечер не правеше изключение. Черните ботуши до коленете, червената рокля под черното палто с два реда копчета от „Хоуп“ и шареният шал от чиста агнешка вълна около шията. Това беше общ интерес за двама им. Модата. Карлос не можеше да разбере онези, на които не им пукаше за мода. Дрехите говореха повече за човека, отколкото повечето хора знаеха или искаха да признаят. Не беше въпрос на пари. Не беше нужно стилът да струва скъпо. Или го имаш, или го нямаш. Например новата му колежка Ваня Литнер — добра полицайка, свестен човек, макар и да не беше точно майстор на общуването, но си личеше, че и три минути седмично не отделя да помисли какви дрехи да си купи и какво да облече.

— Студено ли ти е? — попита Ане-Ли, когато дойде до него и видя стегнатите му рамене.

— Ти как мислиш?

— Мисля, че те чака тежка зима, а още е октомври — засмя се тя и после се обърна към сцената във вътрешния двор. — Какво имаме дотук?

— Отпечатък от обувка, изглежда, е същата марка и размер като на другите места; но този път е изпуснал спринцовката.

— Можем ли да я проследим?

— Ще видим.

— Намерихте ли и чувал?

Карлос поклати глава. Ане-Ли се завъртя и огледа улицата в двете посоки.

— Охранителни камери?

— На тази улица не, но има една на „Йостра Огатан“. Поръчал съм всички записи от 20:30 нататък.

— Добре.

— И още нещо…

— Да?

— Лампите на фасадата. Обадих се на всички, които наемат паркоместа тук. — Той посочи осветения от техническите лица двор. — Някой си Фредрик Филипсон си е взел колата оттук малко след осем и тогава и двете светели, така каза.

— Значи онзи я е причакал.

— Така изглежда.

— Познава я.

— Може да я е следил. Тя паркира тук всеки четвъртък, връща се горе-долу по едно и също време. Точно като Ида Рийтала, която винаги се прибирала напряко през гробището.

Ане-Ли пак въздъхна. Обърна гръб на Карлос и се загледа във „Фюрисон“ и Студентското игрище отвъд студената тъмна вода. Тя обичаше работата си. Всеки неин аспект. Но това… с това не й се занимаваше. Длъжни бяха да го разрешат. Бързо. Идеше й да поиска ДНК проба от всеки един мъж над петнайсетгодишна възраст в Упсала.

— Три нападения за по-малко от месец.

Беше твърдение, не въпрос, но Карлос все пак отговори:

— Да.

— Той няма да престане.

— Не.

— Жените ще се страхуват да излизат.

— Ще се страхуват още повече.

Ане-Ли кимна. Това беше реалността; беше проблем на цялото общество. Жените се страхуваха да излизат сами. Във всеки град, навсякъде. Според едно проучване на Съвета за превенция на престъпността всяка пета жена поне веднъж се е въздържала да напусне дома си поради страх. Свободата на движение на жените намаляваше, възможностите им се ограничаваха. И то когато всичко си беше „както обикновено“.

Без по улиците да обикаля сериен изнасилвач.

— Трябва да направим всичко по силите си — обърна се тя към Карлос.

— Искаш ли още хора?

— Искам други хора.

С тези думи тя се отдалечи. Карлос чуваше токчетата й дълго след като изчезна от погледа му. Не знаеше какво има предвид под „други хора“, но беше сигурен, че скоро ще разбере.

Решеше ли нещо Ане-Ли, то ставаше.

— Приключваш ли скоро?

Въпросът зад вратата на банята стигна до ушите, но не и до съзнанието на Били. Той избърса парата от огледалото, наведе се над мивката и се взря в лицето си.

Както онзи път.

В онази юнска сутрин. Когато се събуди на дивана с ужасен махмурлук. Сякаш беше преди цяла вечност. Същото лице, друго огледало.

При нея. При Йенифер.

Преди да си спомни…

Водата се стичаше от мократа му коса, спираше се при веждите и капеше по бузите. Вгледа се в очите си. Огледало на душата, ако можеше да се вярва на поетичната фраза. Но в такъв случай те би трябвало да го разкрият, а явно не го правеха. Хората му казваха, че неговите са добри. Мю го казваше. „Имаш добри очи“. Те не показваха нищо от мрачното желание, което се таеше като гладна змия в гърдите му. Нищо от мислите за контрол и доминиране, които носеше в себе си вече доста време, но успяваше да потисне. След случилото се с Йенифер. Той нямаше навик да се отдава на дълбоки философски размисли, но напоследък не можеше да не се запита кой всъщност е той.

В кого се беше превърнал? В какво се беше превърнал?

Скуошът, който обикновено го изтощаваше, тази вечер го извади от равновесие. Не мачът сам по себе си, а станалото след него. В съблекалнята. Колегата, който го победи в три гейма (11–8, 11–8, 12–10), излезе от душа и седна до него на пейката, все още с кърпата около кръста и с мокра коса. Били беше решил да се къпе вкъщи. Беше по-ядосан от загубата, отколкото му се искаше да признае. В три гейма, по дяволите, от години не му се беше случвало. Може би се разболяваше или нещо такова.

— Ти познаваш Йенифер, нали? Холмгрен? — попита го колегата, докато търсеше дезодоранта в спортния си сак.

Били се вкамени, напълно забрави мача. Това беше минно поле. Какво беше станало пък сега?

— Да, работихме заедно няколко пъти, защо?

Което беше истина, но не цялата истина. Ни най-малко. Няколко пъти бяха и спали заедно. Всъщност повече пъти, отколкото бяха работили заедно. Последния път всичко отиде по дяволите.

— Чу ли какво станало?

— Не, какво?

На вратата на банята се почука и тя се отвори. Никога не я заключваха. Мю го намираше за ненужно — след като в апартамента бяха само те двамата, нямаше как да не знаят заето ли е или не. Били се стресна, все едно го беше хванала да прави нещо нередно. Което не беше далеч от истината.

— Какво се бавиш толкова?

— Нищо.

— Трябва да си измия зъбите, искам да си лягам.

Мю влезе в банята, взе си електрическата четка за зъби и сложи паста на кръглата главичка.

— Видя ли линка, който ти пратих?

Тя го изблъска от мивката, завъртя кранчето и намокри четката. Били положи усилие да върне мислите си в настоящето. Застави се да покаже интерес, емоция.

— Да, май да. Кой точно?

— Днес ти пратих само един. Тьоребуда. — Понеже се мъчеше да говори с четка за зъби в уста, звучеше все едно е на зъболекарския стол. — Бялата дървена къща на езерото.

Били кимна, уж че се сеща за какво говори. Може и да му е пратила линк днес, но истината беше, че той вече не отваряше всичко, което получеше от нея. Така или иначе тя щеше да определи маршрута на предстоящото пътуване, на което щяха да оглеждат имоти, и пак тя щеше да реши какво да купят. Той щеше да симулира интерес.

Щеше да обсъжда ремонта и какво да правят с градината.

Щеше да отиде с нея в банката и да се погрижи да получат кредит.

Щеше да кима и да се усмихва, докато тя говореше колко ще обичат да прекарват лятото там бъдещите им деца.

Искаше му се наистина да можеше да стане така.

Да имат общо бъдеще. Обичаше я. Действително се беше постарал през последните месеци. Да остави всичко зад гърба си. Да стане човекът, който беше някога. Човекът, в когото тя се влюби. Обикновеното, симпатично, непретенциозно момче.

Не беше твърдо късно, повтаряше си той.

Мю искаше лятна вила, а тя обикновено получаваше каквото искаше. Двамата се запознаха на купон за Мидсомар преди малко повече от година. Миналия октомври тя реши да заживеят заедно, а през май, единайсет месеца след първата им среща, се ожениха.

През юни той й изневери.

С Йенифер.

Йенифер, която знаеше.

Как нещо стана с него, когато се наложи да застреля Едвард Хинде, за да спаси Ваня, и Чарлс Седерквист, за да спаси себе си. Как се наслади на опияняващото усещане. Силата да властва над живота и смъртта.

Йенифер, която разбираше.

Която му помогна да изживее фантазиите си за контрол, власт, доминиране, свързани със секс и физическо удоволствие. Която държеше змията сита, а него — в равновесие.

Докато той не се напи.

Докато всичко не отиде по дяволите.

Той усети, че забави отговора си твърде дълго. За бялата дървена къща в Тьоребуда. Мю изплю пастата за зъби и го погледна със сериозно изражение.

— Какво ти е?

— Нищо.

— Сигурен ли си? Откакто се прибра от тренировката, изглеждаш странно.

Разбира се, че ще забележи. Това й беше работата. Да чете по лицата на хората, да ги разбира и да ги кара да достигнат пълния си потенциал. Беше добра. Беше твърде добра за него. Не искаше да я лъже. Но нямаше нужда тя да знае всичко. Половин истина не беше лъжа.

— Помниш ли Йенифер? Работихме заедно няколко пъти…

Естествено, че помнеше, той често говореше за нея и Мю знаеше, че се срещат и извън службата.

— Да, какво за нея? — попита тя.

— Смятат, че се е удавила.

— Какво?!

— Във Франция. Злополука при гмуркане — нали знаеш, тя си падаше по екстремните спортове.

— Боже, какъв ужас! — извика Мю и го прегърна. — Много ми е мъчно. Знам, че бяхте близки.

— Да…

Останаха така в мълчание, накрая Мю го пусна и го погледна в очите.

— Но защо само „смятат“, че се е удавила? Не са ли я намерили?

— Не, но открили дрехите й близо до някаква пещера. Не е сигурно какво е станало, но ако е имало силно течение, предполагам…

Мю въздъхна тежко, протегна се и го целуна леко по устата.

— Горкото…

Били не знаеше дали Мю искаше да каже „горкото момиче“, или „горкото ми момче“, когато отново го прегърна утешително. Тя никога нямаше да научи цялата истина и колкото и ужасно да звучеше, с обявяването на смъртта на Йенифер във Франция той можеше да остави тази история зад гърба си. Да започне да се убеждава, че никога не се е случвало. Да започне отначало, да се поправи.

Не беше твърде късно.

Сала.

Там имаше, или поне някога е имало, сребърна мина.

Това беше всичко, което Себастиан знаеше за града, в който се намираше в момента. Това, както и че имаше хотел две звезди на пет километра от града в голяма четириетажна сиво-бежова сграда, която дори не се опитваше да изглежда гостоприемна — нито отвън, нито отвътре. Ако стаята беше един-два квадратни метра по-малка, щеше да е килер. Четири стени, боядисани в никотиновожълт нюанс, от който изглеждаха просто мръсни, а единствената украса беше нескопосано скована рамка с репродукция на Карл Ларшон. Една табуретка, която трябваше да служи и за нощна масичка, до тясното легло. Малък телевизор на ъглов рафт срещу кревата. Никакви опити за скриване на кабелите — нито на телевизора, нито на двете лампи в стаята. И баня, в която Себастиан трудно би могъл да се напъха, без да събори някоя стена. Вярно, в днешно време беше трудно да си собственик на книжарница, но да е чак пък толкова зле… Но оставаше само да продължиш борбата и да харесваш положението, както каза книжарят, когато при посещението на Себастиан стана дума за трудностите, пред които бяха изправени хартиените книги.

Да продължиш борбата и да харесваш положението.

Да, Себастиан беше приел положението.

Може би дори се беше примирил с него, но да му се не види, нямаше как да го харесва.

Вече не работеше в „Риксмурд“. Накрая дори на Торкел му писна от него. Или по-точно казано, на Ваня й писна от него, тъй че Торкел трябваше да избира. Избра Ваня. Не беше чудно, на негово място Себастиан би постъпил по същия начин. Чудното беше, че го изтърпяха година и половина. През това време не си правеше труда да става служител на месеца, тъй да се каже.

Ваня. Неговата дъщеря.

Не я беше виждал от юни насам.

Помнеше обаче чувството, когато я остави в гаража под „Уотърфронт“ и потегли с бомба в колата — чувството, че я вижда за последен път.

Че тя ще изчезне от живота му.

Завинаги.

Оказа се прав. Дълго се надяваше тя да намине да го види, да го попита как се чувства, но тя така и не дойде. Ясно беше, че не иска какъвто и да било контакт с него.

Вината беше негова. Разбира се.

Както винаги.

Тя му беше дала толкова много възможности, а той не се възползва от нито една.

Той беше съвсем наясно, че постоянно грешеше, постоянно разваляше всичко. Всеки път, когато постигнеше нещо подобно на щастие или поне на вътрешен мир, идваха угризенията.

Той я изпусна.

Другата си дъщеря.

Държеше малката й ръчичка, а позволи водата да я отнесе.

Не, той не заслужаваше щастие.

Постъпваше нередно, знаеше го. Но да знаеш, че постъпваш нередно, и да постъпиш правилно, са две различни неща. Затова продължаваше в същия дух.

Дори не взе участие в заключителната работа по последния им случай. Риалити убиеца Давид Лагергрен, човекът, който убиваше, за да насочи вниманието към оглупяването и инфантилизирането на обществото, но свърши като терорист. Процесът се състоя през септември и не беше никаква изненада, че осъдиха Лагергрен на доживотен затвор; Себастиан подозираше, че ще мине много време, преди да я заменят с по-лека.

Единственото хубаво в случая с Лагергрен беше, че представиха Себастиан като важна част от разследването и му дадоха почти главна роля в разкриването и залавянето на убиеца. Зрелищното шофиране през града, завършило с експлозия в Ридарфйерден, никак не му навреди. Даже му уреди няколко телевизионни интервюта и репортажи в новините през иначе еднообразното лято. През август му се обадиха от старото му издателство. Възникнал известен интерес към книгите на Себастиан за Едвард Хинде, затова се чудели дали не му се иска да напише нова. За Лагергрен например. Себастиан им отказа учтиво, но твърдо. Не искаше да допринася за популярността на онзи човек, а и други престъпници предизвикваха у него по-голям интерес.

Ралф Свенсон например.

Мъжът, който уби четири жени по заръка на Хинде.

Жени, с които Себастиан имаше някаква — обикновено кратка и чисто сексуална — връзка.

Освен това бе убил стария приятел и колега на Себастиан Троле Хермансон.

Издателите се въодушевиха от идеята. Естествено продължение на предишните книги, а и свързано със самия него, което можело да го направи много по-лично и искрено. Себастиан нямаше никакво намерение да прави книгата лична и искрена, но взе аванса и започна работа. Прекарваше дните си в апартамента, в кабинета, който много години бе стоял неизползван. Дълго време от целия си апартамент използваше само стаята за гости, кухнята и банята. Останалото му напомняше твърде силно за едни други времена.

Щастливи времена.

Щастливото време.

Единственото, което можеше да си спомни.

Времето с Лили и дъщеря им. Не живяха тук кой знае колко дълго — когато се ожениха, се преместиха в Кьолн, но все пак прекараха и в този апартамент известно време заедно. Сабине имаше собствена стая. И Ваня спа в нея няколко нощи.

Когато още не го мразеше.

Преди той да съсипе всичко.

„Чиракът“ — така щеше да нарече книгата. С подзаглавие „Наследството на Едвард Хинде“. Дотук се занимаваше само с проучвания и се подготвяше за първото интервю с Ралф, което щеше да проведе следващата седмица.

Налагаше се.

Себастиан погледна компютъра, който беше захвърлил на леглото, но после се отказа. Точно както трябваше да направи и когато от издателството му се обадиха с идея за малко турне с лекции и срещи с автора. Шест места из страната само за две седмици. Трябваше да съвпадне с излизането на старите книги в ограничен тираж в джобен формат.

Той се съгласи.

Затова сега стоеше в потискаща хотелска стая в Сала.

Домакин на събитието беше единствената книжарница в града. Голям, добре подреден магазин само на хвърлей от главния площад. Служители, които изглеждаха щастливи от идването му. Четиресет души публика, може би четиресет и пет. Повечето жени, разбира се, както на повечето културни мероприятия, независимо в коя държава се намираш.

Не че Себастиан имаше нещо против.

Стига да пожелаеше, жънеше успех сред жените. А обикновено пожелаваше. Почти винаги.

Ухажването, съблазняването и последвалият секс бяха сред малкото неща, които още можеха да го събудят.

Поне за малко да запълнят празнотата. Глухата болка.

В книжарницата, както обикновено, го слушаха с внимание и интерес. Особено една жена на не повече от петдесет, която седеше вдясно от импровизираната сцена. Първа зададе въпрос, когато дадоха думата на публиката, а след края на срещата дойде при него с две книги за автограф. Старото издание, забеляза Себастиан, явно купено преди участието му в случая с Риалити убиеца да го постави в светлината на прожекторите.

— Може да напишете „За Магда“ — каза му тя и пусна усмивка, която поне на Себастиан се видя изпълнена с възхищение.

Фенка — така щеше да е още по-лесно.

— Вие ли сте Магда? — усмихна й се той.

— Да, може да напишете и някакво лично посвещение, ако искате — добави тя и го погледна в очите.

Той изписа цял роман върху заглавната страница и продължи да разговаря с нея, докато подписваше книгите на останалите от опашката. След това си тръгнаха заедно от книжарницата и тя го попита къде е отседнал. Той й каза и тя го съжали. В Сала имало и по-хубави хотели.

Той искрено се надяваше да е така.

За доброто на Сала.

Размислите му прекъсна иззвъняване от компютъра. Търсеха го по Скайп. Нямаше нужда да поглежда екрана, за да разбере кой се обажда. За момент се запита дали има сили да говори с нея, но после реши, че има, и щракна с мишката. Урсула се появи на екрана.

— Здравей, нали не съм те събудила?

— Не, не, няма страшно — отговори той и усети, че е постъпил правилно, като прие разговора. Радваше се да я види.

— Къде си? — попита тя, понеже фонът зад него не й се видя познат.

— В един изпаднал хотел в Сала.

— Какво търсиш там?

— Литературни работи. Ти какво правиш?

— Още съм в службата.

— Да, виждам.

Познаваше стената зад нея. Тя седеше в конферентната зала на третия етаж, която винаги наричаха просто „Стаята“. Мястото, където екипът на „Риксмурд“ се събираше да обменя информация за случаите, по които работеха. Себастиан осъзна, че му липсваше. Всичко му липсваше. Работата и колегите. Все тая, по всяка вероятност кракът му повече нямаше да стъпи там.

— Все същото ли е — никакъв личен живот и почти нищо за вършене?

— Помагам на екипа за „студени“ случаи с една работа.

Което означаваше, че „Риксмурд“ няма нов случай и че тя все така няма личен живот. Себастиан не биваше да задълбава в този въпрос. Тя му се обаждаше късно вечерта, за да си поприказват. Мислеше за него. Трябваше да е благодарен, че поне един човек мисли за него. Само че признателността и деликатността не му бяха в характера.

— Значи Торкел не е там?

Урсула изсумтя, наведе се към екрана и понижи глас, което беше съвсем ненужно. Себастиан не можеше да си представи, че може да има някой друг в службата по това време. Определено беше сама в Стаята.

— Тръгва си в пет нула нула всеки ден, откакто заживя с Лисе-Лоте.

Себастиан забеляза, че поне не каза „оная Лисе-Лоте“, което си беше напредък, но му се стори, че все още долавя известна ревност в гласа й, когато се заговореше за новата любов на Торкел. А може би си въобразяваше. Тъкмо Урсула беше сложила край на връзката им. Макар че това не означаваше задължително, че й се иска той да намери щастието с друга жена. Дребнаво може би, глупаво, но тя беше жив човек, а хората често бяха глупави и дребнави.

— Кога се прибираш?

— Утре.

— Искаш ли да се видим? За вечеря например?

— Да, защо не.

Урсула се засмя леко:

— Няма нужда да отговаряш толкова ентусиазирано…

Себастиан отвори уста, но в този момент на вратата се почука.

— Кой пък е това?

— Румсървис.

— В западнал хотел в този час?

Понякога забравяше колко добра полицайка е тя.

— Трябва да затварям. Утре ще се видим.

Преди Урсула да успее да зададе въпрос или да възрази, той затвори Скайпа. Усмихваше се. Въпреки всички грешни решения не беше успял наистина да се отчужди от всичко и от всички. Харесваше Урсула. Отношенията им през годините бяха сложни, но сега се бяха стабилизирали достатъчно, за да се превърнат в нещо, което не можеше да нарече другояче освен приятелство. Макар че целта си оставаше да я вкара в леглото. Не че тя му липсваше кой знае колко, нито пък вярваше, че сексът може да ги сближи още повече. Просто беше толкова очевидно, че той ще трябва да се бори, за да го постигне. Да играе играта по-добре откогато и да било, само за да победи. Тя беше истинско предизвикателство.

За разлика от нощта, която му предстоеше, помисли си той. Отвори вратата на хотелската стая.

В коридора стоеше Магда. От книжарницата.

Не й знаеше фамилията. Не го и интересуваше. Взе си якето от една закачалка до вратата и го наметна.

— Да пийнем ли по едно, или предпочиташ да хапнем? — попита той и излезе в коридора.

Не възнамеряваше дори да й дава възможност да предложи да останат тук.

Стаята не ставаше дори за чукане.

Били лежеше напълно разсънен и зяпаше в тавана, мъчеше се да успокои дишането си. Погледна Мю. Тя спеше спокойно до него, обърната наляво, както обикновено. Значи едва ли е вдигнал шум.

Не е крещял.

Както в съня си.

Този сън не му се беше явявал отдавна, но сега се върна. Предположи, че е реакция на разговора в съблекалнята и всичко след това. Мю го беше попитала дали му се говори, но беше достатъчно умна и тактична да не го притиска, докато сам не пожелае. Но цяла вечер стоя при него, разбираща и подкрепяща. Обикновено заспиваше в мига, в който главата й докоснеше възглавницата, но този път го прегърна, милва го по косата. Близка. Кожа до кожа. До него, ако му потрябваше.

Тя беше твърде добра за него. Не я заслужаваше. Но щеше да я заслужи. С времето всичко случило се щеше да остане далечен спомен. Щеше да потъне в миналото. Тих шепот, в който той щеше да се научи да не се вслушва.

Но тогава дойде сънят.

Изобщо не прилича на сън. В него няма нищо абстрактно и нереално. Никакви неясни очертания, нищо, което да смекчава или разкрасява. Напротив. Всичко е неумолимо ясно и подробно.

Върна го в онзи ден.

Той изтичва от банята, през апартамента, до спалнята на Йенифер. Тя лежи гола на леглото. Ръцете й са приковани за рамката с белезници. Краката са разтворени, вързани с тесни кожени ремъци. Той диша толкова тежко, че целият се тресе, докато протяга ръка към рамото й, но се спира.

В онзи ден и онова място.

Тъмнолилави петна по шията й. От неговите пръсти. Отпред два ясно видими палеца, притиснали гръкляна. Лицето й. Върхът на езика, който стърчи между сухите устни. Кръвоносни съдове, които са се спукали под кожата на лицето. Очите, които се взират в него, от които той никога няма да избяга…

Били отметна завивката и седна в леглото. Нямаше да заспи повече тази нощ. Ужасът още не го напускаше. Почти толкова силен и вцепеняващ като в онзи ден.

Когато се случи.

Той не помнеше всяка подробност от миговете, след като я завари в този вид, не помнеше и колко време мина, докато си възвърна нещо подобно на самообладание. Помнеше колко абсурдно делничните мисли — като да не изпусне влака до западното крайбрежие и как ще му се ядоса Мю — се смесваха с бавното осъзнаване какво е станало. Какво е сторил.

Йенифер беше мъртва.

Той я беше убил.

От паника, съчетана с махмурлук, повърна. Когато се надигна от тоалетната чиния и си изплакна устата, си помисли, че е длъжен да съобщи. Да се обади в полицията, на колегите. Да признае всичко. Да ги накара да разберат, че е било нещастен случай. Но после се спря. Какво значение имаше? Че не е било нарочно.

Тя си оставаше мъртва, а той си оставаше убиец.

Щеше да загуби всичко. Работата си, Мю, приятелите. Всичко.

Спомняше си как се върна в дневната, плака и псува, удряше юмруци в слепоочията си в опит да помисли трезво.

Да постъпи както е редно или да спаси себе си.

Вътрешната борба.

Накрая взе решение. Помнеше онзи миг. Седеше на нейния диван, погледът му падна върху пикела и карабинерите на стената. Не просто взе решение, ами започна да обмисля план. Знаеше какво трябва да направи. Какво се налагаше да направи.

Щеше да спаси себе си и всичко, което притежаваше.

Били стана от леглото и излезе от спалнята, тихо затвори вратата зад себе си и се замъкна до лаптопа на кухненската маса. Сега, когато Йенифер официално беше обявена за изчезнала или дори я смятаха за мъртва, съществуваше риск да се върнат назад и да проследят последните месеци от живота й. Той не биваше да допуска грешки.

Били седна, отвори лаптопа и се логна. Планът беше прост, изпълнението му обаче изискваше и време, и специализираните му познания.

В онзи миг реши да поддържа Йенифер жива дигитално.

Обади се на Мю да й каже, че ще му се наложи да работи още една седмица по случая с Риалити убиеца. Прокурорът държал да не допуснат и най-малък пропуск в разследването. Тя, разбира се, се разочарова, предложи да се върне в Стокхолм да му прави компания. Той успя да я разубеди, каза, че ще е по-добре да си остане на западното крайбрежие, да се види с приятелите си, както възнамеряваше, а той щеше да отиде възможно най-скоро.

Така си спечели една седмица.

Събра телефона на Йенифер, компютъра й, дебитната карта, устройството за онлайн банкиране и всичко друго, което можеше да му потрябва. Провери колко често има навик да пише в социалните мрежи. Извади късмет. Инстаграм един-два пъти седмично, Фейсбук също. Малко комуникация през месинджър, но нищо, с което да не може да се справи. Най-трудно щеше да е, ако някой позвънеше, но и тук късметът бе на негова страна. Най-близките й хора, изглежда, предпочитаха да общуват с нея чрез есемеси и Снапчат. Когато все пак някой позвънеше, той не вдигаше и по-късно отговаряше с есемес, че е видяла, че са я търсили, нали така? Обикновено не се оказваше нищо важно и се разбираха с още едно-две текстови съобщения.

Той посвети седмицата в Стокхолм на спорадични постове в социалните мрежи — как Йенифер обикаля сама из града и й хрумват разни мисли. Обикновено тя не беше на снимките, които качваше, но Били знаеше, че поне от време на време трябва да пуска по някое селфи. Не често — щеше да отнеме време, а и беше рисковано, трябваше да прецени правилно пропорциите, светлината и разстоянието. Новите технологии обаче го улесняваха. В днешно време възможностите за фалшифициране на снимки и видео бяха по-големи откогато и да било и ако се направеше правилно, реално ставаше невъзможно да ги различиш от истинските.

Останалото време посвети на четене на постовете й, за да се запознае със стила й, начина й на изразяване, употребата на съкращения и емоджи. Успешно отклони няколкото покани за питие, басейн и барбекю. Като цяло засега никой не поставяше под въпрос присъствието й в интернет. И в живота.

Следващата седмица той замина при Мю на западното крайбрежие. Това беше най-трудната част. Сам в Стокхолм можеше изцяло да се съсредоточи върху задачата и почти забравяше какво бе сторил. Когато се върна в истинския свят, стана по-тежко. Обикновени хора, общуване, приятели, деца на приятели, миниголф, разходки, нощи с Мю. Понякога сякаш стоеше извън ставащото около него и се гледаше отстрани, убеден, че му личи в какво се е превърнал. Костваше му такива усилия да се държи нормално, че се боеше да не се получава обратният ефект. Пусна няколко поста, които намекваха, че Йенифер още е в Стокхолм, но възнамерява скоро да пътува.

Откриването на дрехите и вещите на Йенифер се забави повече, отколкото Били очакваше. Вярно, труднодостъпна пещера и до голяма степен неизследвана, и затова опасна за повечето хора, но все пак.

Отиде до Франция в средата на юли.

Преди това се погрижи тя да си „изгуби“ телефона за близо седмица и затова помоли който иска да се свърже с нея, да я търси през месинджър. По този начин поне не му се налагаше да пуска снимки. После тя се върна и разказа, че заминава с автобус за Франция, но не спомена, че смята да се гмурка, докато е там.

Франция се оказа предизвикателство.

Първо, да отсъства близо седмица, без да събуди подозрения у Мю, второ, да фалшифицира пътуването с автобус дотам, без да показва автобуса — да не би някой да потърси транспортната фирма; да се погрижи Йенифер да отсяда в хотели с автоматична регистрация и без камери за наблюдение на входовете; да пристига късно, да си тръгва рано, та възможно най-малко други гости да могат да я видят. Да внимава къде се използват кредитните й карти.

След четири дни той преустанови всякакви постове и тя изчезна. Чу, че баща й я обявил за издирване, когато не се върнала на работа в началото на август, както била казала, но оттогава нататък — нищо.

До днес.

Най-после бяха намерили вещите й, които той беше оставил в труднодостъпната подводна пещера. Безотговорно от негова страна да се гмурка там, но усещаше, че е нещо, което самата Йенифер би сторила.

За вълнението, предизвикателството, адреналина.

Поне Били така се надяваше.

Сега провери името й във всички платформи. Няколко коментара на страницата й във Фейсбук как не можели да повярват, че е истина и се надявали Йенифер скоро да се обади, но той не виждаше някъде да е допуснал грешка. Никой не беше забелязал, че не са я виждали на живо от края на юни.

— Какво правиш?

Били подскочи, когато чу гласа на Мю. Набързо се увери, че тя не вижда екрана, и превключи на нещо служебно.

— Бачкам. Не мога да заспя.

Мю дойде при него и го прегърна през рамо, хвърли бърз поглед на екрана и се наведе да го целуне по челото.

— Заради историята с Йенифер?

— Сигурно.

— Искаш ли компания?

Той я прегърна през кръста и въздъхна.

— Не, лягай си.

Тя само кимна, но остана при него. Тайната го разкъсваше. Но скоро тя вече нямаше да стои между тях. Когато злополуката при гмуркане във Франция станеше официална версия за случилото се с Йенифер, той щеше сам да повярва, че това е истината. Писъкът, който непрестанно клокочеше току под повърхността, щеше да се превърне в тих шепот. Сигурен беше в това.

Разбира се, никога нямаше да открият тялото на Йенифер.

И това се беше наложило да свърши през онези дни в Стокхолм.

Беше напрегната седмица.

14-ти октомври

Вече е вчера.

Когато те предадох.

Предадох всички ви. Провалих се.

Не можах да заспя.

Исках да изляза. Да се кача горе.

Помниш ли летните нощи, когато седяхме на покрива?

Гледахме града.

Повече мълчахме, но понякога си говорехме.

За всичко. За бъдещето.

Не сме мислели, че то ще е толкова кратко.

Полицията дойде. Там. Където Клара се измъкна. Видях ги.

Жалко е, че допуснах грешка.

Ами ако вече приближават.

Трябва ми още време.

Мислех, че ще имам.

Но и с теб така мислехме.

Онези нощи на покрива.

Никъде нищо не пише за Йевле.

Значи не са открили всичко.

Но няма смисъл да гадая.

Продължавам по план.

Още не се е свършило.

Ни най-малко.

Утре заминавам за Вестерос.

Себастиан бутна кафявата дървена врата на хотела. Младият мъж на рецепцията му се усмихна, когато приближи.

— Добро утро — поздрави го с толкова жизнерадостен и напевен тон, че Себастиан го намрази само заради тези две думи.

Изгледа го кръвнишки и го подмина мълчаливо.

— Имате посетител.

Себастиан спря. Първоначалният му порив беше да се обърне и да си тръгне. Да избяга. Не познаваше никого, който би могъл да го посети тук. Никого освен Магда. Как е стигнала до хотела преди него? Събудила се е сама в леглото, почувствала се е употребена, метнала се е в колата, недоволна от ролята, която й е отредил. Той набързо си повтори събитията от вечерта и нощта. Тя притежаваше всичките му книги, знаеше доста за него. Проявяваше голям интерес.

Прекалено голям?

Ако беше тя, Себастиан се надяваше да е дошла да му крещи. Това можеше да го изтърпи. Но ако настояваше за някаква форма на обвързване, тогава ставаше досадно. Боже, и така имаше предостатъчно жени, които влагаха твърде много чувства в еднократната им свалка. Последната такава в момента лежеше в женския затвор в Юста за опит за убийство срещу Урсула.

— Ето ви.

Себастиан се завъртя към коридора, който водеше навътре в хотела. До едната стена бяха поставени две черни кожени кресла до ниска масичка с безплатни вестници. В едно от креслата седеше жена. Не беше Магда. Около четиресетгодишна, предположи Себастиан. С тъмна коса до раменете, сини очи и хубава фигура под палтото, отбеляза той по навик, когато тя остави вестника, който беше прелиствала, и се изправи.

— Не ме познахте — жената тръгна към Себастиан с развеселено изражение.

— Не — призна си той честно.

А трябваше ли? Дали не е била на срещата в книжарницата снощи? Не, би я забелязал. Изглеждаше далеч по-интересна от малко скучната Магда, с която беше прекарал нощта.

— Ане-Ли Уландер, запознахме се в Лунд.

Това не му помогна ни най-малко. Дали е спал с нея?

Възможно беше. Даже вероятно. Поне така му се искаше.

Но това не обясняваше какво търси в хотела му в Сала в шест и половина сутринта. Кога последно беше ходил в Лунд? Преди много години.

— Помогнахте ни в едно разследване — продължи тя с обясненията.

— Вие сте полицайка от Лунд — кимна Себастиан и загуби интерес в мига, в който разбра, че вероятно го търси по работа.

— Бях, сега съм в Упсала.

— Аха, гледай ти.

— Закусихте ли?

Не беше. Магда още спеше, когато той се измъкна от дома й малко след пет. Консултира се с картата в телефона си и видя, че ще му трябват четиресет минути да се върне в хотела. Надяваше се разходката да му се отрази благотворно, да му помогне да задържи мимолетното чувство на удовлетворени малко по-дълго, но още по пътя през тъмния пуст град отново се почувства празен и с натежало сърце. Затова пое по заобиколен път с надеждата слънцето да изгрее, докато ходи, та да му просветне, поне в буквалния смисъл; но когато стигна, още беше тъмно.

Тъмно и тъжно.

Нямаше да остава, вече беше решил. Право в стаята, събира си багажа и се омита. Само че Ане-Ли се появи.

— Аз не закусвам — отвърна той.

Което не беше вярно, но никак не му се искаше да удължава престоя си в Сала, нито да узнае за какво го търси полицията на Упсала.

— Е, аз закусвам — усмихна се Ане-Ли, изгледа помещението, в което се намираха, и го хвана под ръка. — Само че не тук.

— Не.

Отговорът беше кратък и ясен. Не оставяше място за тълкувания или недоразумения, но беше ясно, че Ане-Ли няма да се откаже толкова лесно.

— Защо? — попита тя, по-скоро любопитна, отколкото разочарована, и отхапа от сандвича с авокадо, който си беше купила.

— Не искам.

Простата истина.

Себастиан остави чашата кафе, друго не си беше поръчал. В кафенето, където го заведе Ане-Ли, освен тях имаше още само четирима клиенти. Още беше много рано.

— Мога ли да променя решението ви по някакъв начин? — Ане-Ли го погледна над чашата със сок от моркови.

В тона й нямаше ни най-малка следа от сексуален намек или покана и Себастиан реши също да се преструва, че не вижда такава.

— Как ме открихте? — попита.

— Обадих се на Торкел Хьоглунд. Той ми каза, че вече не работите при него, че пишете книга. Така ли е?

Изненада се, че Торкел знае. Сигурно бе научил от Урсула. Чудеше се дали Торкел е проявил интерес, или тя му е казала, без да я пита. Не че имаше значение. От старите му колеги не Торкел бе този, който му липсваше.

— Затова се обадих в издателството и те ми казаха, че сте тук — продължи Ане-Ли, след като не получи отговор на въпроса си.

— Защо просто не ми се обадихте?

— Щяхте ли да вдигнете?

— Не.

— Щяхте ли да ми позвъните по-късно?

— Не.

Ане-Ли пак му се усмихна, сякаш открито недружелюбният му тон я забавляваше.

— Дотук е само четиресет и пет минути с кола — сви рамене тя. — Реших, че ще ви е по-трудно да ми откажете в лицето — продължи и сведе очи. — Особено ако ви поканя на закуска.

— Но не ми беше — прекъсна я Себастиан. — Отказах ви веднага.

Усмивката й помръкна. Взе една салфетка и си избърса устата, след което се приведе към него. Този път беше сериозна.

— За по-малко от месец бяха извършени две брутални изнасилвания и един опит. Той няма да престане. Още жени ще пострадат. Той е хищник.

— Много хора са хищници — вдигна рамене Себастиан.

— И не чувствате никаква отговорност да се опитате да ги спрете, ако можете? — учуди се Ане-Ли.

Себастиан я погледна в очите. Истината беше, че не, не чувстваше. Не носеше отговорност за света. Не го водеше желание да го направи по-добър. Отговаряше само за себе си и за собствените си деяния; никога не разбираше онези, които, когато някой извършеше нещо нередно, „се срамуваха, че са шведи“ или „се срамуваха, че са мъже“, или изобщо се срамуваха от чуждите прегрешения. Той не вярваше в колективната вина. Нито в колективната отговорност. Беше наясно, че ако се опита да обясни, ще изглежда точно толкова егоистичен и безчувствен, колкото беше в действителност, а усети, че по някаква причина не желае Ане-Ли да има лошо мнение за него.

— Вече не работя с полицията — каза само, отмести поглед от нея и отпи от кафето.

— По собствен избор?

Себастиан я изгледа въпросително. Ясно беше, че няма намерение да й отговори, затова тя продължи:

— Напуснали сте „Риксмурд“, за да обикаляте по книжарниците в разни малки градчета и да говорите за двайсетгодишни книги?

Себастиан мълчеше. Ане-Ли побутна чинията, сключи ръце под брадичката си и го прикова с поглед.

— Чела съм книгите ви. Стават, сносен писател сте, но сте страхотен криминален психолог.

— Аз съм най-добрият — каза Себастиан по навик.

— Защо тогава не вършите това, в което сте най-добър, вместо нещо, в което сте горе-долу добър?

— Защото не искам.

— Е, добре. Поне опитах — облегна се тя. — Ще трябва да пробвам с другия. Першон Ридарщолпе.

— Той е идиот. — Себастиан не се сдържа и се подсмихна. — И знам какво сте намислили.

— Какво съм намислила? — пак му се усмихна чаровно Ане-Ли.

— Използвате всеизвестната ми неприязън към Ридарщолпе, за да се съглася да работя с вас. Няма да стане.

— Добре тогава, значи ще довършим закуската си с дружеско бъбрене и после всеки поема по своя път. — Ане-Ли взе чашата си и се облегна назад. — Да ви е попадал някой хубав филм наскоро?

Себастиан я изгледа. Тя не приличаше на другите полицаи, с които беше работил. Сега разбра защо не му се искаше да има лошо мнение за него. Харесваше я. Но той нямаше да работи с нея, а тя никога нямаше да легне с него, тъй че щяха да постъпят точно така — щяха да закусят и да си побъбрят дружески, а после всеки щеше да поеме по своя път.

Телефонът й иззвъня. Тя го извади от джоба си, погледна дисплея и вдигна, без да му се извинява.

— Здравей, Ваня, какво има?

Обърна гръб на Себастиан и изслуша отговора, но той дори не забеляза. Правилно ли беше чул?

Наистина ли беше Ваня? Неговата Ваня?

В Упсала ли е отишла да работи?

Известно му беше, че си е взела почивка от „Риксмурд“, но с Урсула не бяха говорили повече за нея. Той не попита, тя не му каза. Ане-Ли приключи разговора с обещание да се върне в службата до девет часа и остави телефона си на масата, отново без да се извини.

— Кой беше? — попита Себастиан със, както се надяваше, равнодушен тон.

— Една от разследващите ми полицайки. Сигурно я знаете, дойде от „Риксмурд“. Ваня.

— Ваня Литнер.

— Да, същата. Добро момиче.

Себастиан беше последният човек на света, който би повярвал в божествената намеса, съдбата или дори късмета, но това… Ваня беше в Упсала и работеше по разследване, в което току-що го помолиха да се включи. И от всички възможни места това стана в една ранна сутрин в Сала.

Нов шанс.

Последен шанс.

Той взе чашата си и също се облегна назад, като се стараеше да не изглежда твърде развълнуван.

— Помислих малко, докато говорехте по телефона — започна и отпи от кафето, сякаш се колебаеше как да се изрази. — Значи смятате, че този тип ще излезе по-ужасен от Мъжа от Хага?

Ане-Ли го изгледа изненадано. Каквото и да е очаквала да й каже, със сигурност не е било за нейния случай, личеше си.

— Ако му позволим да продължи, да — отговори тя с известна надежда в гласа.

Себастиан закима бавно, като че ли се бореше със себе си, и накрая я погледна в очите:

— Добре, разкажете ми подробно.

— Мамка му, ти сериозно ли?!

Не беше сигурно към кого бяха отправени тези думи, но тъй като Ваня впи очи в него при влизането му в службата, Себастиан предположи, че възклицанието е насочено към него, макар че за присъствието му тук беше отговорна Ане-Ли.

Докато свиваха по „Свартбексгатан“ и паркираха пред полицейското управление — модерна девететажна сграда с изцяло остъклена фасада, където според табелите се помещаваха също национално звено „Затвори и пробация“ и Районната прокуратура — той обмисляше как да подходи към нея.

Дълго време не слезе от колата, осъзна, че се притеснява от предстоящата среща.

Дали да се прави на изненадан, уж че не е имал представа, че тя изобщо работи в Упсала, камо ли пък по това разследване? Бързо отхвърли идеята. Едно беше да лъже, в това беше адски добър, но чак да симулира изненада и тя да се хване — съмнително беше, че ще му се размине. Освен това Ане-Ли можеше да й каже, че са говорили за нея в Сала и да разкрие лъжата за секунда.

Накрая тя му почука на стъклото, той слезе от колата и след като се легитимира и се подписа, последва Ане-Ли до един от асансьорите в новопостроеното крило. През това време стигна до решение — да бъде плах и изпълнен със съжаление. Щеше да започне с това как знае, че тя не го иска там, да продължи с обещание само да работят заедно и нищо повече, да признае досегашните си грешки и да обещае да се промени и да стане по-добър.

Да, това щеше да е.

Но той едва успя да излезе от асансьора, камо ли да заговори.

Ваня ги видя, докато идваха, и се закова на място. Очите й загоряха, раменете й се стегнаха, цялото й тяло се напрегна, сякаш готово за атака, когато те бутнаха вратата и влязоха в службата. Ане-Ли дори не успя да го представи, преди Ваня да изстреля въпроса за присъствието му. Ане-Ли само изгледа Ваня за момент, преди да посочи един мъж на около 35 години, който седеше зад бюро до прозореца:

— Карлос Рохас, дясната ми ръка — представи го тя.

Мъжът се изправи, протегна ръка и Себастиан забеляза, че носи поне три пуловера.

— Това е Себастиан Бергман, криминален психолог, ще ни помага в разследването — продължи Ане-Ли, докато си сваляше палтото.

— Здравей, добре дошъл — поздрави го Карлос и изгледа Ане-Ли въпросително.

Не чу ли възклицанието на Ваня? Нямаше ли да й отговори по някакъв начин?

— Благодаря — отвърна Себастиан и стисна ръката му. Беше ледена, сякаш изведнъж се е озовал навън без ръкавици в зимен ден.

— Ваня, може ли да си кажем две думи? — продължи Ане-Ли с нормален тон и кимна по посока на кабинета си, който всъщност представляваше само няколко стъклени стени около бюро, библиотечка и два посетителски стола.

— Здравей, Ваня — промълви Себастиан смирено, но тя само го изгледа яростно и тръгна след шефката си.

Ане-Ли окачи палтото си и посочи на Ваня един от дизайнерските столове „Ханс Вегнер“. Ваня се тръшна на стола с гръб към Себастиан и Карлос. Стъклените стени не я отделяха толкова от него, колкото й се искаше. Струваше й се, че усеща погледа на Себастиан в гърба си, но не се обърна да провери дали си въобразява.

— Така. Обясни — нареди Ане-Ли и седна срещу нея.

Откъде да започне? Как Себастиан я молеше да го пусне в живота си, само за да я нарани впоследствие. Как вечно обещаваше да даде най-доброто от себе си, но я предаде накрая. Как се почувства колкото обидена, толкова и ядосана, когато го видя преди малко. Колко да разкрие?

За Ана, Валдемар и Себастиан.

Мама, татко и татко.

— Първо на първо, той ми е баща.

Все отнякъде трябваше да започне, а това беше най-важната информация.

— Сериозно? — вдигна вежди Ане-Ли.

— Да.

Ане-Ли погледна към общия кабинет, където Карлос показваше на Себастиан къде да се настани. После пак се обърна към Ваня, кимна й да продължи. Личеше, че не смята роднинството за достатъчна причина за острата реакция на колежката си и за отхвърлянето на Себастиан. Ваня реши да не й спестява нищо.

— Той е сексманиак. Няколко пъти е лягал с жени от нашите разследвания — свидетелки, прокурорки, близки на жертвите, какви ли не. Държи се крайно непрофесионално.

— Ще го имам предвид — кимна другата жена равнодушно.

Не такава реакция очакваше Ваня. Започваше да губи самообладание. Наистина ли щеше да се наложи да обяснява защо Себастиан Бергман не бива да помирисва полицейско разследване, след като дори не биваше да приближава нормални хора?

— Той е арогантен, себичен, сексист, не знам какво още ти трябва, да му се не види. Той е ходещ проблем във всяка служба.

— Аз съм шефът, така че проблемите в службата са моя грижа.

Ваня въздъхна разочаровано. Ане-Ли просто не искаше да я чуе. Явно беше взела решението и нямаше значение какво ще й каже.

— Нарани ме, мен, лично, няколко пъти — промълви тя в последен опит да й повлияе емоционално. — Той беше причината да напусна „Риксмурд“.

Което не беше съвсем вярно. През пролетта тя осъзна, че се налага да промени живота си. Да направи нещо ново. В крайна сметка трябваше да помисли какво всъщност желае, коя е тя, „да намери себе си“, макар че тя самата никога не би използвала такива високопарни думи. Това включваше напускане на „Риксмурд“. Но способността на Себастиан вечно да намира начин да се набърка в разследванията им, спомогна за решението. Ане-Ли я погледна в очите и се наведе към нея:

— Не си мисли, че не се вслушвам в думите ти, Ваня. Аз също не съм чувала много хубави неща за него. — Тя стана и отиде до прозореца, вгледа се в колите на кръговото движение осем етажа под тях. — Но е въпрос на време пресата да надуши какво става. И да гръмне. Дотогава трябва да съм направила всичко по силите си. Да поканя най-добрия профайлър в Швеция, е стъпка в правилната посока.

Ваня кимна неохотно — от чисто полицейска гледна точка шефката й имаше право.

— Ако оставиш личните отношения настрана — продължи Ане-Ли и се обърна към Ваня, — нима той не е добър в работата си?

Ваня нямаше намерение по никакъв начин да сътрудничи за настаняването на Себастиан в Упсала, толкова близо до нея, затова замълча, което само по себе си беше достатъчен отговор.

— Докато е тук, ще си държи панталона закопчан и ще се отнася уважително с хората.

— Да бе — изсумтя дъщерята.

— Но въпросът е… — Ане-Ли се престори, че не я е чула — дали ти можеш да работиш с него?

— Не ми се иска — отговори Ваня искрено.

— Извинявай, Ваня, но трябва да отговориш с „да“ или „не“.

Бяха се постарали да направят сутринта възможно най-нормална. Заради Виктор. Станаха заедно, направиха закуска, приготвиха му нещата за часа по физическо възпитание.

През нощта не можаха да заспят до късно. И тя, и Сак дълго будуваха, тихо си шепнеха от двете страни на спящото дете. Сак заспа в един и половина; за своя изненада Клара също успя да поспи няколко часа и на сутринта се чувстваше по-добре. Може би заради ежедневната обстановка и делничните задължения. Заради Виктор трябваше да си е все същата мама. Сак попита какво да прави, дали да си остане вкъщи, да не ходи на работа? Да се върне, след като заведе Виктор на училище. Решиха да отидат заедно. След като изпратиха детето, Сак отново попита какво да правят. Как предпочита тя.

Клара искаше да види Ида.

Преди по-малко от месец, когато научи какво се е случило на гробището, се чуди известно време дали да й се обади, но накрая се въздържа. Сега искаше да я посети.

Защо — не знаеше точно.

Просто й се струваше, че е редно.

Сак я изпрати дотам и се разбраха след час да дойде да я вземе. Ако решеше да остане по-дълго или пък да си тръгне по-рано, щеше да му прати съобщение.

Клара преживя известен шок, като видя старата си приятелка. Ида изглеждаше изтощена — тъмни кръгове под очите, бледа сивкава кожа и сплъстена безжизнена коса, сякаш отдавна не се е къпала. Освен това беше отслабнала. Разбира се, можеше да е станало и преди нападението, Клара не я беше виждала от няколко години, но чувстваше, че не е така. Ида не показа особена радост, нито благодарност, че е дошла да я види, само измънка: „Здравей, при мен ли идваш?“, прегърна я за секунда и я покани в апартамента си.

Отидоха в кухнята, където често бяха седели.

Когато още общуваха.

Нищо не се беше променило. Полукръглата маса до стената, белите столове, скрина до другата стена с малката калаена купа и фигурките на Исус и Дева Мария, таблото за бележки отгоре, кремавите шкафове, микровълновата върху плота от светло дърво. Клара не виждаше никаква промяна след последното си гостуване.

— Защо? Само за това мисля. — Ида дойде до масата и наля две чаши кафе. На Клара й се стори, че от нея се носи лека миризма. — Защо се случи? Защо точно на мен?

— Разговаряш ли с някого? — попита Клара.

— Не бих казала — поклати глава Ида. — Мама предложи да дойде при мен за известно време, но аз не исках.

— Защо не? Тъкмо няма да си сама.

Защо не? Ида сама си беше задавала този въпрос. Без съмнение щеше да е по-добре при нея да има някого през първите седмици, когато подскачаше при всеки звук в къщата, при всяка стъпка на площадката. Но тя не желаеше. Искаше й се никой да не знае какво й се е случило.

— Щеше да й е трудно, щеше да се тревожи повече от мен. — Опита да се усмихне, когато седна срещу Клара. — И не искам да се отнася с мен по-различно отпреди.

Само дето всичко беше по-различно.

Тялото й, общо взето, беше възстановило нормалния си ритъм. Вече не трепереше неконтролируемо, не се будеше толкова често нощем. Все още се насилваше да яде, но поне се хранеше. В емоционално отношение обаче беше друго. Трудно й беше да се съсредоточава, люшкаше се между крайни състояния, ту беше тъжна, ту яростна. Мислите й се връщаха все към едно и също.

Защо?

Защо се случи?

Защо точно на мен?

Молеше се. Повече откогато и да било; имаше нужда от помощ, за да продължи напред, да се излекува. Но не получаваше отговор. Опитваше се да намери утеха в Библията. Не искаше да ходи на църква. Не желаеше хората да клатят глави и да я съжаляват.

Или още по-лошо — да мислят, че си го е заслужила.

Че е справедливо наказание за нещо, което е извършила.

Знаеше, че Бог не наказва по този начин, че Исус е изкупил всички грехове и стига тя да се помолеше за прошка, щеше да я получи. Но не всички от паството гледаха по този начин. Някои вярваха в справедливото Божие наказание. Не можеше да говори с Клара за това. Бяха се запознали в църквата преди няколко години, но Клара бе поела по друг път.

— Не ти ли помага някой от църквата? — попита я старата приятелка, сякаш прочела мислите й.

— Придружават ме до магазина един път седмично. Не смея да излизам сама.

Клара я разбираше. Тя също се притесни, когато Сак я остави пред входа, усети как страхът се прокрадва зад нея по краткия път по стълбите до вратата на Ида. А преживяното от приятелката й трябва да е било сто пъти по-ужасно.

— Понякога ме е страх дори да изхвърля боклука — обади се Ида.

Почти всичко извън апартамента събуждаше спомени за нападението. Звуци, миризми, хора. Решението беше да си стои вкъщи. Целият й свят се беше смалил до две стаи и кухня. Тя стана да налее още кафе.

— Дали можеш ти да го хвърлиш, като тръгваш?

— Разбира се. Смяташ ли, че е случайност, че нападнаха и двете ни?

Не разбра как зададе въпроса. Когато се чу сякаш отстрани, Клара осъзна, че именно той я е довел тук. Търсенето на връзка.

— Какво може да е иначе? — отговори Ида с гръб към нея, обърната към плота. — Нали спомена, че имало и трета?

— Да, някоя си Тересе…

— Която изобщо не познаваме — прекъсна я Ида.

— Да.

— Значи…

Настъпи мълчание. Ида остави каната на плота, но не помръдна, изглежда, нямаше желание да се връща на масата. В интерес на истината, чувствата й по отношение на посещението бяха смесени. Веднага щом Клара й каза защо е дошла, какво й се е случило, познатият до болка въпрос изникна отново.

„Защо точно на мен?“.

Но този път едно тихо гласче добави:

„Защо не на нея?“.

Опита се да не мисли колко е несправедливо. Грях е да пожелаваш подобно нещастие на друг човек. Обаче Клара беше обърнала гръб на Господ. Изостави църквата и общността, а й се размина само с малко болки в гърлото. Ида никога не беше криввала, нито веднъж. А я изнасилиха.

— Извинявай, но съм страшно уморена — даде да се разбере, че гостуването трябва да приключва.

Клара само кимна и стана.

— Добре, разбирам напълно — отговори.

Ида я изпрати до вратата, мълчаливо гледаше как Клара си облича палтото и се обува, взима двете торби боклук и се спира с ръка върху дръжката на вратата.

— Обади ми се, ако ти трябва нещо или искаш да ти помогна с каквото и да било.

И двете знаеха, че това няма да стане.

Ида заключи вратата след Клара и сложи веригата, след което се върна в кухнята и се зае да раздига чашите от масата.

Можеше да е приятно.

Стара приятелка, която се опитва да възстанови отношенията.

Протегната ръка.

Само че нейният живот никога повече нямаше да бъде нормален. За няколко минути един мъж го беше унищожил. Ида си пое дълбоко дъх и се помъчи да потисне тези мисли. Да ги пропъди. Понякога успяваше. Да си втълпи, че не бива да губи надежда.

Беше жива.

Оттук нататък можеше да става единствено по-добре.

Най-лошото беше минало.

Тя отиде до мивката и изми чашите в щастливо неведение колко дълбоко грешеше.

Рашид слезе от колата и вдигна очи към прозореца на третия етаж. Щорите бяха пуснати. Естествено. Той заключи колата, въздъхна и пресече улицата.

От агенцията за недвижими имоти го бяха назначили за лице за контакт на наемателите преди около година. Идеята беше винаги да могат да се свързват с един и същи човек. Това уж щяло да улесни комуникацията между хазяин и наемател. Щяло да изгради връзка, да създаде доверие.

С Ребека Алм не се получи кой знае колко добре.

Той идваше с все същата задача вече четвърти път.

Въведе кода, отвори входната врата, отиде до асансьора и натисна копчето за третия етаж. Всички наематели бяха приветствали решението на агенцията да инсталира противопожарна аларма във всяко жилище и да ги снабди с пожарогасители, и бяха съгласни, че е крайно време.

Всички освен Ребека.

Тя беше убедена, че в алармите крият камери или други устройства за наблюдение, затова и твърдо се противопостави на инсталирането. Рашид по никакъв начин не показа за колко откачена я смята, а търпеливо й обясни, че за съжаление този въпрос не подлежи на обсъждане. Тъй че въпреки шумните й протести системата беше инсталирана. През следващата седмица той си намери предлог да влезе в апартамента на Ребека и както и очакваше, устройствата бяха свалени. Последва доста разпалена размяна на реплики, която завърши с уговорката Ребека сама да инсталира избрани от нея устройства, но това да стане най-късно до първи октомври. От трети насам Рашид търсеше Ребека, за да провери дали наистина са на място, но тя не отговаряше и не му се обаждаше.

Рашид слезе от асансьора и отиде до светлата дървена врата с надпис „Алм“ върху капака на отвора за писмата. Позвъни и почака без кой знае каква надежда Ребека да отвори, дори и да си е вкъщи. Звънна пак няколко пъти, чу пиукането зад затворената врата. Но никой не отвори. С лека въздишка Рашид извади общия ключ от джоба си. След като се обаждаха, пращаха есемеси и имейли, писаха писма и така и не получиха отговор, от агенцията се консултираха с юристите си и решиха, че имат право да влязат в жилището без позволение. Ставаше дума за безопасността на всички в сградата.

Рашид позвъни още веднъж, почака още десетина секунди и после пъхна ключа, завъртя го и открехна вратата няколко сантиметра.

— Ехо! Ребека! — провикна се той през процепа. — Рашид е! Влизам.

Никакъв отговор. Пълна тишина в апартамента. Рашид отвори и пристъпи в малкото антре.

— Ехо, Ребека! Рашид е. Вкъщи ли си?

Пълната тишина, която го посрещна, му даде отговор на въпроса и той малко си отдъхна и затвори вратата след себе си. Не че беше общувал кой знае колко с Ребека Алм, но знаеше едно — никак нямаше да й хареса, че влиза в дома й с общ ключ. Сега поне нямаше да му се наложи да я успокоява, а и по всяка вероятност щеше да му се размине жалбата в полицията за влизане с взлом.

Той си изтри обувките и влезе в хола, разположен под ъгъл спрямо кухнята, която след две години трябваше да се ремонтира. Рашид погледна тавана над двуместния диван и масичката. Никаква противопожарна система. Изпита известно разочарование, беше се надявал това да е последният път, в който се занимава с този въпрос, но явно не беше. Продължи да се разхожда из апартамента, хвърли поглед към кухненския плот. Остатъци от закуска; имаха вид, че са там от доста време. От тях ли идваше тази сладникава миризма?

Рашид продължи към затворената врата на спалнята. Бяха се разбрали за датчик във всяка стая. Тъй като в хола нямаше, той не таеше големи надежди в спалнята да е сложен, но беше длъжен да провери. Бутна вратата и тутакси отстъпи крачка назад.

Тя си беше вкъщи.

Спеше.

Бързи мисли преминаваха през главата му. Не можеше да я събуди, щеше да й докара инфаркт. Какво да прави тогава? Да си тръгне? Да остави вратата на спалнята отворена и да позвъни пак? Да се върне друг път? И тогава мозъкът му схвана какво всъщност вижда. Да, Ребека лежеше на леглото, само че не спеше. Ни най-малко.

По корем върху покривката с крака, увиснали от ръба.

Гола от кръста надолу, ако не се броят чорапите.

С чувал на главата.

Торкел слезе от метрото и тръгна по „Бершгатан“. Оказа се по-късно, отколкото си мислеше. Беше се успал. Отново. Не носеше ръкавици, затова пъхна ръце в джобовете на палтото си. Всички повтаряха колко е студено, че зимата е дошла ненормално рано, но Торкел го намираше за освежаващо. Нямаше от какво да се оплаче. Истината беше, че всяка сутрин се будеше с почти нереално усещане.

Беше щастлив.

Отдавна не беше изпитвал щастие. Двамата с Ивон не живееха добре дълги години, преди да се разведат, а после… Какво имаше той? Работата, която поглъщаше почти цялото му време, и нещо като връзка с Урсула, с която спяха заедно от време на време. И почти нищо повече.

Доскоро беше сам.

Не се справяше сам.

После дойде лятото. След като завършиха разследването по случая с Давид Лагергрен, той се върна в Улрисехамн. При Лисе-Лоте. Прекараха там два-три дни, след което заминаха заедно за няколко седмици в лятната му вила недалеч от Мьолбю. Вилма и Елин също дойдоха. Съвсем доброволно. Елин си беше намерила лятна работа в един ресторант в Сьодер, но имаше свободна седмица в края на юли. Доведе и една от сервитьорките, както и приятеля си. Мина добре. Изглежда, не само приемаха, ами и харесваха Лисе-Лоте.

Последната вечер в къщичката, преди да му се наложи да се върне на работа — не всички имаха летни отпуски като на Лисе-Лоте — седяха на верандата и довършваха бутилката вино, която бяха отворили на вечеря. Лисе-Лоте остави чашата си на масата и се обърна към него със сериозно изражение.

— Само не се… вълнувай — започна и го хвана за ръка.

Торкел усети как се вледенява в топлата лятна нощ. Това не вещаеше нищо добро. Какво ли не му мина през главата. Всичко в един и същи стил:

„Тя ще ме зареже“.

Знаеше го. Беше твърде хубаво, за да е истина.

Той не каза нищо, само я гледаше, даже не беше сигурен, че диша.

— Мислех си за нещо — продължи тя.

„Определено ще ме зареже“ — мислеше си Торкел.

— Истината е, че нищо не ме задържа в Улрисехамн.

„Така, иска да живее по-близо до дъщеря ли си или да отиде да работи в чужбина няколко години. Също толкова лошо“.

— Искаш ли да се преместя в Стокхолм? При теб?

В първия момент реши, че не я е чул. Дали иска?

Нищо не искаше по-силно.

— Искам да кажа… кажи, ако смяташ, че избързвам — изгледа го притеснено Лисе-Лоте.

Торкел осъзна, че още не е изрекъл и дума и че е крайно време.

— Не, не, не, ни най-малко — заекна той.

И после пак млъкна. Сети се, че може да се възприеме като колебание. Все едно му трябва време да измисли как да се измъкне от положението. Че някъде в отговора му ще се появи едно „но“. Не умееше да води такива разговори.

— Много ще се радвам — пророни.

— Много ще се радваш — повтори Лисе-Лоте, но с усмивка на облекчение, която показваше, че и тя се е притеснявала преди разговора.

Торкел усети, че реакцията му омаловажава ставащото, омаловажава чувствата му. Време беше за големи думи — от онези, които рядко използваше и по тази причина му беше неловко да употребява.

— Не смеех дори да се надявам, камо ли сам да предложа, но нищо не искам повече. — Той я погледна в очите и стисна ръката й. — Много го искам. Обичам те.

Щом ще казваш големите думи, направо започни с най-голямата. И така, двамата заживяха в апартамента му в Хорнстул. Лисе-Лоте си намери работа в същия образователен концерн като директор на начално и основно училище в Мелархьойден. Лягаха си заедно вечер, будеха се заедно сутрин. За първи път от много време той копнееше да се прибере вкъщи след работа.

Беше нечий.

Беше щастлив.

— Добро утро — подвикна той на Урсула, когато бутна вратата на отдела.

— По-скоро добър ден. — Вдигна поглед тя от компютъра. — Някои от нас дойдоха, когато още беше утро.

Торкел не отговори на приятелската закачка, само си свали шапката и шала на път към трапезарията за втората чаша кафе за деня.

— Ти искаш ли нещо? — кимна той по посока на кухнята.

— Не, няма нужда — отговори Урсула. — Имаш посетител.

Торкел се спря. Посетител? Доколкото помнеше, за днес нямаше нищо планирано. Да не би Гунила да е пропуснала да запише нещо в графика му? Не беше в неин стил. Торкел погледна през рамо към стъклената стена на своя кабинет.

Ваня седеше на дивана.

Торкел не се сдържа и се засмя щастливо. Не се бяха виждали от онзи юнски ден, когато тя му съобщи, че смята да си почине от „Риксмурд“ за малко. Липсваше му. Повече, отколкото признаваше пред себе си, осъзна сега, когато я видя. Отказа се от кафето и отиде в кабинета си. Когато отвори вратата и влезе, Ваня вече се беше изправила.

— Виж ти, виж ти, кой ми е дошъл на гости. — Той пристъпи към нея и я стисна в дълга и пламенна прегръдка. — Да ни видиш ли си дошла? — попита и я пусна.

— Да, но… не само това. Ако може.

— Искаш да се върнеш? — попита Торкел с надежда в гласа и я покани да седне на дивана. — Искаш ли? Да започнеш работа отново?

Той се настани на креслото и се наведе към нея.

— Да, искам да се върна — кимна Ваня и не можа да не се усмихне, като видя как се зарадва Торкел.

— Добре дошла си, както знаеш — каза той и имаше вид, че само с усилие на волята се сдържа да не скочи от стола и да заръкопляска. — Но бях останал с впечатление, че в Упсала ти е добре.

Ваня въздъхна дълбоко. Колкото повече мислеше за това, толкова по-невероятно й се струваше. Седем полицейски региона, трийсет полицейски области и безброй районни полицейски управления. Из цялата страна се извършваха и разследваха престъпления. И въпреки това Себастиан Бергман съумя да се намърда точно там, където работеше тя.

— Така беше — започна. — Търсим сериен изнасилвач. Брутални нападения…

— Така ли? — прекъсна я Торкел. — Не съм чел нищо такова.

— Въпрос на време е.

— Колко?

— Дотук три. За малко повече от месец, така че ще има и още.

Той кимна сериозно. Брутални изнасилвания. Пълен ужас за жертвите, разбира се, но малко бяха престъпленията, които повлияваха на обществото по този начин, които — с право — изпълваха половината население със страх. Дори бандитските престрелки, палежите на автомобили и организираната престъпност нямаха същото въздействие. Да, създаваха усещане за опасност, подклаждано от пресата, която нагнетяваше обстановката, и от политиците, които взимаха някакви елементарни мерки, но повечето хора все пак съзнаваха, че в тези случаи става дума за разчистване на сметки. Докато сериен изнасилвач… Всяка жена, всяка една, можеше да се окаже следващата жертва.

— Както и да е — продължи Ваня, — познай кого привлече за разследването шефката ми.

Торкел можеше да се сети само за един човек, който би могъл да накара Ваня да напусне работа по средата на сложно разследване. Все пак тя беше един от най-добрите полицаи в Швеция.

— Не! — извика той.

— Да — кимна тя утвърдително.

— Себастиан? — Торкел беше длъжен да попита, за да е напълно сигурен, че говорят за един и същи човек.

— Самият той. Все така дразнещ. Ане-Ли попита дали мога да работя с него, да или не, и ето ме тук — завърши тя с леко вдигане на раменете.

— Да ми напомниш да й изпратя цветя — пошегува се той, но я разбираше напълно.

Откакто Торкел го върна на работа във Вестерос, Себастиан беше дразнител за цялата група, но най-вече за Ваня.

Той буквално промени целия й живот.

— Но дали мога да се върна? — попита тя. — Не си взел някой друг?

— Не е имало причина, работехме по някои студени случаи, но нищо голямо. Никакво собствено разследване.

Ваня си отдъхна. След като напусна Упсала, дойде право в „Риксмурд“, длъжна беше да провери дали има работа, място за нея.

— Как са всички? — попита, готова да бъде по-общителна и дружелюбна, след като най-важната част от разговора мина.

— Добре, мисля — отвърна Торкел и погледна през прозореца към Били, който тъкмо пристигна с тежка стъпка, хвърли раницата си на бюрото и си смъкна якето.

— Да не би днес да е ден за успиване или аз пропускам нещо? — попита Урсула и изгледа Били, който тъкмо си слагаше якето на облегалката на стола.

— Бях вкъщи с Мю, имахме някои работи за вършене — излъга Били и измъкна лаптопа си от раницата.

Истината беше, че не можа да заспи до пет и половина, събуди се два часа по-късно, когато Мю вече беше отишла на фитнес, за да потренира преди първия клиент за деня. Терзанието и страхът, с които се беше борил цяла нощ, не го бяха напуснали и той прекара още един час от сутринта в двойна и тройна проверка на дигиталните следи, които Йенифер беше оставила, преди да „изчезне“.

Урсула едва се сдържа да не въздъхне. Разбира се, че Били е бил вкъщи с Мю. Не бе далеч времето, когато тя беше единствената в екипа с дълготрайна връзка. С Мике. Вярно, разклатена и дисфункционална, тя редовно му изневеряваше, той беше очевидно нещастен, но все пак имаха връзка.

Торкел отдавна се разведе с Ивон.

Ваня и Били бяха сами.

Но това беше тогава.

Сега Торкел идваше всяка сутрин и представяше предишната вечер като осмото чудо на света, макар с приятелката му само да бяха вечеряли и гледали телевизия. Били си имаше Мю, с която Урсула така и не се беше запознала, но която явно така въртеше колегата й на малкото си пръстче, че беше цяло чудо, дето той не й се обаждаше всеки път, преди да изрази някакво мнение.

А сега и Ваня се върна.

Когато се появи преди около час, Урсула наля кафе и си поговори с нея, и доста бързо установи, че тя също е постигнала дразнещ душевен мир. Ваня не беше от хората, които споделят твърде много за личния си живот, но Урсула все пак научи предостатъчно сведения за ваканцията в Европа и за Юнатан, при когото сега щяло да й се наложи да се нанесе, тъй като апартаментът й бил даден под наем за още половин година.

А какво правеше самата тя, когато не работеше?

Обикновено се озоваваше на канапето с няколко чаши вино и зяпаше Нетфликс. Понякога четеше книга. Трябваше да приеме истината.

Беше съвсем сама.

Беше сама още когато живееше с Мике и Бела. Това беше тя, може би дори това беше избрала да бъде. Тъй че далеч не й се зловидеше, че колегите й са щастливи. В интерес на истината, не посвещаваше много време на мисли за тях извън службата.

Освен за Торкел.

За него понякога мислеше.

Все пак между тях имаше нещо. Не каквото на него му се искаше, но каквото тя можеше да му даде. А то, разбира се, не се оказа достатъчно. Не беше за всеки.

С едно изключение.

Себастиан.

Звънна телефон. На Били. Тя чу сигналите, чу го да вдига, но не обърна внимание. Годините в общ офис я бяха научили бързо да филтрира ставащото наоколо, което не я засягаше пряко. Но нещо в гласа на Били привлече вниманието й.

— Какво иска той?

Само три кратки думи, но гласът му звучеше различно. Напрегнато.

— И защо?

Урсула хвърли поглед към Били — той седеше с изправен гръб, сякаш готов бързо да скочи от стола. Готов да бяга.

— Сега тук ли е?

Определено напрегнат — и гласът, и тялото.

— Не, не, аз ще сляза.

После той затвори, стана и тръгна към вратата. Урсула го проследи с поглед. Който и да чакаше Били, явно беше човек, когото той не желаеше да вижда.

Били мина през автоматизираните въртящи се врати и влезе в приемната. Хвърли бърз поглед към Тамара на гишето и тя кимна към някакъв човек на около петдесет и пет години, с джинси и виненочервено пилотско яке, разкопчано над плетен пуловер; седеше на една от закрепените за стената пейки до вратата и беше оставил до себе си куфарче, шапка, шал и ръкавици. Не че се налагаше тя да му го посочва. Първо, мъжът се изправи веднага щом видя Били, второ, Били го позна. Отиде при посетителя и протегна ръка:

— Здравейте, Били Русен, търсили сте ме?

— Да, аз съм Кони Холмгрен, бащата на Йенифер.

— Да, сторихте ми се познат — отвърна Били възможно най-непринудено. — Виждал съм ваша снимка у Йенифер.

По-добре да спомене, че е ходил в дома й. Нека звучи като нормално приятелство между колеги. Най-добрите лъжи се придържаха възможно най-близо до истината. Потвърждавай всичко, особено ако е възможно да бъде доказано. Отричай възможно най-малко неща, мълчи си само ако е крайно наложително.

Например че си удушил някого по време на пиянски секс.

Кони кимна, сякаш отговорът му звучеше напълно правдоподобно, и после впи в него очи, които — Били едва сега забеляза — бяха зачервени от плач, изпълнени с мъка и отчаяние.

— Може би сте чули за станалото.

— Да, чух вчера. Ужасно, не знам… не знам какво да кажа. Ужасно е…

Кони не отговори, само пак кимна леко.

— Чули ли сте нещо ново? — продължи Били с — както се надяваше — добре симулирана надежда в гласа.

— Не, нищо — поклати глава Кони. — Началниците й в Сигтуна държат връзка с френската полиция, но засега…

Той не довърши изречението, за момент като че ли потъна в собствените си мисли и Били не знаеше какво да каже.

— Ужасно — повтори той, само за да наруши мълчанието и с надеждата Кони да стигне до причината за идването си.

Май не се получи. Мъжът все още мълчеше, зареял поглед в празното пространство.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита Били след още няколко секунди мълчание.

— Познавахте се, нали? Общувахте — обърна се Кони към Били.

Били се опита да определи дали „общувахте“ е деликатен начин да каже „правехте секс“. Очите на Кони не разкриваха нищо.

— Да, няколко пъти работихме заедно и после продължихме да контактуваме — опита Били.

Този отговор сякаш задоволи Кони. На Били му поолекна, мъжът май не знаеше нищо. А и обратното щеше да е странно. Коя жена разправя на баща си с кого спи?

— Говореше за вас — продължи Кони тихо.

Били само кимна. Какво е говорела? Колко? Не го е споменавала в есемесите и чатовете с родителите си, той беше проверил. Какво е казвала за него, когато са се виждали на живо, той, разбира се, нямаше как да знае. Трябваше да действа предпазливо, опипом.

— Да, както казах, поддържахме връзка, виждахме се от време на време.

— Тя каза, че сте специалист по техническите въпроси тук. — Кони размаха ръка из помещението. — Компютри и тем подобни.

— Да. Основно.

— Искам да ви покажа няколко неща. — Кони се завъртя към пейката, където беше оставил куфарчето си. — Може ли да седнем някъде?

— Говорих с шефовете й в Сигтуна, но не проявиха кой знае какъв интерес. — Кони отвори куфарчето.

Седяха на маса до прозореца в едно кафене на „Пулхемсгатан“ с две чаши кафе, които Били поръча, но които не докосваха. Кони премести вазата с цветя и сложи два листа на масата.

— Вижте — побутна ги той към Били, който се надвеси над тях.

Снимка, принтирана от профила на Йенифер в Инстаграм. Една от снимките, които той направи през седмицата в края на юни, когато остана сам в Стокхолм.

Селфи. От Лонгхолмен.

Йенифер усмихната в долния десен ъгъл на снимката на фона на лятното езеро и Вестербрун.

— Погледнете и тази — Кони му показа втория лист.

Също снимка на Йенифер, но по-стара и правена от нея самата. Били я позна веднага. Беше от миналата пролет, в Осло. На фона на вода, затова беше избрал точно нея за снимката от Лонгхолмен. Беше я смалил, поигра си със светлината, обърна я и огледално, но снимката си беше същата.

— Снимката е същата — повтори Кони като ехо собствените му мисли.

— Как така същата? — Били не смееше да вдигне очи към Кони. — Съвсем различни са.

— Йенифер е същата.

— Не съм сигурен, че разбирам… — смотолеви Били и се престраши да вдигне очи.

Гласът му издържа и не разкри нищо, затова се надяваше и лицето му да е невъзмутимо.

— Някой я е фалшифицирал — заяви Кони и посочи снимката от Лонгхолмен. — Гледайте косата. Стърчи по съвсем същия начин, само че тук — посочи снимката от Осло — вятърът духа отдясно, а на другата отляво. Обърната е огледално.

Тъй като началниците на Йенифер в Сигтуна очевидно не бяха повярвали на Кони, Били също погледна, изпълнен със здравословен скептицизъм, преди да се наведе и да се вгледа отблизо в двете снимки. Виждаше се ясно. Вятър откъм гърба развяваше косата на Йенифер по характерен и — трябваше да признае — лесно разпознаваем начин. Как е могъл да го пропусне? Проклинаше глупостта си. Толкова лесно е можел да го оправи.

— Какво се опитвате да кажете?

Кони се поколеба. Били вече знаеше накъде клони разговорът, но предполагаше, че бащата се опитва внимателно да подбере думите си, защото му е ясно как ще прозвучат. Полицията в Сигтуна вече го беше отпратила.

— Ето как стоят нещата: двамата с Карин, жена ми, говорихме за това, когато я обявихме за изчезнала през август. Не се бяхме чували с Йенифер от края на юни. Три пъти й звъняхме, тя нито веднъж не вдигна, и трите пъти ни прати есемеси, но така и не се обади…

— И? — прекъсна го Били.

— Говорих с някои от приятелите й — тогава, в началото на август, и пак, вчера и днес. Никой не я е виждал от двайсет и пети юни.

Били не отговори. Кони отново чукна с показалец върху снимките на масата.

— Ако са фалшиви, може да й се е случило нещо още през юни.

— Какво например? — изгледа го Били въпросително. — Крие се по собствена воля? Или?

— Не. — В тази кратка дума Кони съумя да вложи едновременно раздразнение и разочарование. — Ако се крие доброволно, няма причина да фалшифицира снимки.

Той си пое дълбоко въздух; ясно съзнаваше, че говори като човек, който не може да приеме, че дъщеря му е умряла, или поне не по този начин, и се хваща като удавник за сламка за най-малките признаци, че може да не е истина.

— Знам как звучи, но… — Той пак се вгледа в очите на Били и за първи път от началото на разговора имаше вид, че ще заплаче. — Тя беше лудетина. Обичаше предизвикателствата, но не би се гмуркала сам-сама в непозната пещера във Франция. Не беше безотговорна.

Били само кимна, докато бързо премисляше ситуацията. Всъщност извади огромен късмет, че бащата на Йенифер дойде точно при него. Кони не приличаше на човек, който ще се предаде без бой. Рано или късно някой щеше да му повярва и щеше да се разрови в изчезването и смъртта на Йенифер. Сега този някой щеше да бъде Били. Явно единственото, което Кони знаеше за него, беше, че е специалист по техническите въпроси в „Риксмурд“. „Компютри и тем подобни“, така каза. Фактът, че на Кони и през ум не му минаваше, че той може по някакъв начин да е замесен, Били приписваше на това, че е полицай и повечето хора с право не си представят, че полицай може да извърши тежко престъпление. Още не знаеше какво ще прави, но щеше да си спечели малко време, ако обещаеше да помогне на Кони.

— Звучи доста сложно — започна Били бавно, сякаш още се колебаеше дали да повярва на историята. — Но аз много харесвах Йенифер, така че мога да се заема. Ще видя какво мога да направя.

— Благодаря ви, благодаря ви!

Не можеше да пропусне облекчението и признателността в гласа на по-възрастния мъж; ясно беше, че е бил подготвен за нов отказ.

— Ще се погрижа да получите достъп до всичко, което е правила във Фейсбук и тъй нататък от края на юни — продължи той. — Задръжте двете снимки, ако искате.

Били само кимна. Все още не беше сигурен какво ще прави оттук нататък; знаеше само, че не желае да остава още дълго в кафенето със скърбящия баща на Йенифер. Почти като по поръчка телефонът му иззвъня. Извади го. Торкел.

Другият му живот го търсеше.

Ваня още беше там, забеляза Били, когато бързо влезе в Стаята и седна на свободния стол до вратата.

— Извинявайте. Какво пропуснах?

— Нищо, чакахме те — отвърна Торкел и стана от мястото си в другия край на масата; пред него имаше тънка папка. — Нека да започна, като кажа колко съм щастлив, че всички отново сме заедно — изгледа той всеки един поотделно. — Вече всичко е както трябва.

Урсула понечи да вметне, че щом Себастиан го няма, няма как да са всички, но се въздържа. Предвид присъстващите подобен коментар вероятно щеше да развали досега доброто настроение.

— Какво, връщаш ли се? — попита Били Ваня и се протегна към една от бутилките минерална вода на масата.

— Да, връщам се.

— Супер. Ама защо, нали в Упсала ти харесваше?

— Така е. После ще ти разправя.

— За съжаление ще се наложи да го кажем още сега — обади се Торкел. — Сутринта са открили труп в апартамент в Йевле — продължи той, вперил очи във Ваня, докато придърпваше папката от масата и я отваряше.

Ваня сбърчи чело. В погледа на Торкел имаше нещо почти извинително. Сякаш знаеше, че следващите му думи няма да й харесат.

Труп в Йевле.

Какво общо имаше това с напускането й на Упсала?

Йевле беше част от полицейска област Йевлеборг, която на свой ред беше част от полицейски регион Мит, чиято централа беше в Упсала. Където се намираха Ане-Ли и Себастиан Бергман. Но това беше всичко. Затова ли щяха да говорят за напускането на Ваня? Струваше й се пресилено.

Щом видя снимките, които Торкел нареди на масата, обаче, разбра, че не е.

Точно обратното.

— Да го вземат мътните! — не можа да не възкликне, като ги погледна.

И Урсула, и Били се обърнаха любопитно към нея, но тя само потъна по-дълбоко в стола, скръсти ръце и притисна брадичка към гърдите си като намусено дете, загледана мрачно в Торкел и в снимките на масата и ясно съзнаваща накъде вървят нещата.

— Ребека Алм — посочи Торкел една от снимките, на която жена лежеше по корем върху легло.

Краката й висяха от ръба.

Гола от кръста надолу, ако не се броят чорапите.

С чувал на главата.

— Както казах, открили са я сутринта, намерил я някакъв представител на хазяите. Незабавно я свързали с течащото разследване в Упсала, затова те са получили случая.

— Ане-Ли го е получила — вметна Ваня.

— Да — потвърди Торкел.

— Някой ще ни обясни ли, или трябва да гадаем за какво говорите? — попита Урсула и се обърна към Ваня.

Тя погледна към Торкел, който на свой ред вдигна леко рамене и й даде знак тя да отговори. Ваня си пое дълбоко дъх и се поизправи на стола:

— Разследваме сериен изнасилвач, който приспива жертвите си и им слага чувал на главата. Точно като този. — Посочи снимките, които Торкел беше наредил; Били се пресегна през масата и ги придърпа към себе си. — Ане-Ли, шефката ми там, привлече Себастиан в разследването, затова аз напуснах — завърши Ваня.

— А сега е повикала и нас — отбеляза Били.

— Както тя каза, вчера имахме изнасилвач, днес по всяка вероятност имаме убиец — кимна Торкел утвърдително.

— Добра е в това отношение — додаде Ваня. — Намира помощта, от която се нуждае.

Разочарованието, което се криеше в думите й, беше осезаемо. Хубаво беше да се използват всички налични ресурси, но това означаваше, че ще й се наложи пак да работи със Себастиан. На всички щеше да им се наложи пак да работят със Себастиан.

— Длъжни сме да поемем случая — каза Торкел и вече никой не можеше да сбърка извинителния тон на гласа му.

— Наясно съм — отвърна Ваня, малко по-грубо, отколкото възнамеряваше.

— Е, какво мислиш? — попита Торкел, отиде при Били, взе снимките на Ребека и ги прибра в папката. — Какво мислиш да правиш?

Какво всъщност мислеше? По някакъв странен начин се чувстваше по-скоро изтощена, отколкото разстроена. Сякаш беше невъзможно да избяга на Себастиан Бергман. Той отново и отново успяваше да се намести в техните разследвания, да се доближи до екипа и до нея. Нямаше значение колко пъти се отърваваха от него — той винаги се връщаше. Като бумеранг, дявол да го вземе. Ако тя вярваше в някакви висши сили, в кармата или в съдбата, щеше да реши, че незнайно защо е писано този непоносим задник винаги да е до нея.

Като наказание.

Като изпитание.

Като нещо предопределено.

— Явно няма да се отърва от него… — обобщи тя мислите си и сви рамене.

— Има други отдели, в които можеш да работиш — промърмори Торкел.

Вярно, но той вече я беше прогонил от Упсала, нима ще я пропъди и от „Риксмурд“? Това беше нейната работа. Тук й беше мястото. Не неговото. Имаше си граници колко власт може да му позволи да упражнява над нея. Време беше да ги защити. Точно като миналия път, когато той се върна и тя обмисляше да напусне. Това беше твърде лесно. Твърде страхливо.

— Не, действаме. Ще трябва да извлека най-доброто от ситуацията.

— Сигурна ли си?

Ваня само кимна в отговор.

— Като отидем там, ще видя какво мога да направя, но не е сигурно, че ще успея да изискам да го махнат.

— Знам.

— Макар и да не ми се вярва някой оттук присъстващите да иска отново да работи с него — продължи Торкел и погледна Урсула и Били.

Били кимна утвърдително, но някак разсеяно. Урсула усещаше, че започва да се ядосва. Тя се беше противопоставила най-твърдо срещу връщането на Себастиан, когато той се появи. Тогава. Първия път. Оттогава се бяха случили много неща, а когато възрастни хора се настройваха един друг срещу него, нямаше намерение да мълчи дълго. Майната му на доброто настроение.

— Аз пък нямам нищо против пак да работя с него — заяви спокойно и впи очи в другите, един по един, все едно ги приканваше да й отговорят.

Никой не го направи, но Ваня я изгледа сякаш я е предала, след което стана и излезе от Стаята.

— Добре, да действаме — въздъхна Торкел и почувства, че усещането за щастие от сутринта си е отишло.

И както винаги Себастиан Бергман имаше пръст в това.

Трупът още беше в спалнята.

Били изведнъж осъзна, че се е спрял на прага и се е вторачил в мъртвата жена в леглото. Невъзможно беше да избяга от тези мисли.

В колата към Йевле — двучасово пътуване, което беше успял да намали на час и половина — се беше колебал дали да повдигне въпроса за Йенифер. Все пак няколко пъти бяха работили заедно. Дори Урсула беше одобрила Йенифер, ако той помнеше правилно. Най-естественото нещо на света щеше да е да ги пита дали са чули за станалото; същевременно обаче се тревожеше да не се издаде с нещо. Мю не забеляза нищо, но пък тя не беше полицайка, нито работеше с него от години.

Освен това Ваня беше като детектор на лъжата.

Един фалшив тон, секунда колебание и тя се впиваше в теб като кобра.

Само че ако той не повдигнеше въпроса и по-късно научеха, че е знаел през цялото време, също щеше да изглежда странно. Тъкмо отваряше уста, когато изведнъж се вцепени.

Ваня знаеше за изневярата му.

Беше й признал в момент на слабост, когато го мъчеха угризения. Сега му се струваше почти нелепо — да те мъчат угризения, задето си изневерил; но тогава стана точно това и той й каза.

Дали й беше споменал с кого?

Трябваше да се замисли. Не, май не. Или? Опита се да си припомни сцената. Преглеждаха записи от охранителни камери, търсеха една каравана.

Той й призна.

Тя попита с кого.

Той отговори… че няма значение с кого.

Да, точно така. Сигурен беше. Но колебанието оставаше: да каже ли нещо, или не?

— Чухте ли за Йенифер? — попита в този момент Ваня и с това реши въпроса.

— Да, аз чух — кимна Урсула. — Ужасно. Вие май общувахте и извън работата? — обърна се тя към Били.

— Видяхме се няколко пъти, след като ходихме заедно до Кируна, но рядко — отвърна той, съсредоточен върху пътя и шофирането.

— Никога не съм я харесвала особено — призна Ваня тихо от задната седалка и се загледа през страничното стъкло в пейзажа, който профучаваше покрай тях със скорост, достатъчна за отнемане на шофьорската книжка.

— Само защото тя те замести — отвърна Били, доволен от бързия обрат в разговора; внимаваше по никакъв начин да не намекне, че Йенифер е била по-добра от Ваня.

Да не ги сравнява като полицайки.

Веднъж беше сравнил себе си с Ваня и състезателните й инстинкти, както и неспособността й да приеме, че не е нужно винаги да е най-добрата, доведоха до разрив в отношенията им. Дотогава бяха като брат и сестра, сега бяха колеги, даже приятели, но онази близост и доверие между тях така и не се възстановиха. Може би така беше по-добре, помисли си Били. Ако бяха по-близки, може би щеше да й каже с коя е изневерил.

И така беше достатъчно лошо.

— Не, просто не я харесвах — заяви Ваня. — Все искаше работата да е супервълнуваща. Да тича и да гони, и да стреля без спиране.

— Това ми се струва малко несправедливо — възрази Били.

— Гмуркала се е сам-сама в пещера във Франция.

— И е умряла!

Извика го по-силно и по-остро, отколкото възнамеряваше. Гласът му потрепери леко и в колата настъпи мълчание.

— Извинявай, беше безчувствено от моя страна — чу се тих глас от задната седалка. Ваня сложи ръка на рамото му и го стисна. — Съжалявам, знам, че я харесваше.

— Няма нищо…

Той натисна газта още по-здраво и повече не говориха за Йенифер. Били се надяваше така и да продължат.

— Извинете.

Едно от техническите лица се мъчеше да се промъкне покрай него. Били се отдръпна и дълбоко си пое дъх.

Стегни се.

Мина през кухнята и се върна в хола. Техническите лица още не бяха намерили нито мобилен телефон, нито компютър, но и не бяха претърсили шкафовете и долапите. Оттам смяташе да започне.

Да бъде добър полицай.

Нямаше да мисли за Йенифер.

Тя щеше да заема все по-малко място в съзнанието му.

Писъкът щеше да се превърне в шепот.

Ваня седеше на стълбите, облегнала гръб на стената, с много ранен доклад — всъщност това бяха записките на полицаите, пристигнали първи на място — в ръце. Тя нямаше кой знае какво да прави на самото местопрестъпление. Това беше специалността на Били и най-вече на Урсула. Но идването й в Йевле отложи срещата със Себастиан с още няколко часа.

Тя плъзна поглед по текста.

Рашид Насир дошъл малко след девет сутринта. Отворил с ключ и открил трупа. Сигналът до 112 постъпил в 9:16 часа. Първият полицай пристигнал след по-малко от десет минути, потвърдил информацията от Рашид, отцепил мястото и повикал колеги и технически персонал. Техническите лица още работеха в малкия апартамент, но единственото, което бяха съобщили, беше, че няма следи от насилие върху входната врата. Намираха се на третия етаж, така че не беше вероятно извършителят да е влязъл през прозореца. Ваня си отбеляза да провери колко ключа има за жилището. Рашид е имал един. Може да е имало и други. Това горе-долу изчерпваше събраната дотук информация. Още никой не беше говорил със съседите. Нито дума кога за последно някой е виждал Ребека. Нищо за това откога живее тук. Никакви данни за нея. Ваня предполагаше, че Карлос вече е събрал почти всичко; ако не, Били щеше да го свърши за нула време, когато се върнеха в участъка; но тя така и така беше тук — можеше да свърши нещо по-полезно, отколкото да стои на стълбите.

Надигна се и отиде до съседната врата; позвъни. Отвориха й незабавно, сякаш човекът — брадат мъж на около трийсет и пет, облечен в карирана фланелена риза и торбести сини джинси — е стоял зад вратата и е наблюдавал ставащото на площадката през шпионката.

— Здравейте, Ваня Литнер, „Риксмурд“ — представи се тя и показа полицейската си карта. — Мога ли да ви задам няколко въпроса?

— Разбира се — отговори мъжът, но вниманието му се раздвояваше между Ваня и детския плач откъм стаята зад него, който ставаше все по-пронизителен. — Влезте, влезте. Мислех, че ще заспи пак… — Мъжът отвори вратата широко и се скри някъде навътре в апартамента.

След миг плачът се чу още по-ясно, след като се отвори врата и мъжът заговори успокоително на някого. Ваня влезе, затвори и се промъкна покрай бебешката количка в антрето. Право срещу нея имаше открехната врата, зад която видя неоправено двойно легло. Зави наляво и се озова в хола. Сив диван до кръгла масичка от някаква тъмна дървесина с рафт отдолу. Съвсем различен вид фотьойл с табуретка до дивана. Светли, прясно боядисани стени с картини, избрани не заради стойността им, а явно защото просто са им харесали. Разхвърляни играчки по пода, детска печка до стената под прозореца. Дом, в който живееха хора. Разхвърлян домашен уют. На Ваня й харесваше.

— Седнете, седнете — посочи мъжът дивана, когато се върна от съседната стая, която Ваня прие за детска, тъй като той носеше на ръце сънливо момченце по памперс и фланелка и с биберон в устата.

Ваня помаха лекичко на детето, което си разтърка окото с опакото на ръката, след което бързо извъртя глава и притисна лице в брадатата шия на баща си. Ваня седна и погледна към кухнята, където отиде мъжът, извади буркан детска храна, свали капачката и го пъхна в микровълновата. Докато чакаше да се стопли, той напълни едно бебешко шише с вода и го даде на момченцето, което пи жадно, докато наблюдаваше Ваня с очи, изпълнени с новопробуден скептицизъм.

Юнатан щеше да стане добър баща, хрумна изведнъж на Ваня. Могат да си живеят така. Бяха говорили за това. За деца. Най-вече на шега, но не съвсем. Чувстваха го като естествена следваща стъпка, стъпка, която тя много искаше да направи с Юнатан. Догодина навършваше трийсет и пет.

— Как се казвате? — попита тя мъжа, който тъкмо нареждаше лигавче, дълбока пластмасова чиния и зелена пластмасова лъжица на масичката на детското столче.

— О, сори, Пиер се казвам. А това е Грим — кимна той към сина в ръцете си.

Микровълновата изпиука и Пиер отвори вратичката, извади буркана и го сложи на плота. Остави Грим в детското столче. Момченцето веднага захленчи и протегна ръце, за да го вдигнат пак.

— Да, да, да, почакай мъничко — каза Пиер и взе буркана детска храна, седна до Грим край кухненската маса и изсипа съдържанието в чинията, разбърка го и го духна да изстива, докато слагаше лигавчето на Грим, а накрая пъхна зелената пластмасова лъжичка в храната и бутна чинията към Грим, който грабна лъжицата и се зае да загребва храна по посока на устата си с променлив успех. „Явно Пиер не за пръв път е сам вкъщи със сина си“ — помисли си Ваня.

— Съседката ви Ребека — започна Ваня, когато положението най-сетне изглеждаше под контрол и Пиер можеше да раздели вниманието си между нея и сина си. — Откога живее тук?

— Не знам точно, ние се нанесохме преди близо две години и половина и тя си беше тук.

— Значи не я познавате много добре?

— Даже никак. Опала… — Той бързо се наведе и бутна ръката с пълната лъжица обратно над масата, тъй като Грим имаше вид, че възнамерява да дирижира с отривисти движения. — Падаше си малко чудачка.

— В какъв смисъл?

— Никога не поздравяваше, все нещо си мърмореше, беше против всичко, почти никога не я виждахме. — Той взе лъжицата, с която беше сипал храната, събра падналото по лигавчето и го върна в чинията. — Мислеше, че я преследват.

— Кой? — Ваня се поизправи на дивана.

— Не знам, според мен и тя самата не знаеше, но точно затова стана цялата тая история с датчиците за пожар.

Ваня стана от дивана и отиде до масата, придърпа един стол и седна. Грим я изгледа ококорено с лъжицата в уста.

— Разкажете ми.

Докато Били, Ваня и Урсула стигнат до Упсала, беше станало късно следобед. Ваня показа на Били къде може да остави колата, погрижи се да получат пропуски и карти и ги качи на осмия етаж. Бутна вратата на отдела, който бе напуснала преди малко повече от половин денонощие и където в момента Карлос и Себастиан седяха зад бюрата. И двамата вдигнаха очи, и за миг Ваня изгледа Себастиан ядно, преди да се насочи към Карлос.

— Това са Били и Урсула, колеги от „Риксмурд“ — представи ги тя и Карлос стана да посрещне новодошлите.

— Карлос Рохас, добре дошли.

Ръкуваха се и след това Карлос се обърна към бюрата до прозорците:

— Аз седя тук, Себастиан — ей там — посочи той. — Предполагам, че Ваня ще заеме своето си място, но всеки да сяда където иска. За пароли, потребителски имена и тем подобни можете да се обръщате към мен.

— Благодаря — отговориха Били и Урсула и всички се пръснаха из малката стая.

Били зае бюрото възможно най-далече от прозореца, Урсула — това срещу Себастиан. Усмихна му се, докато сядаше, но неговото внимание беше насочено другаде.

Към Ваня.

Разбира се.

Той стана и отиде при нея.

— Здравей — започна и се постара да изглежда колкото може по-открит и изпълнен с угризения. Не че тя го удостои поглед, но все пак. — Знам, че не ме искаш — продължи той с тих глас.

— И въпреки това си тук — отвърна тя, подмина го и отиде при старото си работно място.

Себастиан се поколеба. Когато Торкел дойде, той го попита за Ваня и научи, че и тя ще идва. Че не е доволна, но смята „да извлече най-доброто от ситуацията“. Не му беше ясно какво точно значи това. Вероятно щеше да се старае да го отбягва на всяка цена.

Разбираемо. Но той не можеше да го позволи.

Нуждаеше се от нея.

Това беше последният му шанс да оправи нещата. Този път нямаше намерение да го пропилява. Нямаше да я предава, нямаше да руши. Малко по малко тя щеше да го приеме. Не като баща, той вече дори не смееше да се надява на това, но поне като човек. Като човек, когото да търпи. Жалка работа, но и на толкова щеше да се радва. Нямаше да е лесно, той го знаеше, но смяташе да следва плана, който намисли в асансьора преди първата им среща.

— Този път ще е различно — каза той и я последва до бюрото й.

— Не ми се вярва — отсече тя и седна с гръб към него.

— Ще бъдем просто колеги, които работят по случай. Нищо друго. Обещавам.

— Досега не си спазил нито едно свое обещание, така че…

Какво да отговори на това? Не помнеше всички свои обещания, но подозираше, че ги е нарушил до едно. Обикновено така правеше. От малките от рода на „разбира се, че ще остана за закуска“ до големите като „винаги ще те пазя“. Целият му живот беше изтъкан от лъжи и нарушени обещания.

— Знам, че направих някои глупости, че те нараних, но…

Тя се завъртя на стола и го погледна в очите за първи път, откакто влезе в стаята.

— Имаш ли нещо да кажеш за случая?

— Какво? Не. Или може би да… — Той хвърли поглед към кабинета на Ане-Ли, където двамата с Торкел разговаряха, седнали на креслата. — Но Торкел каза, че ще има съвещание веднага щом и вие дойдете, затова ще почакам.

— Защо тогава ми висиш на главата?

— Моля?

— Нали ще бъдем просто колеги, които работят по случая. Нищо друго.

Тя се облегна назад, скръсти ръце на гърдите си, сякаш държеше да покаже, че се дистанцира от него с цялото си същество. Не само с думи.

— Ако нямаш да ми казваш нищо по случая, защо си при мен?

— Колегите понякога си говорят — промълви той.

— Не и ние — заяви тя твърдо и демонстративно му обърна гръб.

Себастиан остана още няколко секунди, чудейки се дали е разумно да настоява, но реши, че само ще я раздразни още повече, ако продължи.

— Окей… — промърмори той и я остави.

Видя, че Урсула го гледа с лека усмивчица, която не можеше да изтълкува ясно — развеселено съчувствие може би, ако съществува такова нещо. Ако Ваня беше най-малко доволна да го види отново, а Урсула — най-много, трябваше да има и един някъде по средата. Поне така предполагаше Себастиан. Най-добре да ги мине всичките наведнъж, помисли си той и се затътри към Били, който нареждаше оборудването си.

— Здравей, отдавна не сме се виждали.

— Да.

Нещо в краткия отговор му подсказа, че Били нямаше да има нищо против, ако раздялата им беше продължила и по-дълго.

— Как си? — попита Себастиан приседна на ръба на бюрото.

Били му хвърли поглед, който показваше, че разбира какво се крие зад въпроса — нещо повече от любопитство за общото му здравословно състояние. Себастиан беше от малцината, всъщност единственият, който знаеше за мрачните му подтици. Който беше виждал колко далеч е готов да стигне.

— Добре съм, благодаря — отвърна Били неутрално. — Ти как си?

— Без разходчици до зоомагазина или до кучешкия приют? — продължи Себастиан, без да откъсва очи от колегата си.

Били се надигна и се огледа. Никой от другите в стаята нямаше вид, че ги слуша. Той пристъпи към Себастиан и сниши глас:

— Тази шегичка взе да се изтърква.

— Не беше шегичка.

— Престани. Говоря сериозно. — В гласа му се прокрадна грубост, която подсказа на Себастиан, че наистина говори сериозно. — Знам какво видя, но това беше преди. Един път. Оттогава нищо не е ставало.

— Добре, хубаво.

— Така че престани.

Той се наведе съвсем близо до него, Себастиан усети дъха му върху лицето си. Няколко секунди се измерваха мълчаливо с поглед. За миг Себастиан почувства нещо.

Че Били може да е опасен.

И то не само за някоя котка.

— Добре, преставам.

— Хубаво — отдръпна се Били и продължи да подготвя новото си работно място. — Значи ще е готино пак да работим заедно — продължи той, все едно размяната на реплики от последните секунди не се е състояла.

Себастиан стана от бюрото и се върна на мястото си, където го чакаше Урсула. Тя го прегърна за момент за добре дошъл.

— Радвам се да те видя.

— Един от трима — усмихна се Себастиан и направи неопределен жест по посока на Ваня и Били. — Повече от обикновено.

Урсула знаеше, че се шегува, но за жалост беше съвсем прав.

И седмината се бяха събрали в голямата конферентна зала, в сравнение с която Стаята на Кунгсхолмен все едно се нуждаеше от спешен ремонт. Лакиран зигзагообразен паркет с голям правоъгълен червен килим под масивна дъбова маса за дванайсет души. Черните кожени столове с висок гръб бяха по-удобни от повечето в собствения му дом, помисли си Били, когато седна. На тавана висеше модерно функционално осветление под формата на три продълговати алуминиеви тръби с крушки в тях. Бяла дъска с няколко снимки и карта на Упсала на едната стена. Картата беше сложена под тънко стъкло, върху което директно да се пишат бележки, та да могат да се изтриват, когато вече не са актуални или трябва да се променят. Торкел си помисли, че трябва и в Стаята в Стокхолм да се сдобият с такава. До другата стена беше поставен шкаф с отворени врати, зад които се виждаха офис оборудване, хартия, бележници, химикалки, папки и лепящи листчета на старателно подредени купчинки. Върху шкафа беше оставена купа с плодове и няколко бутилки вода и кола. От тавана висеше свръхмодерен проектор, насочен към стената с бялата дъска, където беше навито платно. В двата ъгъла имаше екрани за видеоразговори на въртящи се поставки. През годините „Риксмурд“ бяха работили в много зали из цялата страна, но тази беше без съмнение най-луксозната. Имаха чувство, че ще провеждат среща на акционерите в някаква международна корпорация с дългогодишни традиции, вместо да говорят за убийства и изнасилвания.

— Така — започна Ане-Ли и пусна последната завеса на червени и оранжеви ивици пред прозорците към коридора, за да им осигури пълно усамотение. — Първо да обсъдим големия въпрос и да се приключва. Себастиан…

Всички се завъртяха към Себастиан, който тъкмо се беше облегнал удобно на стола до Урсула с бутилка минерална вода в ръка.

— Той остава — натърти Ане-Ли. — Аз го искам тук, а разследването е мое.

— Обясних, че обикновено ние поемаме отговорността, когато пристигнем — обади се Торкел и погледна Ваня, но Ане-Ли го прекъсна:

— Не и тук. Приемам помощта на драго сърце, но няма да лазя като някакъв супервпечатлен провинциалист само защото стокхолмчаните са дошли.

Урсула усети, че започва да я харесва. Отношението, но също и простия факт, че използва думата „провинциалист“. Урсула отдавна поддържаше тезата, че компетентността сред колегите намалява пропорционално на отдалечеността им от столицата. Тези й думи може би означаваха, че е намерила сродна душа в лицето на новата им колежка и водеща разследването.

— Но знаем също — продължи Ане-Ли и този път се обърна директно към Себастиан, — че ти няма да си развяваш оная работа и ще се държиш прилично, иначе си тръгваш.

Да, Урсула определено я харесваше.

Себастиан кимна и отпи от водата, избърса си устата с опакото на ръката.

— Може ли да си я вадя, за да пикая от време на време?

Ане-Ли дори не го удостои с отговор. Придърпа стола откъм късата страна на масата и седна.

— Добре, приключихме с този въпрос. Да минем към важните неща. Кой ще започне?

Тя плъзна поглед около масата. Карлос се изправи и закопча тънката грейка, която носеше върху ризата и плетения пуловер, след което застана отпред и закачи до другите снимки на бялата дъска увеличена паспортна снимка на жена. Рядка кафява коса на клечки, тъмни очи, изпъкнали скули, тънки устни.

— Ребека Алм, на 30 години, родена в Несшьо, мести се в Йевле на 22, тоест е живяла там осем години. Работела на половин ден в училищния стол на „Енгскулан“, частно християнско училище. Не общувала кой знае колко с колегите. Като цяло била доста саможива. Не е била диагностицирана, но колежката й, с която говорих, смяташе, че от време на време е страдала от депресия или нещо подобно — завърши Карлос. — Това е засега, продължавам с нея.

Карлос кимна леко, сякаш за да подчертае, че е приключил, и се върна на мястото си.

— Намерихме телефон в жилището, но не и компютър — продължи Били и кимна към снимката на Ребека на стената. — Ще го прегледам веднага щом мога и ще видя дали мога да я намеря в социалните мрежи.

— Според съседа й вярвала, че я преследват — вметна Ваня.

— Кой? — надигна се Торкел с интерес.

— Не знаеше — сви рамене Ваня. — Но отказвала да сложи противопожарна система, смятала, че в датчиците има камери.

— Защо му е на някого да я наблюдава? — учуди се Ане-Ли и стана да напише „наблюдавана?“ до снимката на Ребека. — Все с някого би трябвало да е говорила за това.

Тя се завъртя към Карлос, който също като Ваня сви рамене:

— Не, доколкото знаем. Поне засега.

— Така, знаем ли от колко време е мъртва?

Урсула се протегна на стола. Себастиан я изгледа с крайчеца на окото. Питаше се дали поканата за вечеря още е в сила. Иначе го чакаше поредната празна хотелска стая. Той възнамеряваше да направи всичко по силите си да спази обещанието за промяна и подобрение, което даде на Ваня, и няколко часа с Урсула щяха да го улеснят.

— Предвид условията и състоянието на трупа бих предположила две седмици, плюс-минус няколко дни.

— Съседът й я видял на втори октомври — каза Ваня.

— Тогава за последно се появила и на работа — добави Карлос.

— Никой ли не е забелязал отсъствието й? — попита Ане-Ли, докато записваше 2.10 с въпросителен знак след името на Ребека.

— Да, звънели са й, две колежки ходили дотам, но не отворила и те… — Той разпери ръце в жест, който показваше, че интересът на колежките й е свършил дотам. — Изглежда, през годините е изчезвала от време на време, но винаги се е връщала.

Самотница.

Градовете бяха пълни с тях. Колкото по-големи, толкова повече.

Хора като Ребека, които можеха да изчезнат за дни, за седмици, без никой да забележи. Себастиан се зачуди колко ли време ще мине, преди да открият него, ако получи инфаркт в дома си на „Грев Магнигатан“. Дълго. Вероятно повече от две седмици. На кого щеше да липсва? На Урсула може би. Но не дотолкова, че да се разтревожи дали не му се е случило нещо.

— Никой ли не е забелязал миризмата? — попита Ваня.

— В апартамента беше доста хладно, тя е била дребна и слаба, едва ли не мършава, почти не е имало процес на разлагане, на практика се е мумифицирала — обясни Урсула.

Пак беше нещо, помисли си Себастиан. Със своите допълнителни килца около талията той вероятно щеше да замирише. Може би миризмата дори щеше да се процеди през пода до апартамента на старата Екеншьолд на долния етаж. Оттук нататък това щеше да му е оправданието да не обръща внимание, когато лекарят му каже, че ще му дойде добре да свали някой и друг килограм.

— Аутопсията ще покаже дали има следи от сперма и от приспивателно в кръвта — продължи Урсула и разлисти записките, които беше отворила на масата пред себе си. — Имаше бледа синина на гърлото от нещо, което би могло да е игла, но ще бъдем съвсем сигурни след аутопсията — заключи тя и се облегна назад на стола.

Ане-Ли кимна, после отиде при картата и взе тънък маркер.

— Ида Рийтала е нападната тук — тя нарисува малко кръгче на картата и сложи единица до него, — Старото гробище, на 18 септември.

Ане-Ли написа 18.9. до кръгчето.

— Следва Тересе Андершон, пет дни по-късно, тук. — Друго кръгче, двойка и дата 23.9. — После той се мести в Йевле. — Тя написа името на Ребека извън картата и 2.10. с въпросителна.

— Клара Валгрен, тук, на 13 октомври. — С кръгче, четворка и 13.10. писането приключи.

Ане-Ли остави маркера и отстъпи назад. Всички гледаха картата мълчаливо.

— Упсала, Упсала, Йевле и пак Упсала — проговори Себастиан.

— Да, какво значи това? — почуди се Карлос.

— Сочи, че жертвите може да са избрани целенасочено — отговори Ваня вместо Себастиан и той изпита известна гордост.

Правилно мислеше. Мислеше като него.

Момичето на татко.

— Или поне Ребека — разгърна той тезата и хвърли на Ван възхитен поглед, който тя, естествено, игнорира. — Има ли връзка между Алм и жертвите в Упсала?

— Не, доколкото знаем — отговори Карлос. — Но още не сме говорили с другите три.

— Има връзка между Ида и Клара — вметна Ваня.

— Каква?

— Познават се. Пеели заедно в хор.

Себастиан кимна. Две от жертвите се познаваха, за третата извършителят беше отишъл в друг град. Може би бяха напипали следа.

— Знаем ли как е влязъл? — обърна се Торкел към Били и Урсула, които бяха проверили апартамента.

— Не — поклати глава Урсула. — Ключалката е непокътната, опитваме се да проследим колко ключа съществуват.

— Може ли тя да го е пуснала?

— Намерението му е било тя да оживее, така че не е много вероятно, нали така? — отговори Себастиан, без да се опитва да скрие, че това е бил най-глупавият въпрос дотук.

— Може да е носел маска, да се е вмъкнал веднага щом е отворила вратата — процеди Торкел, като се мъчеше да скрие раздразнението и.

— Имаше ли шпионка на вратата? — обърна се Себастиан към Урсула, която кимна.

— Жена, която вярва, че я наблюдават, ще погледне през шпионката и ако човекът навън е с маска, едва ли ще му отвори — каза Себастиан с тон, все едно обясняваше нещо на петгодишно дете.

Торкел отвори уста, но Ане-Ли го изпревари:

— Имаш ли нещо, с което да допринесеш, или си тук само за да критикуваш останалите?

— Радвам се, че попита.

Себастиан стана и отиде при бялата дъска. Застана с гръб към другите и няколко секунди изучава снимките на нея. Понякога започваше лекциите си така. Като стоеше мълчаливо с гръб към публиката. Слушаше как глъчката утихва. Целеше да привлече вниманието, да нагнети напрежението.

— Ако може да е днес — обади се Торкел нетърпеливо.

Себастиан се обърна с въздишка:

— Извършителят е фантазирал за деянието си дълго време и по всяка вероятност е нападнал първата жертва в среда, която е познавал, която не е била далеч от дома му — започна той и посочи кръга с единицата на картата.

— Значи фокус върху Ида Рийтала — обобщи Торкел бързо. — Друго?

Себастиан го изгледа. Струваше му се, че Торкел иска да го представи в лоша светлина, може би като първа стъпка към отърваването от него.

Нямаше да се получи.

— Може би е познавал жената или поне я е виждал преди, възможно е да я е следил, да е изучавал навиците й. Постарал се е изненадите да са сведени до минимум.

Себастиан пак се обърна към дъската, този път посочи окачените на нея снимки:

— Мотивът в такива случаи обикновено е власт и контрол, макар и да не можем да отхвърлим чистото женомразство. Но методът сочи към нещо по-сложно.

Той погледна останалите и забеляза, че е привлякъл интереса им. Изкуши се да направи нова пауза за повече драматизъм, но устоя.

— Това, че ги приспива, може да се дължи на две неща: не вярва, че ще успее да го извърши, ако жертвата е будна, или иска да има усещане за тотален контрол.

Били вдигна очи от документа, който четеше. Въобразяваше ли си, или това беше намек към него?

— Ако приемем, че е второто — продължи Себастиан, — значи по всяка вероятност този човек е експериментирал с контрол и подчинение и преди. В сексуален контекст.

Този път Били не си въобразяваше, при тези думи Себастиан определено му хвърли поглед.

— Някакъв вид садомазохизъм? — попита Ваня и лекото поклащане на главата показа, че тя наистина не можеше да разбере кой може да си пада по такъв вид секс.

Били обаче разбираше.

Контролът. Опияняващата власт. Удовлетворението.

— При всички случаи някаква форма на доминация — потвърди Себастиан. — Ако става дума за несигурност дали изобщо може да извърши деянието, значи извършителят по всяка вероятност има малък или никакъв, сексуален опит и доколкото го е имал, е бил лош.

— Как ще го открием? — попита Ане-Ли.

— Втората категория е трудна, защото този тип хора обикновено са самотници — въздъхна Себастиан. — В другия случай, ако имаме късмет, може да се е свързал с кръговете на БДСМ, но не му е било достатъчно.

— Чувалът също ли е свързан с контрола? — поиска да знае Урсула.

— Изпълнява две функции. Първо, мярка за сигурност — дори да се събудят, няма да могат да го идентифицират.

— Това значи ли, че го познават? — обади се Ваня.

— Не е задължително, може да става дума и за чувство на вина. Той изпитва нужда да ги обезличи. Да заличи лицата им. Буквално.

— Сигурни ли сме, че Ида Рийтала е първата жертва? — попита Били.

— Датата ни дава известна насока — подхвърли Себастиан язвително и си помисли, че наградата за най-тъп въпрос се изплъзва на Торкел по посока към Били.

— Може да има и други жени, които не са искали, страхували са се да съобщят в полицията — защити се Били, впил предизвикателно очи в Себастиан.

— Необичайно е при брутални изнасилвания — възрази Себастиан, но колкото и да му беше неприятно, трябваше да признае, че има нещо вярно в думите на колегата му. Торкел щеше да си задържи наградата.

— Засега ще се съсредоточим върху Ида — реши Ане-Ли. — На пресконференцията довечера ще помолим за съдействие, ако някой е станал жертва на нападение.

Тя стана, сякаш за да даде знак, че съвещанието е приключило.

— Как стоят нещата с охранителните камери по пътя до дома на Ида? — попита Били, докато събираше материалите от масата.

— Има няколко, но нито една с пряко наблюдение на мястото на нападението — отговори Карлос.

— Може ли да видя записите?

— Разбира се.

— Ако има връзка между жертвите, искам да го знам преди пресконференцията — додаде Ане-Ли.

Всички кимнаха и срещата приключи. Ваня стана и първа излезе от залата, без дори да погледне към Себастиан. На път към бюрото си той хвърли бърз поглед към Ане-Ли, която му кимна одобрително и се усмихна доволно. Той се радваше, когато го оценяваха, но не за нейното одобрение се бореше в момента.

Тя беше наранена.

Себастиан го забеляза в мига, в който Ида открехна вратата, колкото позволяваше веригата, след като той и Урсула показаха полицейските си карти през шпионката. Тя не се чувстваше добре и не ги искаше в дома си, поне не него, помисли си той, когато Ида неохотно ги покани в хола в задушния апартамент, където двамата седнаха един до друг на дивана. Тя самата остана права до вратата, сякаш готова да побегне при най-малкия признак на опасност. Себастиан забеляза как нервно върти между пръстите си кичура коса, който висеше над бузата й, и същевременно хапеше долната си устна. В онази нощ на Старото гробище нещо се беше пречупило в тази слаба жена с хлътнали очи. Нещо, което не се беше излекувало, не се беше оправило.

— Защо не седнете? — попита Урсула любезно и кимна към фотьойла до прозореца.

— Така ми е добре — поклати глава Ида. — Какво искате?

— Познавате ли жена на име Ребека Алм?

Ида само поклати глава.

— Никога не сте виждали тази жена? — Урсула постави снимка на масата и я побутна към Ида, която направи крачка напред и я погледна отдалеч, без да я докосва.

Отново поклати глава.

— Не, не я познавам. — Тя вдигна очи от снимката и ги насочи право към Урсула. — Защо питате?

— Случило й се е същото като на вас — намеси се Себастиан, преди Урсула да успее да отговори. — В Йевле — добави той с надежда Ида да се почувства в малко по-голяма безопасност, като чуе, че мъжът, който я е наранил, се е преместил, че помежду им има доста километри.

Нямаше нужда да казват повече, да разкриват всичко. Че този път нападението е завършило със смърт и че е извършено в дома на жертвата; не беше информация, от която тя се нуждаеше. Това щеше да й отнеме единственото място, където се чувстваше в безопасност. У дома. Разбира се, оставаха броени часове, докато пресата научеше за връзката между случаите и за смъртта на Ребека, но Себастиан имаше чувство, че изолацията на Ида включваше и новините, и интернет. В най-добрия случай тя изобщо нямаше да научи.

Ида само кимна, не попита нищо повече, не се поинтересува как, кога, защо, дали имат някаква следа.

Няколко секунди мълчание.

„Тя е наранена — помисли си той отново. — Цялото й същество излъчваше шок и объркване“. Урсула прибра снимката и се изправи.

— Значи никога не сте я виждали преди?

Ида за пореден път поклати глава. Урсула заобиколи масата и погледна към Себастиан, време беше да си вървят.

— Помага ли ви някой? — попита той меко и остана на дивана. — Със станалото?

— В какъв смисъл?

— След подобно разтърсващо преживяване не сме на себе си, нуждаем се от помощ, за да се възстановим, от някого, с когото да поговорим.

— Моля се.

— От някой освен Бог.

Ида го погледна за първи път, откакто дойдоха:

— Не вярвате, че той може да ми помогне?

Себастиан не отговори веднага. Той самият не вярваше в никакви по-висши сили. Беше убеден обаче, че вярата и религията могат да дадат на човек усещане за принадлежност, за участие в нещо по-голямо, ред, смисъл. Вярата в нещо, в каквото и да е, действително можеше да помогне в много ситуации. Но той беше също толкова убеден, че една млада жена, преживяла тежка травма, се нуждае от нещо друго, нещо повече.

— Вярвам, че способността му да ви помогне пряко в ежедневния живот е донякъде ограничена.

— Вие не вярвате в Бог и Исус — отсече Ида и прозвуча сякаш си е изградила представа що за човек е Себастиан и по нея си е създала мнение за него.

— Родителите ми вярваха — отвърна Себастиан искрено в опит все пак да осъществи някаква връзка.

— Но не и вие — настояваше Ида. — Затова не разбирате как помага той, стига само да му се довериш.

Вярно е. Не разбираше.

Никога не е разбирал.

Камо ли пък да му се е доверявал.

Вместо това беше посветил по-голямата част от детството и юношеството си на борба срещу всичко, в което родителите му вярваха и на което държаха, и накрая, оказа се, не само на тях им омръзна от бунтарската му незаинтересованост и активното отхвърляне. Майка му му го каза при последната им среща.

Бог те е изоставил, Себастиан.

Отдръпнал се е от теб.

Това, ако беше вярно, без съмнение обясняваше много. Но той нямаше намерение да става като онези хора, които, когато срещнат трудности в живота си, търсят отговора в църквата и вярата. Удобно щеше да е да може да вини някой друг, нещо друго. Да не носи пълната отговорност, че не можа да удържи дъщеря си, че не можа да я спаси. Да вярва, че нейната смърт е част от някакъв по-голям, божествен, замисъл. Неразбираем, може би, но все пак замисъл.

Но той нямаше намерение да започва спорове, от опит знаеше, че е безсмислено. Това беше въпрос на вяра. Или вярваш, или не, а когато хората вярваха като тази млада жена срещу него, разумът и аргументите нямаше как да надделеят.

— Виждам, че не се чувствате добре — каза с възможно най-съчувствен тон; Ида не отговори. — Кога за последно излизахте? — продължи Себастиан, но и този път нямаше отговор. — Ида…

— Преди седмица-две — отвърна тя най-сетне.

— Да се криете от света, не е изход.

— Бог ще намери изход.

— Може би Бог смята, че изходът е да разговаряте с някого — предложи Себастиан и забеляза, че за първи път Ида сякаш се вслушва в казаното. — Неведоми са пътищата господни — продължи той с цитат, който беше чувал не един път у дома, когато станеше нещо донякъде необяснимо. — Може би затова ме е изпратил при вас — завърши той и веднага видя по изражението на жената, че е прекалил.

— Смятате, че вие изпълнявате Божията воля?! — почти изсъска тя с презрение.

Обикновено подобна мисъл би му допаднала, но този път можеше само да си затвори устата и да му се прииска да не го беше казвал. Тъкмо беше на път да я накара да го чуе, а пропиля шанса си.

— Не на мен се пада да вярвам в това — отвърна той, като се надяваше тази сладникава формулировка да я размекне.

Не се получи.

— Искам да си вървите — каза Ида кратко.

Себастиан се изправи тежко. Ида отстъпи назад, когато той я доближи на път към вратата.

— Нуждаете се от някого — не се предаваше той.

— Моля ви, вървете си.

— Няма ли някой, на когото мога да се обадя? — направи той последен опит.

Ида скръсти ръце и се вторачи в пода.

— Себастиан — Урсула му помаха да тръгва, нямаше какво повече да направят. Поне не сега.

Той въздъхна примирено и я последва през антрето и навън.

Веднага щом вратата се затвори зад тях, Ида изтича да я заключи и пак да пусне веригата. След това си пое дъх и едва се задържа на крака, физически изтощена от усилието да изтърпи двама непознати толкова близо до себе си. И то полицаи.

Отиде в кухнята, отпусна се на един от столовете, докато се мъчеше да подреди мислите си. Погледът й падна върху мобилния телефон на плота. Дали да се обади на Клара? Да провери дали са ходили и при нея?

Естествено, че са ходили.

Какво им е казала? Казала ли им е нещо?

Тя притеснено прехапа устна, докато обмисляше какво да прави при следващото посещение на полицията, когато дойдеха да й кажат, че Клара Валгрен е идентифицирала Ребека и е разкрила, че Ида също я познава. При това доста добре. Може би щеше да е достатъчно да обясни, че просто не я е познала на тази снимка, че не е погледнала внимателно.

Усети вкус на кръв и прокара пръст по устата си. Беше си прехапала устната. Погледна кървавото петно на пръста си. Мислите й се объркаха. Твърде много, твърде много. Сега и Ребека. Това трябваше да е. Не можеше да е друго. Разсеяно облиза кръвта от показалеца си. Той беше прав. Онзи психолог.

Тя се нуждаеше от някого.

Нуждаеше се от помощ.

Нуждаеше се от отговори, от някого, който да й посочи пътя. Някой, който да реши вместо нея. Трябваше да научи дали постъпва правилно. Взе телефона и набра номера.

Ингрид беше раздразнена още преди телефонния разговор.

Денят й беше отвратителен.

Рано сутринта й се обади някакъв журналист да пита за нещо, което уж била казала на детски църковен лагер в Йемтланд по времето, когато била викарий на енория Нова Упсала, и което едно от децата, на които предстояло първо причастие, приело за обидно и унизително. Причината това да излезе сега, години по-късно, Ингрид обясняваше с наближаващите избори за епископ. Не че наистина се тревожеше, просто беше повторила Божиите думи, както бяха написани; ако на някого не му харесваха или ги намираше за обидни, може би не биваше да приема първо причастие. В причастието младите хора потвърждаваха покръстването си. Казваха „да“ на Господ, съгласяваха се да оставят живота си в ръцете му.

Макар и организацията, за която тя работеше, Шведската църква, да се мъчеше да го продаде като нещо като курс за самоусъвършенстване. „Смисълът е в това, че ти си ценен и важен, защото ти си този, който си. Като човек носиш отговорност и за собствения си живот, и за държането си с другите хора“, както пишеше на сайта на Църквата, в който информираха за църковния ритуал. Дрънканици, които можеха да се прочетат във всяка една книга за самопознание и самопомощ. Съвсем малко или направо нищо за Бог. Може би децата щяха „да разберат колко е ценно да бъдат себе си и да са обичани от Бог“, но нито дума, че и те трябваше да го обичат.

Да го почитат.

Да се прекланят пред него.

Че всичко това се прави в името на Бог и Исус.

Само че в днешно време всичко, което не се отнасяше до надутото его на младежите, се смяташе за безинтересно, помисли си тя.

Макар и Ингрид да не се разстрои особено от сутрешния разговор, той все пак се отрази на подготовката й преди задължителното събеседване — или „хиъринга“, както по някаква необяснима причина го наричаха от диоцеза. Двама души, които в продължение на около половин час я разпитваха преди предстоящите избори. Единият беше жена, професор по теология в Университета на Юмео, другият — програмен ръководител на срещите на Шведската църква в един конферентен център край Лунд. В никакъв случай не бяха лоши, но според Ингрид твърде много се съсредоточаваха върху неправилните неща, задаваха неправилните въпроси и тя през цялото време се принуждаваше да ги насочва, поради което имаше опасност да решат, че избягва въпросите.

Че не желае да отговаря.

Като политик.

Накрая й благодариха и казаха, че се е представила отлично. Ингрид не можеше да определи дали просто са учтиви, или наистина го мислят. Цялата й кампания се градеше върху това да е антипод на либералните ветрове, които духаха напоследък, да е алтернативата за онези, които искаха да върнат традиционните ценности. А те бяха много. Много хора, които с ужас гледаха как тяхната църква съвсем сериозно обсъжда дали Бог наистина съществува, или е само метафора. Много хора, които не вярваха, когато чуеха от високопоставени лица, че истината е в метафората, не в буквалното възприемане. Много хора, които следяха с тревога дебата за християните, принуждавани да скриват кръстчето около шията си, ако работят например в сферата на здравеопазването, защото можело да се приеме за провокация.

За всичко това Ингрид имаше отговори, но някой трябваше да зададе правилните въпроси, а никой не го стори.

Глождеше я чувството, че е пропуснала сгоден случай да предаде посланието си, а когато след изслушването отиде на среща с представители на профсъюза заради проблем в работната среда, това само засили раздразнението й. Всички знаеха как се казва проблемът и каква позиция заема, вече бяха провеждали безброй срещи, на които да обсъждат разследванията и възможните мерки срещу него. Нищо ново нямаше да излезе от днешната, в това Ингрид беше убедена. Оказа се изненадана. Този път проблемът в работната среда можеше и да напусне службата си. Стига да получеше като обезщетение заплатите си за цяла година. Така нямало да се разчуе за персоналните проблеми в енорията.

Чисто изнудване.

Опитваха се да се възползват от участието й в изборите за епископ.

Тя беше един от седемте кандидати, от които по нейна преценка трима имаха реални шансове за победа. Можеше да останат двама, ако тя решеше да използва онова, което знаеше за Йоран Пелтсен. Пътуването до Лондон през 2012-а беше излязло далеч по-скъпо от очакваното за енорията в Стренгнес. Ако някой се разровеше, щеше да открие — стига Ингрид да бе разбрала правилно — доста сметки от ресторанти и театри, за които трудно можеше да се обясни защо енорията е трябвало да плати. Освен това, изглежда, съпруги и съпрузи ги бяха придружили на значително по-ниски цени. Въпросът беше дали да използва това, което знаеше, или не. Дали да го пусне анонимно на местната преса. Но в такъв случай трябваше да е сигурна, че информацията не може да се проследи обратно до нея. Хвърлянето на кал можеше да изцапа и нея. Искаше й се да стои над тези неща, но точно сега всички средства изглеждаха оправдани. Сигурна беше, че някой от конкурентите й е пуснал новината за обиденото дете от лагера.

Размишляваше над това в колата на път за вкъщи. Усети, че е ядосана и напрегната — възможно най-лошото състояние на духа за вземане на важни решения, затова предпочете засега да запази информацията за Йоран Пелтсен за себе си. До изборите оставаха два месеца. Предостатъчно време. Щеше да почака няколко седмици, да чуе обществената реакция след нейното събеседване. Всички изслушвания се качваха в интернет, та хората с право на глас да добият представа за кандидатите. Може би не беше толкова лошо, колкото си мислеше. Веднага щом се прибереше вкъщи, щеше да го изгледа и после щеше да действа. Да, така щеше да постъпи. Когато сви по алеята към къщата на „Думхеревеген“, се чувстваше малко по-добре.

Всичко щеше да се нареди.

Бог щеше да я води.

Както винаги.

Тъкмо изгаси двигателя и понечи да слезе от колата, когато телефонът й иззвъня. Непознат номер. Само да не беше пак онзи журналист, помисли си тя и вдигна. Не беше той.

— Здравей, Ида е. Ида Рийтала — чу се тих глас.

— Да?

— Не знам дали ме помниш, бях в Аб…

— Помня те — прекъсна я Ингрид рязко. Последното, което й трябваше днес, беше да й напомнят за онова време в Упсала. — С какво мога да ти помогна? — добави по-любезно.

В продължение на пет минути слуша разказа на Ида за изнасилването, за Клара и Ребека, за полицията, за това как си замълчала, за съмнението.

— Но не знам — завърши тя разказа си. — Може би трябва. Може би е редно. Ти как мислиш?

Ингрид се облегна на седалката, затвори очи и си пое дълбоко дъх. Беше раздразнена още преди телефонния разговор.

— Смятам, че си постъпила съвсем правилно — каза с онзи глас, който знаеше, че кара хората да се вслушват. Да й имат доверие. — Няма причина да се връщаме там. Всички го оставихме зад гърба си, покаяхме се, помолихме за прошка и я получихме.

Отговори й мълчание, мълчание, което изтълкува като съмнение.

Лесно беше да се съмняваш, когато си изправен пред изпитания.

— Постъпила си съвсем правилно. Да разкажеш, да замесиш полицията — това е светското решение. Ти трябва да се съсредоточиш върху Божието решение. Той вижда всичко и използва ставащото, за да те направи по-добра, по-силна. Изпитва те, но никога по-тежко, отколкото можеш да издържиш. Намери утеха в това.

Отговорът на Ида потвърди, че е използвала правилния аргумент, че я е накарала да се вслуша. Тя продължи разговора още пет минути, докато се увери, че Ида е съгласна, че ще е най-добре да не казва нищо на никого. Завърши с предложение Ида да й се обажда когато пожелае, за каквото пожелае — нещо, което, надяваше се, нямаше да стане.

Остана в колата още няколко секунди, потънала в размисъл. Дали да се обади на останалите? Клара изостави църквата. Изостави Господ. Аргументите, които беше използвала при Ида, при нея нямаше да минат. Обаждане от Ингрид с молба да си мълчи можеше да има дори противоположния ефект. Същото беше и с Ребека Алм — ако Ингрид й се обадеше, вероятно щеше да реши, че е някаква конспирация, че могъщи сили са се наговорили против нея. Винаги е имала богато въображение.

Най-доброто решение за Ингрид беше да чака.

Да види какво ще последва.

Да вярва, че Бог ще й помогне да разреши всичко това.

Тя слезе от колата и се прибра в къщата. Свали си обувките и окачи палтото. Светна няколко лампи на път към кухнята. Едва след като включи електрическата кана, усети колко е уморена.

Денят беше дълъг.

Но още не беше свършил. Докато чакаше водата да заври, отиде в кабинета и включи компютъра. Седна, облегна лакти на бюрото и отпусна чело върху дланите си. Къщата беше тиха. С изключение на… Ингрид се изправи. Ослуша се. Дали й се счу? Погледна към вратата.

Нищо. Тишина.

И после тихото щракване откъм кухнята, което показваше, че водата е завряла. Логна се в компютъра, след което стана и се върна в кухнята да си направи чай.

Не толкова го чу, колкото го почувства.

В къщата имаше някого.

Зад нея.

Обхвана я паника, но не можа да се завърти.

Не отново. Не отново.

Мисълта мина през главата й, преди да усети убождането във врата. Тя падна на пода.

— Благодаря, че всички дойдохте въпреки късния час — започна Ане-Ли, след като двамата с Торкел седнаха един до друг зад масата в една от по-малките заседателни зали на приземния етаж на полицейското управление и глъчката утихна.

По преценка на Торкел в помещението имаше места за трийсетина души. Около половината бяха заети. Значи присъстваха петнайсет-шестнайсет души. Колко вестници, канали и уебстраници представляваха, той нямаше представа. Повечето присъстващи ги записваха с всякакви уреди — от камера на статив до мобилен телефон в ръка.

— Това е Торкел Хьоглунд от Националния отдел за разследване на убийства — Ане-Ли посочи Торкел. — Той и екипът му помагат в това разследване.

Торкел кимна леко на журналистите. Познаваше само един.

Аксел Вебер.

Разбира се.

Той винаги следеше работата на „Риксмурд“, а в последното разследване изигра активна роля. Твърде активна роля — за това всички бяха съгласни. Вебер му се усмихна леко и вдигна ръка за поздрав. Торкел не отговори.

— До момента имаме едно убийство, две изнасилвания и един опит за изнасилване, които според нас са дело на един извършител — започна Ане-Ли и Торкел видя как интересът на слушателите се повиши.

Изправени гърбове.

Химикалки, дращещи по бележниците.

Пръсти, щракащи по клавиатурите.

Преди да започнат, се разбраха Ане-Ли да води пресконференцията. Торкел щеше да отговаря на въпроси, зададени директно на него, или на такива, които тя му прехвърлеше. Нищо друго. Не че имаше нещо против, това разпределение не му пречеше. За разлика от начина, по който тя се изрази. Почти като заповед. Торкел отдавна не беше приемал заповеди от когото и да било и установи, че не му е много приятно.

Бяха се разбрали също на кои въпроси да отговорят, коя информация да разкрият и коя да запазят в тайна. Себастиан и Урсула се върнаха от срещата с Ида Рийтала със същия резултат като от посещението на Ваня при Клара Валгрен.

Никоя от тях не познаваше Ребека.

На Ваня обаче й се струваше, че Клара крие нещо, затова искаше да отдели повече време на търсенето на връзка. Торкел беше убеден, че ще успее. Инстинктите й за тези неща бяха безотказни. Карлос докладва съвсем същото от разговора си с Тересе Андершон. Тя също не познавала Ребека, нито била чувала да се говори за нея. Затова нямаха причина да разкриват, че две от жертвите се познават. Това само щеше да даде повод за ненужни догадки. Нямаше да казват нищо и за спринцовките и чувалите. Ако историята се раздухаше до степента, до която се боеше Торкел, тъй или иначе и двете подробности щяха да излязат. При приоритетните случаи, от които пресата се интересуваше, винаги имаше изтичане на информация.

— Може ли да получим имената на жертвите? — попита плешив мъж с мобилен телефон в ръка в десния край на залата, когато Ане-Ли привърши изложението си и даде възможност за въпроси.

— Не, не можете. Само Ребека Алм.

— Починалата. В Йевле — каза Вебер, загледан в записките си.

— Да.

— Знаете ли защо е сменил града?

Торкел кимна леко. Разумен въпрос. Основателен въпрос. Вебер беше криминален репортер от толкова време, че беше развил почти полицейски инстинкти.

— До момента не.

— Това не означава ли, че тя е предварително избрана жертва, че той е искал да нападне точно нея? — Вебер впери очи в Торкел.

Но отново Ане-Ли отговори:

— Не е задължително. Може да се е намирал в Йевле по най-различни причини.

— Но работите и по тази теория?

— Разбира се, но тя е една от многото.

Вебер само кимна и пак се загледа в бележките си. Изглеждаше доволен от отговора, поне за момента. Торкел се зачуди дали по-късно вечерта няма да му се наложи да води телефонен разговор.

Червенокоса жена на около петдесет години, която седеше вдясно зад Вебер, вдигна ръка и се приведе напред:

— Споменахте нещо за БДСМ, може ли да обясните?

— В смисъл?

— Просто дайте малко подробности.

Торкел знаеше точно какво цели. Над шейсет години след тъй наречената „сексуална революция“, която трябваше да направи секса общоприета тема, да свали табуто, споменаването му все още гъделичкаше. Все още привличаше. Ако пък ставаше дума и за някаква необичайна сексуална практика, която можеше да се свърже и с тежко престъпление, вече цена нямаше. Магнит за кликове, както се казваше в днешно време.

— Нашият профайлър има теория, че мъжът, когото търсим, може да е експериментирал с контрол и подчинение и по-рано — потвърди Ане-Ли. — В сексуален контекст.

— Как?

Разбира се, надеждите, че жената ще се задоволи с тази широка формулировка, не се оправдаха.

Искаше още.

Всичките го искаха.

Ане-Ли и Торкел се спогледаха. Колко да разкрият? Ако Себастиан беше прав, с тях можеше да се свържат хора, които са изпълнявали подобни сценарии заедно с извършителя; същевременно обаче не искаха в медиите да попаднат твърде много подробности. Ане-Ли кимна на Торкел да вземе думата. Той имаше чувство, че го прави, за да има кого да вини, ако в по-късен етап на разследването се окажеше, че това им е попречило.

— Възможно е да иска жените да лежат съвсем неподвижно по корем по време на сношението. Да скрива лицата им, може би да ги покрива с нещо.

— Покривал ли е лицата им при изнасилванията? — прекъсна го млад мъж в дъното на залата.

— Такъв тип действия — добави Торкел и се престори, че не е чул въпроса; по-скоро усещаше, отколкото виждаше, че до него Ане-Ли нервничи да не би да е разкрил твърде много.

— Искаме да се свържем с всички, които са се движили около местата и адресите, където са извършени нападенията, преди и след въпросните часове — намеси се Ане-Ли и даде да се разбере, че темата за секса и методите на действие е приключена. — Принтирали сме ви списък с местата и часовете, вземете го и го публикувайте — кимна тя към двама униформени полицаи, които стояха до вратата с купчини хартия.

— И ако има някой, който не е съобщил в полицията за нападение или опит за изнасилване, много държим да се свърже с нас — добави Торкел.

— Значи е възможно да има и други случаи? — обади се мъжът от последния ред.

— Това искаме да научим — отвърна Ане-Ли и се изправи. Събра си записките и напусна залата, още преди Торкел да се усети какво става. В един момент бяха заедно, в следващия той се оказа съвсем сам. Изненадан от ненадейния край, той се обърна към журналистите. Потърси погледа на Вебер, но той изглеждаше потънал в записките си.

— Да… благодаря, че дойдохте — промърмори Торкел и също се изправи. — Ще ви бъдем признателни, ако ни помогнете да разпространим необходимата информация, и ще ви държим в течение. Благодаря отново.

Той също напусна залата, без да отговаря на въпросите, подвиквани подире му. След като и двамата с Ане-Ли се оттеглиха, в залата отново се надигна глъчка, докато петнайсетината души си събираха нещата и се приготвяха да публикуват новината в различните платформи.

Упсала беше в ръцете на сериен изнасилвач.

Който беше убил жена.

И може би си падаше по извратен секс.

Аксел Вебер не помръдваше от мястото си. Препрочиташе бележките си. В средата на страницата беше подчертал нещо няколко пъти.

Две думи.

Ребека Алм.

Беше чувал това име и преди.

В Упсала съм. Да се видим?

Ето, изпрати го. Нямаше връщане назад.

Много ми се иска, но не съм в града.

Урсула тъкмо щеше да попита къде е, когато осъзна две неща: първо, той беше търговски представител, така че вероятно беше отишъл някъде да търгува, и второ, не й влизаше в работата. А може и просто да лъжеше, за да се отърве от нея.

Окей, някои друг път.

Инициативата вече беше при него, не при нея.

Утре се прибирам. Тук ли ще си още?

Да, поне няколко дни.

Какво ще кажеш за утре вечер? Да се видим?

Става.

Супер. Ще се обадя да се разберем. Нямам търпение най-после да се видим.

Аз също.

Завършиха чата с размяна на телефонни номера, за да се свържат по-лесно. Урсула го копира и направо го пусна в търсачката. Принадлежеше на Петрос Самарас от Упсала. Дотук добре. Тя затвори лаптопа и се облегна на стола с въздишка. Още една вечер в обикновена стая в обикновен хотел.

Беше прекарала стотици такива.

Точно този се казваше „Илет“ и се намираше недалеч от полицейското управление. Пететажна сграда, която отвън крещеше „седемдесетте години“, а отвътре се опитваше доста успешно да изглежда модерна и уютна. Имаше СПА, фитнес, ресторант и бар. Урсула нямаше желание да се възползва от нито едно от тези удобства, нямаше и работа, в която да се зарови. Щяха да получат предварителните резултати от Ребека Алм чак на сутринта, а останалите данни вече беше прегледала. Няколко пъти.

Какво да прави сега?

Торкел се беше прибрал в Стокхолм. При Лисе-Лоте. На Ваня й беше дошло на гости гаджето, пък и тя не беше отседнала в хотела. Били остана в Упсала, но още беше в службата. Когато Торкел го попита дали иска да пътуват заедно до Стокхолм, той отговори, че смята да остане да прегледа записите от охранителните камери. Да види дали може да намери някаква следа, насока за разследването. Беше женен от половин година, а не искаше да се прибере вкъщи при жена си. Но пък коя беше Урсула, че да го съди? Никога, през целия си брак, не беше бързала да се прибере при мъжа си, при семейството.

Оставаше Себастиан.

Ако изобщо можеше да си спомни време, когато е била най-удовлетворена, във възможно най-пълен мир със себе си, това беше с него. Може би защото двамата толкова си приличаха; и той не можеше или не искаше да отговори на изискванията, които му поставяха, очакванията, стереотипния образ на любовта, романтиката и съвместния живот. Тя дълбоко се съмняваше, че е способна да обича, както повечето хора очакваха да бъдат обичани, но някога обичаше Себастиан. Когато той й изневери, се почувства по-наранена, отколкото когато Мике й съобщи, че я напуска, защото е срещнал Аманда.

Отново се бяха запътили към нещо, тя и Себастиан, преди да я прострелят. След това той пак я предаде. Сега бяха приятели. Поне тя така си мислеше, но все имаше чувство, че Себастиан не може да се задоволи с толкова. Че сексът беше целта му, когато двамата бяха заедно.

Приятели с облаги.

Или дружка за чукане — изразът, който вероятно повече му допадаше.

Беше се разкрил пред нея, беше споделил. За вината, липсата, мъката. Бяха се сближили. Но по-далеч нямаше да стигнат.

Дори той да вярваше, че са подходящи един за друг, че наистина могат да са щастливи заедно, тя не искаше да прави следващата стъпка.

Беше твърде сложно.

Той беше невъзможен. И наранен твърде жестоко.

Нямаше да си позволи да бъде щастлив, отново щеше да я предаде, само за да съсипе собствения си живот, а тя нямаше намерение да се подлага на това.

Не отново.

Но тя се нуждаеше от нещо… не, грешка, не се нуждаеше от нищо, но искаше нещо. Нещо просто, спонтанно, непринудено.

Като това, което имаше някога с Торкел.

Преди около месец, след като сърфира из интернет в продължение на няколко дни, тя се регистрира в сайт за запознанства. Оказваше се, че в днешно време всички се запознават по този начин, но въпреки това въведе данните си и се регистрира с усещане за неудобство. Отговорите, или съвпаденията, не закъсняха. Повечето тя отхвърли на мига, останалите — след няколко кратки разговора. Освен един, с когото чатеше от време на време от близо три седмици.

Петрос Самарас, петдесет и три годишен, разведен, с две деца, търговски представител за фармацевтична компания, живееше в Упсала.

Поне така се представяше. Нямаше как да е сигурна, разбира се. Дори не знаеше дали наистина изглежда като на профилната си снимка. Никога не се бяха виждали. Тя някак устоя на изкушението да го провери в полицейския регистър, само го потърси набързо в интернет, увери се, че наистина в Швеция живее мъж с това име.

Когато се върна от работа, тя отвори компютъра, логна се, отвори частния им чат и му прати кратко съобщение с въпрос дали има някоя свободна секунда.

Отговорът му се забави не повече от две минути.

След въвеждащите фрази от рода на как са днес (добре), какво правят (нищо особено) и уверение, че той самият е смятал да й пише тъкмо в момента, когато тя му е писала (две души, една мисъл), Урсула застина с ръце на клавиатурата. Първоначалната решимост изведнъж я напусна. Наистина ли щеше да го направи? Да, реши се. Защо не?

В Упсала съм. Да се видим?

И сега стоеше тук.

В стаята си в хотела.

Извади телефона, за да запише номера му в контактите си — да знае, че е той, когато й се обади. След това остана така, с мобилния в ръка.

Всъщност познаваше още един човек в Упсала.

Не толкова добре, колкото би трябвало, но все пак.

— Защо се срещаме тук? — попита Урсула и се огледа из заведението.

— Отворено е, на удобно място е и е евтино — отвърна Бела, сложи на масата една бира и чаша вино и се настани на пейката срещу майка си.

— Няма нужда да е евтино, аз плащам.

— Тук ми харесва.

Урсула изгледа дъщеря си, която надигна бирата. Може пък наистина да харесваше това място, но спокойно можеше и да го е избрала, защото е знаела, че на Урсула няма да й допадне. Сутерен, сумрачен, почти тъмен, няколко крушки, покрити с разни видове прашни абажури, по порутените тухлени стени. Лепкави дървени маси с по една пейка от всяка страна, без столове. Плакати с логото на различни марки уиски, каквито не беше виждала от осемдесетте години, и една самотна ротативка в ъгъла. Останалите клиенти имаха вид, че нито могат да си позволят да влязат другаде, нито някой ще ги пусне.

Но Урсула остави тази тема.

Още като тръгваше от хотела, реши: няма да се конфронтира, няма да търси конфликт. Ще направи всичко по силите си да проведат приятен разговор, както се очаква от майка и дъщеря. Бог й беше свидетел, не им се беше случвало често през годините.

Вината беше нейна. Както винаги.

Тя се държеше на разстояние.

Не беше като другите майки.

Другите майки не зарязваха седемгодишните си дъщери, за да се преместят в Стокхолм при любовника си.

Другите майки не обръщаха внимание на дъщерите си само когато им отърваше.

Другите майки показваха и с думи, и с дела, че обичат дъщерите си.

А тя по всеки един начин бе превърнала Бела в момичето на татко.

При развода осъзна, че е длъжна да изгради нова връзка с Бела, иначе щеше да я загуби окончателно. Дотук не се получаваше кой знае колко добре.

Телефонни разговори от дъжд на вятър.

Никакви посещения. До днес.

— Изглеждаш добре — отбеляза тя и отпи от виното. Наливно. Единственото бяло, което имаха, поне според Бела, когато Урсула поиска шардоне.

— Да, добре съм горе-долу.

— Как върви ученето?

— Бива.

— Какво учиш в момента?

— Данъчно право.

— Интересно ли ти е?

— Не особено.

Замълчаха. Урсула отпи от горчивото си вино. Явно от нея щеше да зависи дали изобщо ще разменят някоя дума.

— Отдавна не сме се виждали.

— От миналата година. Дойде да ми кажеш, че с татко се развеждате.

И онази среща не завърши както се надяваше Урсула; нямаше нужда да си я припомня, нито да й я припомнят, затова веднага смени темата.

Не се конфронтирай, не търси конфликт.

Приятен разговор между майка и дъщеря.

— Как върви с Андреас?

Дълбоката въздишка показа, че въпросът не е приятен и тя пак е сбъркала.

— Вече не сме заедно. Скъсахме преди близо година.

— Не си ми казала.

— Не си питала.

— Можеш да ми казваш и неща, за които не съм питала.

— Може би щях, ако мислех, че те интересува животът ми.

Хайде пак. Критиката. Твърде оптимистично бе да се надява, че могат да се видят, без дори да споменат годините на отчужденост и пренебрегване.

— Съжалявам, ако съм създала такова впечатление — каза Урсула с искреност в гласа, която не можеше да се сбърка.

Бела я изгледа, сякаш не това е очаквала. Сякаш е очаквала Урсула да се почувства несправедливо обвинена, да мине в защита, да прехвърли на друг вината.

— Интересувам се — продължи Урсула все така откровено. — Просто винаги ми е било малко трудно да го показвам. А и винаги си била по-близка с баща си.

— Чудно защо ли — подметна Бела.

— Преди да се разведем, научих от него някои неща за теб. — Урсула се престори, че не я е чула. — Ще стана по-добра, обещавам. Искам го.

Бела не отговори, но кимна. Пак беше нещо. Не че всичко щеше да се разреши по един магически начин, рано или късно щеше да се наложи да обсъдят ролята на Урсула за попадането им в това положение, но това беше добра първа стъпка. Урсула смяташе, че и двете го почувстваха и че тази вечер не беше необходимо да правят втората.

— Значи нямаш гадже. А волейболът как е? — попита тя весело, насочи разговора далеч от сериозните теми.

— Не съм казвала, че нямам гадже, а че вече не съм с Андреас.

— А сега с кого си?

— Казва се Нико. Учи в долния курс. Запознахме се през седмицата за ориентация.

Урсула й се усмихна и пак вкуси от долнопробното вино, като едва се сдържа да не направи гримаса. Предложи й да разкаже малко повече, но явно Бела не беше склонна да разкрива повече за новата си любов. Дали сега беше моментът Урсула да покаже интерес, като я разпитва, или щеше да я сметне за любопитна в най-лошия смисъл на думата? Опитът й с тези неща беше твърде ограничен…

— Искаш ли да ти разказвам неща, за които не си питала? — попита Бела и избра посоката на разговора вместо нея.

— Да.

Урсула видя усмивчицата зад халбата бира и внезапно усети, че май ще съжалява за отговора си.

— Ще имам малко братче.

— Така ли?

— През февруари. Аманда е в петия месец.

Урсула не отговори веднага. Определено не ревнуваше, даже и не беше изненадана — Мике получи шанс да опита отново, да поправи нещата, естествено беше да се възползва.

Не, притесняваше я друго.

— Колко хубаво — промърмори накрая. — Поздрави ги от мое име, като се видите.

— Добре.

Усмивката на Бела, това я притесни. Може би просто се радваше, че ще има брат, радваше се за Мике. Или пък й беше приятно да съобщи на майка си нещо, което нямаше да й хареса.

Предпочете първото — че дъщеря й не се опитва да я нарани нарочно. Завъртя се към пълния бар. Нямаше значение, че виното киселееше и беше топло.

Искаше още една чаша.

Поне.

Барманът сложи още една чаша джинджифилова бира пред него. Себастиан му кимна и вдигна чашата с въздишка. Раздразнен, нервен и отегчен — тези думи доста добре описваха състоянието му.

Когато се върна от полицейското управление, си легна за малко, обмисли случая, доспа му се, но се удържа.

Не искаше да рискува да сънува.

Да се събуди, облян в студена пот и стиснал дясната си ръка в юмрук. Тътен на вълни в ушите. Празнота и мъка, които да го разкъсват с такава сила, че да не може да диша. И повече нямаше да може да заспи, нямаше да мигне изобщо тази нощ.

Затова стана, взе душ и почука на вратата на Урсула.

Никакъв отговор. Нямаше я.

Разочарован, слезе в бара и седна. Поръча първата джинджифилова бира за вечерта и се огледа. Имаше известен потенциал. Нищо особено и не много, но определено можеше да вкара някоя от присъстващите в леглото. Например жената, която седеше сама с лаптопа си на една маса по-навътре.

Четиресет и пет може би. Обикновена. Нито дрехите, нито прическата показваха самоувереност. Няколко килца в повече. Той си представи как отива при нея. Заговаря я. Как след няколко минути преодолява първоначалното нежелание да й досаждат и успява да я покани на по питие. Как научава името й, когато й носи питието, и какво работи, че да е заета във вечер като тази в хотел в Упсала.

Как показва интерес, слуша я учтиво, иска да знае повече.

Изцяло съсредоточен върху жената срещу него.

Играта. Съблазняването. Като танц. Да води и да следва. Всичко, за да се почувства тя забелязана, видяна, призната и по този начин в нея да се зароди желание за нещо повече, да си въобрази, че тя съблазнява него, а не обратното. Че е нейна идеята да си тръгнат от бара, негова — да отидат в нейната стая.

Определено щеше да се получи. Беше го правил стотици пъти. Но не и тази вечер. Беше обещал да се държи прилично.

Себастиан 2.0.

New and improved.

Вече съжаляваше.

„Раздразнен“ вече надделяваше над „нервен и отегчен“ като доминираща емоция.

Ане-Ли беше виновна.

Шибаното й правило за целибат.

Едно е да спи с жени от самото разследване, но какво значение имаше дали ще се чука с някаква си застаряваща помощник-ревизорка от Венершборг или каквито там жени имаше наоколо? Никакво. Но не смееше да рискува. Ако се разчуеше, щеше да изхвърчи от разследването.

А това не биваше да става.

Урсула можеше да го спаси. Щяха да вечерят заедно, но явно си беше намерила нещо друго, нещо по-хубаво за вършене. Беше го оставила съвсем сам. Значи вината беше нейна.

Движение при входната врата привлече вниманието му. За вълка говорим… Урсула се появи. Той й подвикна и й помаха. Забеляза, че е леко пияна, когато се люшна към него и се отпусна на съседния стол. Може би все пак вечерта нямаше да е пропиляна.

— Къде си ходила?

— Видях се с Бела… Дъщеря ми — добави тя, като не видя реакция у Себастиан. — Учи тук.

— Да, знам — излъга той. Сигурно го е споменавала и преди, просто не я е слушал. — И защо?

— Тук искаше.

— Не, защо сте се срещали?

— Как така защо? — Урсула сякаш не можеше да повярва на ушите си. — Тя ми е дъщеря.

— Това досега не е имало значение. Нали винаги си била най-ужасната майка в Швеция?

Урсула се вторачи в него. Ясно, щеше да е от онези вечери. Имаше два варианта. Тя можеше да си тръгне от бара, да се качи в стаята си. Или можеше да преглътне обидата и да види дали може да насочи разговора към нещо сериозно. Да разкаже за срещата си с Бела, че през цялото време се люшкаше между приятно и неловко, че не беше сигурна как всъщност мина, какво в действителност извлякоха от нея двете.

Но Себастиан нямаше да се интересува. И в обикновен ден не би му пукало, камо ли пък тази вечер, когато очевидно беше в лошо настроение. Може би щеше да се престори, но единствено с надеждата по този начин да я вкара в леглото.

— Това пък какво значи, да те вземат дяволите?! — попита тя остро и избра третия вариант — да остане, но да постави ясни граници. — Ако искаш да ме изгониш, просто кажи.

— Не — отвърна Себастиан кратко, като отбягваше погледа й.

— Стегни се тогава.

— Е, какво, не е ли истина?

— Това не значи, че трябва да ми го казваш в лицето.

Леко кимване, последвано от тишина, през която нормалните хора биха се извинили, биха се опитали да оправят нещата. Нормалните хора, не Себастиан.

— Какво ти става? — попита Урсула накрая. — Защо си се нацупил?

— Имах отвратителна вечер и вината е твоя.

— От къде на къде?

— Щяхме да вечеряме заедно, а ти изчезна.

— Щяхме ли?

— Ти го предложи. Вчера.

Вярно, разговорът по Скайп, но тогава и двамата мислеха, че ще си бъдат в Стокхолм, пък и доколкото си спомняше, той не изглеждаше твърде въодушевен от идеята.

— Е, не стана — въздъхна тя. — Тъй че се стегни.

Нова отлична възможност да помоли за извинение.

— Карай, сега си тук — каза вместо това Себастиан и кимна на бармана. — Нощта е млада, все още можеш да ми се реваншираш.

Той я изгледа с лека усмивка. Нотка на нетърпение и надежда в очите. Или пък тя само си въобразяваше, четеше твърде много в държането му, защото го познаваше добре. Я по-добре да се изяснят отсега.

— Само да знаеш, че няма да спя с теб.

Нямаше съмнение, раздразнението му нарасна, но това си беше негов проблем, не неин. Тя предпазливо сложи длан върху ръката му.

— Но мога да остана да изпием по чаша вино, ако искаш компания.

Така правеха приятелите. Подкрепяха се. Отделяха от времето си. Предлагаха близост и съчувствие. Някога тя го обичаше — въпреки всичко. Естествено, нямаше смисъл да се хаби за Себастиан Бергман; трябваше да се досети още преди той да дръпне ръката си изпод нейната.

— Понеже ме съжаляваш?

— Понеже обичам да общувам с теб, когато не се държиш като свиня. Което все още става твърде често, ако искаш да знаеш.

Себастиан я погледна в очите. Съжаляваше, че си разкри душата пред нея онзи път в кухнята на „Грев Магнигатан“. Показа се уязвим, създаде впечатление, че се нуждае от някого, че иска духовна връзка. Чисто и просто й даде възможност да се възползва от слабостта му.

— По-добре да съм сам, отколкото да се превръщам в някакъв шибан проект.

— Хубаво, както искаш. — Тя стана от стола и си взе чантата.

Границата беше прекрачена. С двата крака. Беше му дала повече възможности от всеки друг.

— Днес беше добър с Ида Рийтала. Това е страна, на която трябва да наблегнеш.

— Добър и мил, и сладък… Такива мъже си имат име. Казват се Торкел.

Урсула нямаше сили дори да се опитва да разбере дали това е само злобно подмятане по адрес на шефа им, или намек за нещо като ревност. Не я беше грижа.

— Торкел е добър и ти го знаеш — каза само.

— Той е човешкият еквивалент на мисионерската поза. Върши работа, но не е ни най-малко възбуждащо.

— Лека нощ, Себастиан.

Тя си отиде. Той не я спря.

Всичко отиде по дяволите.

Защото той го прати там.

Колкото по-близък се опиташе да му стане някой, толкова по-зле ставаше. Урсула знаеше какъв е, знаеше какви подбуди го водят, в това беше убеден; но не беше сигурен, че има значение. Взе телефона, написа есемес: „ИЗВИНЯВАЙ“ и в същия момент си спомни какво му беше казала в Улрисехамн:

Вместо да се държиш като задник и после да се извиняваш, хрумвало ли ти е някога просто да не се държиш като задник?

Все пак го изпрати.

По-добре от нищо. Надяваше се.

След това поръча да му пишат питиетата на сметката и излезе от бара. Качи се в стаята и се просна на леглото, включи телевизора. Образователна програма. Все едно вечерта не беше достатъчно катастрофална.

Тя се застави да затвори очи.

Въпреки че подскачаше и при най-малкия шум, си повтаряше, че може да се отпусне.

Беше в безопасност. В къщата нямаше никого. Той не беше тук.

Но се беше върнал. Отново й го беше причинил.

Бавно, но целенасочено, тя започна да потиска спомените от мига на събуждането си. Мракът пред отворените й очи, преди да махне чувала. Как дишаше тежко и хрипливо, докато се изправяше на крака, смъкваше останалите си дрехи и се пъхваше под душа. Дълго стоя там. И сега пръстите й, сключени на гърдите, още бяха гъбясали. Съсредоточаваше се върху дишането. Вдишваше през носа, издишваше през устата. Не обръщаше внимание на тихото гласче в главата си. Вместо да мисли за случилото се, шепнешком се молеше на Бога.

Той я изпитваше.

Но тя щеше да издържи.

Бог беше позволил този ужас. Два пъти. Толкова лесно би могла да започне да се съмнява. Но знаеше, че той иска да използва случилото се, за да я промени. Да излезе от другата страна по-силна. Заедно с него. Стига само да предадеше живота си в ръцете му, Бог щеше да я поведе към нов етап. Щеше да й помогне да достигне нови познания, ново ниво, да я приближи с още една стъпка до човека, в който искаше да я превърне. Изпитанието, колкото и болезнено да беше, щеше да се окаже безценно. В горещината на пещта шлаката изгаря и остава чисто злато, както се беше изразил веднъж един колега.

Затова тя лежеше кротко по гръб в леглото си, сключила ръце на гърдите си, и тихо се молеше. Повтаряше отново и отново, че е готова да се отдаде, да отдаде живота си на него, да го прослави със знанието, че той винаги е решението на всеки проблем, че вярва в промисъла. Обзе я известно спокойствие; споменът вече избледняваше, или поне така й се стори. Беше сигурна, че Бог ще й помогне да открие пътя, защото той знаеше, че тя притежава всичко необходимо, за да продължи нататък.

Точно както миналия път. Първия път.

Той я преведе през него. Бяха минали дни, даже седмици, без тя да мисли за това; чувстваше, че по някакъв необясним начин то й е помогнало да се съсредоточи; значи имаше причина да се случи точно сега, малко преди избора на епископ. Беше длъжна да обърне поглед навътре, да претърси душата си, да се превърна в човека, когото Исус искаше от нея да бъде.

Разликата беше, че този път тя имаше представа за какво става дума.

Тя, Ида, Клара и Ребека.

Наказание.

Трудно беше да повярва, че причината може да е друга, но никога нямаше да я разкрие пред никого.

Не сега. Не и в бъдеще.

Въпросът й хрумна под душа. Дали да се обади на другите? Да ги предупреди? Да им каже, че ужасът може да се повтори. Че не е свършило.

В такъв случай те със сигурност щяха да се свържат с полицията. Да получат закрила. Може би полицаите щяха да измислят начин да устроят капан за онзи мъж. При всички случаи щяха да знаят къде да го търсят, рано или късно щяха да го заловят и щяха да сложат край на нападенията и страданието. Ако човек мислеше само за това, отговорът беше ясен. Да, тя беше длъжна да им се обади. Длъжна беше да ги предупреди.

Само че…

Полицията щеше да иска да знае каква е връзката между четирите жени — беше споменал пета, но Ингрид не я беше чувала — защо отначало са излъгали и какво е станало, че да отключи поредица от брутални нападения.

Щяха да бъдат принудени да разкажат. Всичко щеше да излезе наяве. От този миг с надеждата й да стане епископ щеше да бъде свършено. Възможността да проповядва евангелието и да разпространява Божието слово така, както би трябвало да звучи то, щеше да бъде изгубена. Упадъкът на Шведската църква щеше да продължи и един силен глас от страната на онези, които се съпротивляваха, щеше да бъде заглушен.

Трудни решения дори в обикновен ден, а при настоящите обстоятелства почти невъзможни. Накрая реши да не предприема нищо. Да не казва нищо. Поне засега. Ако Бог искаше другите да бъдат предупредени, да не ги сполетява ново зло, той щеше да се погрижи да научат.

Помоли се и за това. Той да ги закриля. Свърза тази мисъл с обещаната награда и това сякаш я успокои, но не успяваше да заглуши тихото гласче в главата си.

Правилното решение ли взе? С правилните доводи? Дали в действителност не беше предпочела себе си пред другите? Дали не действаше егоистично? Нехристиянско дори. Навярно имаше шанс да предотврати още страдания. Цената, която беше длъжна да плати, щеше да е епископската титла.

Заслужаваше ли си? Редно ли беше?

Всичко това беше част от изпитанието и решението беше на Бог. Не нейно. Тя трябваше само да го потърси. Против волята й в съзнанието й изникна цитат от Римляни 12:19.

Не отмъщавайте за себе си, възлюбени, а дайте място на Божия гняв. Защото писано е: „отмъщението е Мое. Аз ще отплатя, казва Господ“.

Ингрид пропъди мисълта, всички мисли, включително и тихото гласче; трескаво му се замоли да й позволи да забрави. Не само психическата и физическата травма от тази вечер, а всичко — Линда Форш, съдбовната нощ преди осем години, решението, което взеха тогава.

Де да можеше теглото да се вдигне от плещите й, ако ще и за малко.

Молитвите й бяха чути под формата на неспокоен сън.

15-ти октомври

Пише за мен по вестниците. В интернет.

Оказа се, че Ребека Алм е умряла. Не знаех.

Знаеш, че не това беше целта.

Полицията моли за помощ. За сигнали. Търси свидетели.

Явно никой не е казал нищо.

Сигурно ги спират вината и срамът.

Затова търсят помощ от обществеността.

Глупаво е да се чувствам в безопасност, да вярвам, че не допуснах грешки.

Дали да засиля темпото, да свърша повече, докато ме заловят, или да се спотайвам известно време — това е въпросът.

Трябва да продължа. Но каже ли някой една дума, твоето име, и те ще ме намерят. Ще ме спрат.

Още не се е приключило.

Знаеш го, Линда.

Нощес пак те сънувах.

Винаги е така, когато наближава рожденият ти ден.

Ти лежеше на задната седалка. Кръв навсякъде.

Не били те виновни, така каза ти.

Но това беше само сън.

Разбира се, че те са виновни.

Песента, която чу по радиото, докато паркираше, не му излизаше от главата.

Миналото лято тя ехтеше отвсякъде. Испанска песен, в която пееше и Джъстин Бийбър. Той знаеше това, защото Вилма харесваше Джъстин Бийбър. Преди две-три години си беше направо боготворене, но сега най-страшната вманиаченост се беше поуталожила и според Торкел нивото вече беше не по-високо от „харесване“.

Той слезе от асансьора, като си подсвиркваше, отиде при кафемашината, постави една чаша и натисна копчето за кафе с мляко. Снощи беше хубаво. Късна вечеря с Лисе-Лоте, разговор как е минал денят им, докато слушаха с половин ухо новините, и после в леглото.

Жив човек в дома му.

Някой, с когото да разговаря.

Някой, до когото да заспива.

Всичко, което желаеше.

Взе чашата и отиде в кабинета. Ане-Ли вече беше на мястото си зад стъклените стени. Той вдигна ръка за поздрав, отиде при своето бюро и си окачи палтото.

— Вече си тук — отбеляза, когато Ане-Ли излезе и тръгна към него.

Той си мислеше, че ще е първи в службата. Тръгна от вкъщи четиресет и пет минути по-рано от необходимото, в случай че задръстванията на излизане от града се окажеха ужасни, но пристигна безпроблемно.

— Исках да се уверя, че всичко е както трябва с допълнителния персонал и младшите полицаи.

— Много хора ли се обадиха?

— Не бих казала. Няколко, но не много.

Торкел кимна. Изненадан, разочарован. Последния път, когато от „Риксмурд“ свикаха пресконференция и помолиха за помощ, получиха стотици сигнали. Но, разбира се, тогава пресата го раздуха много повече, все пак ставаше дума за убити треторазредни знаменитости.

— Нещо полезно? — попита Торкел, отпи от кафето и си седна на мястото.

— Още не.

Ане-Ли придърпа стола от най-близкото бюро и седна.

— От колко време си в „Риксмурд“?

— Отдавна, над двайсет години.

— Значи ти харесва?

— Да, като цяло.

— На колко си години?

Торкел я изгледа учудено. Не такъв въпрос очакваше.

— На петдесет и осем. Защо?

— Смяташ ли да работиш до шейсет и три?

— Не знам. Може би. Защо?

Ане-Ли замълча. От известно време обмисляше този въпрос. Вчера, когато се прибра вкъщи, я формулира. От близо двайсет години работеше като полицайка. Стана комисар, предложиха й да я назначат за регионален началник, но тя отказа. Твърде много бюрокрация. Беше работила къде ли не из Швеция, постоянно се местеше, защото бързо се отегчаваше. Не от самата работа, а от местата, от хората. Когато потънеше в сивото ежедневие, решаваше да се премести. Но да пътува из цялата страна по нови разследвания, с нови колеги, винаги да работи по случаи с голяма значимост…

Ще й допадне.

Ще го желае.

— Мислех само… Близка приятелка съм с Русмари Фредриксон от НОА, понякога говорим за това. — Сви рамене тя, за да покаже, че не е нещо сериозно.

— Говорите за евентуалното ми пенсиониране? — Торкел остави чашата си и се поприведе към нея.

Русмари Фредриксон не беше случаен човек от Националната оперативна агенция, тя беше прекият началник на Торкел. Той би описал отношенията им като професионално напрегнати.

— Не, не — засмя се Ане-Ли обезоръжаващо. — Това изглежда като страхотна работа.

— Искаш ли я?

Да обяви открито, че иска мястото на Торкел, щеше да е малко прекалено и нямаше да се отрази добре на и така леко обтегнатите им отношения; но тя нямаше да го лъже, нито да се извинява, че е амбициозна.

— Тя е твоя — отговори дипломатично.

— Така е. Тя е моя.

Той я гледаше по начин, който — надяваше се — ясно показваше, че смята да задържи поста си. Ане-Ли му се усмихна и в същия момент Карлос влезе в помещението заедно с Ваня и Урсула.

— Мамка му, ама че студ — изпуфтя Карлос, като търкаше ръцете си в ръкавици, докато вървеше към бюрото си.

Торкел не отговори, на идване на таблото в колата видя, че в Упсала е четири градуса. Студено за сезона може би, но не представляваше някаква сложност да се облечеш достатъчно топло, че да не замръзнеш, пък и не беше причина да се държиш като че ли се завръщаш от полярна експедиция.

— Добро утро — поздрави Ане-Ли всички и стана. — Вземете си кафе и каквото още искате и ще се видим в конферентната зала след десет минути.

— Били и Себастиан дойдоха ли? — попита Ваня.

— Да се надяваме, че ще дойдат до десет минути.

С тези думи тя се прибра в кабинета си. Торкел си взе чашата и отиде при Ваня и Урсула.

— Добро утро, заедно ли дойдохте?

— Ваня мина да ме вземе — усмихна се Урсула на колежката си.

— А какво направи със Себастиан?

— Не знаех, че той е моя отговорност.

— Нали сте в един хотел, мислех, че…

— Не съм го виждала от снощи.

— Аха. Е, да се надяваме, че ще се появи.

— Или не — подметна Ваня.

Минно поле. Каквото и да направеше, щеше да загуби. Ако шеговито се съгласеше с Ваня, щеше да раздразни Урсула; ако непринудено посочеше, че Себастиан е част от екипа, щеше да издразни Ваня. Затова си замълча.

— Кафе? — обърна се Урсула към Ваня.

— Ще дойда с теб.

Излязоха заедно от стаята. Торкел остана с впечатление, че някак е успял да ядоса и двете. Екипът не беше същият. Понякога имаше чувство, че се разкъсва. Може би наистина беше така — през последните години всички преживяха много, но Торкел не можеше да се отърси от усещането, че проблемите започнаха с появата на Себастиан във Вестерос, когато го взе в разследването. Помнеше какво каза на Себастиан тогава, след първата им среща.

Гледай се да не съжаля за решението си.

Не можеше да преброи колко пъти беше съжалил оттогава насам.

И току-що добави още един.

— Добро утро.

Когато другите влязоха, Себастиан вече седеше в конферентната зала с листове, които подреждаше на купчинки. Поздравът беше за всички, но очите му бяха впити във Ваня, така че нямаше съмнение към кого всъщност е насочен. Тя му хвърли поглед, който показваше, че би предпочела да го игнорира тотално, но доброто възпитание и приличието й го забраняват.

— Добро.

По-кратко от това не можеше да бъде. Тя придърпа първия свободен стол, който й се изпречи, възможно най-далеч от Себастиан.

— Купих кроасани за всички — продължи той, привидно в прекрасно настроение, и кимна към една чиния на масата.

— Какво правиш тук толкова рано? — Торкел погледна материалите пред Себастиан, докато сядаше.

— Реших, че ще е най-добре да прегледам всички сигнали, постъпили от вчера насам.

— Имаме цяла група, която отговаря за това — осведоми го Ане-Ли.

— Знам, само проверявам да не са пропуснали нещо. Нали затова съм тук. Да допринасям със знанията си.

Нямаше намерение да им казва, че се събуди от кошмара си в четири и половина и не можа да заспи повече. Хотелската стая като килия. Терзанието, което го накара да избяга оттам. Истината беше, че нямаше къде другаде да отиде.

— Иначе прекарах вечерта в хотела — продължи той непринудено. — Поседях малко с Урсула в бара, когато тя се прибра от срещата с дъщеря си, после се качих в стаята си и си легнах. Сам. Добро поведение, никакво развяване на оная работа. Както се разбрахме.

— Добре, ще започваме ли? — въздъхна Ане-Ли в момента, в който Били влезе в залата с лаптопа си в едната ръка и чаша кафе в другата.

— Извинявайте, ако съм закъснял — промърмори той, докато се настаняваше и си нареждаше нещата.

Докато си включваше лаптопа и го свързваше с проектора, Себастиан го наблюдаваше. Изглеждаше изтощен. Може би просто беше работил до късно и беше недоспал.

Себастиан се надяваше да е това.

Алтернативата го плашеше.

Били беше съсипан. Беше му се наложило да убие човек. Двама души. По някакъв начин беше свързал тези събития с удоволствието. Власт, страст и наслада. Себастиан знаеше за това, но си беше измислил най-различни причини да не прави нищо по въпроса. Казваше си, че не е необходимо. Внушаваше си, че когато в началото на лятото видя Били да убива котка, е било еднократен случай, че Били съзнава колко е откачено. И както увери Себастиан при последния им разговор, държи поривите си под контрол.

Вчера обаче той показа друга своя страна, така смяташе Себастиан. Не беше задължителна индикация, че положението се е влошило, но беше достатъчно, за да го накара да се запита дали колегата му наистина държи нещата под контрол. С неохота си помисли, че вероятно ще му се наложи да проучи този въпрос.

— Кой ще започне? — прекъсна размислите му Ане-Ли.

— Вчера прегледах записите от охранителните камери около местопрестъпленията — обади се Били и по този начин отговори на въпроса й. — Както аз виждам нещата, те ни дават само една възможна следа.

Той щракна няколко копчета на клавиатурата и на стената се появи размазана снимка от камера за наблюдение.

— Това е черно ауди Q3 от 2015. Минава пред камерата на „Тунбершвеген“ десет минути преди Ида Рийтала да бъде нападната на осемнайсети.

Карлос стана и отиде при картата на стената, взе флумастер и отбеляза мястото с кръстче. Всички видяха колко е близо до кръга с единицата, който Ане-Ли беше написала по-рано. Били отвори още една снимка до първата.

— Това е черно ауди Q3 от същата година на ъгъла на „Согаргатан“ и „Кунгсенгсеспланаден“ само няколко минути след нападението над Клара Валгрен от онзи ден.

Карлос отбеляза мястото на картата. На няколко пресечки от паркинга на „Подкрепа за образованието“.

— Какво им е на регистрационните табели? — проговори Торкел и насочи вниманието на всички към малкия свръхекспониран правоъгълник и на двете снимки, точно където трябваше да се вижда регистрационна табела.

— Обработени са с някакъв отразяващ спрей, за да избегнат камерите.

Почти всички около масата кимнаха. Това подсилваше подозренията.

— И колко такива аудита от две и петнайсета има в близкия район? — попита Торкел и пак се обърна към Били.

— Много, твърде много. Взех списък от Пътната агенция и после се сетих какво каза Себастиан — че първата атака вероятно не е станала твърде далеч от дома на нападателя.

Записите от охранителните камери бяха заменени от паспортна снимка. Мъж на около четиресет години с оплешивяващо чело и старателно поддържана брада на широкото лице се взираше право в обектива.

— Дан Тилман има такъв автомобил и живее на „Венуртсгатан“ 83.

Карлос сложи ново кръстче на картата и показа ясно на всички, че Тилман живее едва на няколко минути от Старото гробище.

— Какво знаем за него?

— Четиресет и две годишен, продуктов мениджър в технологична компания в Стокхолм, разведен, децата го посещават през уикенд, неосъждан, но разследван от полицията няколко пъти.

— За какво?

— Заплахи и преследване на бившата съпруга и приятелки. Не се е стигнало до присъда. Последната жалба е от лятото, когато качил голи снимки на бившата си в група във Фейсбук.

— Симпатяга — подхвърли Ваня.

— Никак даже — поклати глава Били. — Активен е в какви ли не групи, почти всички изявено антифеминистки и/или расистки. Доста често пожелава опонентите му да бъдат изнасилени. Или жените им, ако са мъже. За предпочитане от имигранти.

Той отвори друга страница, на която беше събрал доста коментари на ДанеТилман1. Профилната снимка ясно показваше същия мъж, когото видяха на паспортната преди малко. За няколко секунди прочетоха кратките изказвания, които до едно пожелаваха някой да бъде подложен на сексуално насилие и изразяваха радост, когато това станеше.

— Какво ще кажеш? — Ане-Ли се обърна към Себастиан.

— Този тип мъже рядко минават от приказки към действие. Достатъчно им е да намерят излаз на гнева си и да получат одобрение от други.

Били погледна надписите на стената и изпита едва ли не тъга. Той беше един от най-неуморните защитници на интернет. Обичаше го. В него имаше толкова добри, направо фантастични неща. Напоследък обаче сякаш всичко се въртеше около негативното. Как се съхраняваше и разпространяваше информацията, предполагаемото световно господство на „Гугъл“, всички лъжи, заплахи и омраза. За Били интернет беше като голям град. Имаше всичко. Асортиментът беше огромен. За всекиго по нещо. Но както във всички градове, и там имаше канализация и клоаки, където се събираха гадориите, и ако човек се озовеше в тях, се разсмърдяваше яко.

— Но определено трябва да си поговорим с него — заключи Себастиан.

— Ако живее толкова близо, дали би отишъл с колата? — усъмни се Урсула.

— Определени мъже на определена възраст ходят с колата навсякъде — отговори Себастиан. — Но дори и да оставим това, да — колата му дава възможност бързо да напусне мястото, засилва усещането за безопасност, действа като защитна бариера.

— Окей, добра работа. Ще говорим с него. Ваня, Карлос?

И двамата кимнаха в отговор, и размениха погледи и усмивки, докато Карлос се връщаше на мястото си. Ане-Ли задържа вниманието си върху него:

— От „Онгкварнсгатан“. Нападението над Клара Валгрен. С какво разполагаме?

— Отпечатъкът от обувка е от „Ванс“, модел UA-SK8-Hi MTE, същата като предния път. Спринцовката, която намерихме, няма как да се проследи, може да е купена отвсякъде в интернет.

— Ами Ребека Алм?

— Засега нищо — взе думата Урсула. — Очаквам тази сутрин да получим предварителен доклад.

— Нещо друго? — попита Ане-Ли всички присъстващи.

В отговор получи само поклащане на глави.

— Окей, Ваня и Карлос при Тилман. Били, виж какво още можеш да намериш за него.

— Добре.

— Урсула, кажи ни веднага щом дойде нещо от техническия персонал. И ще следим какви сигнали получаваме през деня — завърши тя и се обърна към Торкел. — Искаш ли да добавиш нещо?

Какво всъщност имаше да добави? Тя вече беше дала заповеди на цялата група, освен на Себастиан, а него и без това човек не можеше да го накара да свърши каквото му се нареди. Сякаш тя не само водеше разследването, ами и му отнемаше работата. Или пък той си го въобразяваше на фона на сутрешния им разговор. Нямаше смисъл да прави голям въпрос. Още не.

— Не, звучи като добър план.

— Добре тогава.

Оперативката приключи. Всички си събраха нещата и напуснаха залата. Ваня отиде до картата на стената и се вгледа в нея, сякаш за да запамети новата информация. Себастиан се надигна и се приближи до нея.

— Чух, че приятелят ти е бил на гости.

— Да, и? — отвърна тя рязко и отбранително, без да се обръща.

Но му отговори. Пак беше нещо.

— Супер. Юнатан, нали?

Повече от един отговор явно нямаше да получи. Въпросът беше посрещнат с мълчание, но все пак след малко тя се обърна:

— Нещо за работата ли искаш да ми кажеш?

— Всъщност да, мислех си, че мога и аз да дойда при Тилман.

— Няма да стане.

Тя го избута, взе си нещата от масата и си отиде. Себастиан въздъхна. Отдавна знаеше, че ще трябва да се бори, но как можеше да покаже промяна, ако тя не му даваше и секунда? Хвърли поглед към Урсула, която се беше забавила. Тя поклати глава, вероятно в смисъл „никога не се отказваш“, почака Ваня да затвори вратата и чак тогава го заговори:

— Слушай, тази работа снощи…

— Да, да, знам, глупаво беше, не получи ли есемеса ми?

— Получих го.

— Добре.

Но нещо в изражението на Урсула му подсказа, че не беше съвсем добре.

— Искаш ли и да го кажа? Съжалявам, снощи стана тъпо.

Човек трябваше доста да се постарае, за да намери дори следа от разкаяние в тона му, и за миг Урсула като че ли се поколеба дали изобщо има смисъл да продължава, но после направи крачка към него.

— Не става дума само за снощи. Гадостите, които си преживял, не ти дават право да се държиш така с хората.

— Разбирам го. И не искам да го правя… Поне не с теб — добави той, усетил, че е попрекалил с изкривяването на истината.

— Контролирай се. Още един път и ще премина в отбор „Ваня“.

— Ясно.

— Не го искаш — добави тя малко по-меко, вероятно за да разбере той, че заплахата всъщност е за негово добро.

Мислеше си, че знае какво иска той.

И в този случай беше съвсем права.

— Не, не го искам — потвърди той искрено.

Тя го гледа в очите няколко секунди, след което отстъпи една-две крачки, наведе се, взе си кроасан и го остави сам в стаята.

Да се контролира.

Да контролира живота си.

Със същия успех можеше да го помоли да изкачи Еверест.

— Трябва ли ми адвокат?

Дан Тилман беше едър, мускулест и по-висок, отколкото си го представяше Ваня, сигурно над един и деветдесет, иначе изглеждаше като на паспортната снимка. Единствената разлика беше татуировка, която се подаваше изпод пуловера. Сигурно беше нова, предположи Ваня, иначе щяха да я видят.

— Имате ли адвокат? — изненада се Карлос.

Той никога не спираше да се учудва колко са повлияни всички от американските полицейски и адвокатски сериали. Колко повече знаеха за тамошните процедури и съдебна система, отколкото за шведските.

— Би трябвало. От държавата. Длъжни сте да ми осигурите.

Когато паркираха пред триетажната сграда от светли тухли на „Венуртсгатан“, Ваня внезапно почувства, че няма да е лесно. Доста от постовете, които беше видяла в профила във Фейсбук на Тилман, в комбинация с женомразството и расизма, показваха презрение, което често преминаваше в неприкрита ненавист към властите и политиците, особено ако бяха от лявата част на спектъра. Полицията също беше спомената в няколко поста — не в много, но никога в положителен смисъл. Тя почти съжали, че не взе Себастиан — два гадняра един срещу друг.

Докато се качваха по стълбите, тя сподели притесненията си с Карлос, който само я посъветва да не му позволява да я провокира. Не й беше там силата, помисли си тя и натисна звънеца. Представиха се и показаха картите си на Тилман, който незабавно попита дали му трябва адвокат.

— Не сте заподозрян в нищо — обясни Ваня възможно най-учтиво.

— Тогава какво търсите тук?

— Искаме да говорим с вас.

— А ако аз не искам да говоря?

Очевидно не искаше. Ваня усети, че вратата ще се затвори в близките десет секунди, но Карлос пристъпи напред.

— Тогава ще си отидем и ще продължим разследването си, вие ще ни изглеждате малко по-подозрителен, затова ще търсим по-щателно и ако намерим нещо, каквото и да е, ще се върнем, ще ви арестуваме и ще ви разпитаме — в присъствието на адвокат, ако искате — и ще видим какво ще стане след това.

Той направи кратка пауза и после вдигна показалец, сякаш изведнъж му е хрумнало нещо:

— Или пък сега ще поговорите няколко минути с нас. Ще ни помогнете да изясним някои неща и да се надяваме, че повече няма да се наложи да ви безпокоим.

Настъпи тишина, докато Тилман мислеше. Ваня чуваше от съседния апартамент неутешим детски плач. Беше впечатлена. До този момент Карлос й се струваше доста безличен, но красноречивото описание на това какво щеше да последва, поднесено с изкусно замаскирана заплаха, беше страхотно.

С недоволна физиономия Тилман им направи път и те влязоха в апартамента. Карлос пъхна ръка в джоба си, внимателно извади мобилния си телефон, пусна го да записва и пак го прибра. Инстинктът му подсказваше, че ще е разумно да документират предстоящия разговор.

Последваха Дан през коридор без прозорци и влязоха в кухнята. Светлосин тапет, бели плочки над мивката и плота. Хладилник и отделен фризер в инокс до вградена печка над охладител за вино. Мивката — празна, плотовете — чисти и сухи, подправки в бурканчета до печката. Ред и чистота. Никаква следа, че там всеки втори уикенд — или изобщо — живеят деца. Никакви снимки, никакви рисунки, никакви играчки, никакви програми или бележки с напомняния по хладилника или фризера. На Ваня й се струваше, че долавя слаб мирис на амоняк в апартамента, но не виждаше следи от котка в кухнята.

— Е, какво искате?

Дан не ги покани да седнат. Той самият се облегна на рамката на вратата и скръсти ръце. Нямаше нужда да си експерт по езика на тялото, за да разбереш какво изразява.

— Носим няколко страници, принтирани от Фейсбук, ваши коментари… — Карлос без покана придърпа един стол, седна и нареди листовете на кухненската маса.

За секунда Дан имаше вид, че ще протестира, но си замълча.

— „Ако лявата курва верно получи някой афганистански чеп в задника, може и да й дойде ума.“ — Карлос спокойно вдигна очи от страницата. — Този е за жена, която преди година-две се грижела за самотни деца бежанци.

— Не съм го писал аз.

— Това не е ли вашият профил? — попита Ваня и показа страницата на Дан. — ДанеТилман1, като една дума, а и профилната снимка много прилича на вас.

Мъжът хвърли един поглед на листа и после на Ваня, усмивчицата силно контрастираше на очите му, които бяха гневни.

— Не съм казвал, че не е мой. Ако слушаш малко повече и ми се дървиш малко по-малко, щеше да чуеш, че не съм го писал.

— „Дървя се“? Дървя ли се? — обърна се тя към Карлос, който беше доволен, че се сети да записва разговора. Доста бързо беше тръгнал в лоша посока.

— Ако не сте били вие, кой го е написал тогава? — попита той спокойно и се опита да вкара нещата в релси.

— Де да знам. Сигурно някой ме е хакнал.

— Значи и това не сте го писали? — Ваня едва сдържаше гнева и презрението в гласа си.

Грабна лист от купчината пред Карлос и прочете:

— „Можем само да се надяваме да си го получи дълго и грубо и да я оставят да й изтече кръвта откачената малка курва“.

Дан все така стоеше облегнат на стената и клатеше глава неразбиращо.

— Това пък е за шестнайсетгодишно момиче, което се борело един от съучениците му да остане в страната.

— Доста често ви хакват профила — подхвърли Карлос и кимна към материалите пред себе си. — Това е само малка част.

— Може, не го проверявам често — отвърна Тилман с тон, който ясно показваше, че знае, че те знаят, че лъже.

— И не ви е проблем, че някой пише такива неща от ваше име? Редовно.

— Не схващам. — Мъжът се отдели от стената и раздразнено разпери ръце. — Затова ли сте дошли? Това са мнения. Не сте ли чували за свобода на словото? Важи за всички, не само за мафията на политическата коректност, колкото и трудно да е да го повярва човек.

— Това ли е мнението ви за изнасилването? Че някои жени го заслужават? — попита Ваня и този път дори не се опита да скрие емоциите си.

— Сериозно? За такава тъпотия ли сте дошли? Да не сте от Гестапо? Затова ли не пратиха истински ченгета?

— „Истински ченгета?“. Какво имате предвид? — попита Ваня с тон, който показваше, че вече знае отговора, но иска да го чуе да го изрича.

— Сигурно и двамата сте вкарани с квоти.

— Защото аз съм жена, а той е…

— Обогатител на културата, да.

— Всъщност сме тук да говорим за автомобила ви — чу се спокоен и делови глас откъм кухненската маса, сякаш Карлос беше пропуснал сцените от последните трийсет секунди.

— Разговорът приключи — заяви Дан. — Можете да си тръгвате.

— Вашето „Ауди Q3“ от 2015-а е видяно в близост до две местопрестъпления през последния месец. — Ваня пристъпи към него и се озова толкова близо, че усети дъха му. — Това звучи ли ви по-истинско?

Останаха така, един срещу друг, и се измерваха с погледи. Ваня не отстъпи. Нито милиметър. Нямаше да му се даде.

— Не е вярно.

— Вижда се на записите от охранителните камери.

— Добър опит, но номерата ми не се виждат на камера — заяви той самоуверено, видимо доволен, че може да ги постави на място.

— Нима?

— Напръскани са с отразяващ спрей. Всеки ден пътувам до Стокхолм и нямам намерение да плащам повече от това, което давам и сега, само за да карам кола. Съвсем законно е, ако се чудите.

— Но лицето ви не е напръскано с отразяващ спрей, нали така? — излъга Ваня, също толкова самоуверена и самодоволна.

За голямо свое удоволствие видя, че за момент Тилман се смути.

— Можете ли да обясните какво сте правили на тези места на тези дати? — Карлос побутна към Дан една страница с датите и часовете на нападенията над Ида и Клара.

Дан отиде до масата, взе листа и прочете написаното.

— Завчера вечерта играх флорбол. В „Буландсюмнасиет“, имаме запазен час там всяка вечер. На 18-и септември…

Той извади телефона си от джоба, отвори календара и плъзна пръст по екрана, за да намери миналия месец.

— Бил съм на вечеря в Стокхолм с колеги.

— Ще ни трябват имената им — каза Карлос.

Дан кимна и Карлос му подаде химикалка.

Възможно алиби и за двата пъти, помисли си Ваня, но изнасилванията не отнемаха много време. Рискът да му налети случаен минувач беше твърде голям. Пет-десет минути максимум. Ако Дан Тилман е закъснял десет минути за мача или си е тръгнал от вечерята четвърт час по-рано, оставаше възможен извършител.

Тя искрено желаеше да е той.

Нищо не искаше повече от повод да го вкара в затвора.

Да го заключи и да изхвърли ключа.

— Ходили ли сте в Йевле напоследък? — попита тя, докато Тилман пишеше имена и телефонни номера на задната страна на един от принтираните листове, които носеха.

— Не.

— Сигурен ли сте?

Дан дори не отговори, само продължи да пише. Ваня усещаше, че не го прави, за да увърта, че не се мъчи да печели време, нито се страхува да не се разкрие. Просто беше приключил с тях и искаше да ги разкара възможно най-бързо. Тя пое един последен риск:

— Искаме да ни дадете проба за ДНК тест.

Този път Дан спря да пише и се обърна към нея. „Кажи не, кажи не, кажи не“ — повтаряше си Ваня с надежда.

— Разбира се.

Тя усети как спада като спукан балон. Мъжът срещу нея в много отношения беше пълен идиот, но не беше глупав.

Вероятно беше събрал две и две.

Колата му близо до местопрестъпления.

Приказките за изнасилвания.

Чел е за нападенията в Упсала.

Затова най-неочаквано започна да съдейства и предостави алиби. Малко беше вероятно да даде доброволно проба, ако знаеше, че е оставил ДНК на няколко местопрестъпления.

Този тип беше свиня.

Тя беше сигурна, че рано или късно ще влезе в затвора за нещо.

Но не днес, не за това.

Ребека Алм.

Името изскочи в ума на Вебер още от събуждането сутринта.

Вчера в колата на връщане от пресконференцията се мъчеше да си спомни къде го е чувал.

Коя е тя.

В какъв контекст.

Когато се прибра в Стокхолм, мина през редакцията, написа за изнасилванията в Упсала и убийството в Йевле. Статията съдържаше основно информацията от полицията в малко по-разкрасен вид.

Снимка на Ребека Алм.

Архивна снимка от Старото гробище.

Каре с факти за Мъжа от Хага.

Той не разполагаше с имената на други жертви освен Ребека, нямаше как да намери близки, с които да говори, и нямаше намерение да тръгне да ги търси толкова късно вечерта, затова наблегна повече върху фактите, отколкото върху чувствата. Ако историята се раздухаше, ако конкурентите се развихреха или ако новият му шеф по някаква причина поискаше, той щеше да се разрови по-надълбоко. Макар и от опит да знаеше, че в разследванията на Торкел Хьоглунд рядко има изтичане на информация, все щеше да се добере до някое име. Роднина, приятел, колега. Щеше да успее да напише статията от личен ъгъл, емоционално. Да намери малкия детайл в голямата картина. Мъката. Какво е да живееш в град, потънал в страх.

Вебер качи написаното в интернет и се погрижи да стигне и до хартиеното издание. Вероятно щяха да му се карат, че не е записал видео. Все искаха движещи се картинки. Кликове, които да привличат рекламодатели. Понякога повече приличаха на телевизионен канал, отколкото на вестник, мислеше си той. Макар че Соня, новата му шефка, не изглеждаше чак толкова вманиачена по дигиталните технологии като предшественика си Шелман. Дори беше обсъдила с Вебер няколко по-дълги анализи, които да поместят само в печатното издание.

Щяха да видят какво ще излезе.

След като предаде статията, провери телефона и имейла си.

Потърси Ребека Алм.

Не намери нищо.

После се прибра у дома.

След като влезе в двустайния апартамент на „Вегагатан“, престана да мисли по този въпрос. Рано или късно щеше да се сети, сигурен беше. Винаги така ставаше. Ако спреше да се мъчи и насочеше вниманието си към нещо съвсем друго, в един момент отговорът идваше сам.

Застана пред флипера.

„Болис Кис“. От 1979-а. Купен 1998-а.

Най-добре похарчените шест хиляди крони в живота му.

Пълно отпускане и съсредоточаване всеки път.

Съзнаваше, че добре се връзва с ергенската квартира — известна инфантилност, може би нещо леко жалко. „О, флипер!“, възкликваха малкото жени, влизали в апартамента му, с тон, който ясно казваше: „Аха, явно доста отдавна си сам и сега разбирам защо“.

Но не и Деря, припомни си той. Беше дошла у тях след петдесетия рожден ден на брат му в края на миналия месец. Пиха още вино и играха на флипера няколко часа, даже изглеждаше, че на нея й е приятно. Във всеки случай се смееше, докато играеше. Но тя беше изключението. И повече не му се беше обаждала. Може би той трябваше да й се обади. Беше му забавно с нея.

Снощи обаче не се получи.

Само 99 430 точки. В някои вечери наближаваше 300 000. Затова отиде и си легна.

А на сутринта се събуди с онова име в главата.

Ребека Алм.

В момента седеше в службата с третата чаша кафе за деня. Все още нямаше представа къде е чувал името. Явно не се получаваше с метода да не мисли за него, затова трябваше да се понапъне. Взе телефона и позвъни на Торкел. Беше се приготвил да остави съобщение и изобщо не очакваше Торкел да вдигне още след втория сигнал.

— Здравейте, Вебер е.

— Знам, какво искате?

В гласа му не се долавяше директна грубост, но и не подканяше към бъбрене, тъй че Аксел мина направо на въпроса:

— Ребека Алм участвала ли е в някое друго разследване?

— Доколкото знам, не. Защо?

— Знам името, но не мога да си спомня откъде.

— Няма я в никой регистър, но дали е била свидетел или замесена по какъвто и да било начин в някое разследване, това не знам. Във всеки случай не и на „Риксмурд“.

— Добре, ще трябва да помисля още малко.

— Ако се сетите нещо, обадете ни се, нали знаете?

Нямаше съмнение, че намекваше за интервюто му с тъй наречения Риалити убиец.

— Ще видим. А има ли нещо ново?

— Не.

— Окей. Благодаря, сигурно пак ще се чуем.

И затвори. Нямаше смисъл да се опитва да го притиска. Бяха в добри отношения, той харесваше Торкел и смяташе, че ако не друго, Торкел поне не го недолюбва. Макар че нещата доста се прецакаха преди няколко месеца, когато Вебер се свърза с Давид Лагергрен, без да съобщи на „Риксмурд“.

Той се спря. Тук имаше нещо. Риалити убиеца му беше изпратил материали. С послание. Предмети. Защо не се беше сетил досега?

Доста от писмата, които получаваше, все още идваха по нормалната поща. Повечето хора сякаш се страхуваха да не оставят дигитални следи, които да останат за вечни времена.

Поща. Писмо. Плик. Марка.

Той обикновено ги държеше в най-долното чекмедже на бюрото си. По онова време имаше собствен кабинет. След това обаче сменяха сгради, сменяха етажи, минаха от индивидуални кабинети на общ офис, от общ офис на никакъв офис и после обратно на общ. При някое от многото местения беше прибрал писмата в кутия.

И ако помнеше правилно, я занесе вкъщи.

— Връщам се след час-два — провикна се той към Кайса и напусна редакцията.

Върна се на „Вегагатан“ и се спря в коридора. Съсредоточи се. Къде беше оставил кутията? Хвърли поглед в кабинета си, просто за да знае, че е проверил и там, след което грабна ключовете и взе асансьора до тавана.

Горе беше мразовито, спарено и миришеше на влага. Вебер потръпна, докато минаваше покрай помещенията, които зад стените си от телена мрежа даваха възможност на всички в сградата да пазят повече вещи, отколкото всъщност им трябваха. Той видя малко неща, които според сезона щяха да се свалят и използват за празнична украса, но повечето бяха предмети, които никой повече нямаше да пипне. Лампи, лавици, столове, бяла техника, картини, чанти, кашони с дрехи и играчки, с които никой никога нямаше да играе отново. Цял етаж, превърнат в слонско гробище на консуматорското общество.

Отключи катинара, отвори телената врата и влезе. И неговият склад не правеше изключение. Не че имаше чак толкова неща, но бяха все предмети, за които не се беше сещал и не му бяха притрябвали от цяла вечност. Едно бюро, няколко стола, два-три плаката в рамка, доста кашони, в повечето вероятно книги, и една етажерка от „Икеа“ с няколко папки и по-малки кутии. Две кутии от обувки. Той свали едната и я отвори. Само снимки. Вебер бързо ги прегледа, за да се увери, че на дъното няма нещо друго. Приятели и колеги, с които беше загубил връзка, гаджета, които го бяха зарязали, брат му и неговото семейство.

Други времена.

Може би по-щастливи.

Той остави кутията; не беше дошъл, за да се отдава на носталгия.

Другата кутия.

Ето ги.

Голата крушка на коридора му светеше достатъчно, прецени той и седна на студения под да преглежда писмата. Бяха трийсетина. Някои имаха адрес за обратна връзка на задната страна на плика и улесняваха работата му. Но сред тях нямаше следа от Ребека Алм.

Затова се зае да вади останалите писма от пликовете и гледаше само подписа. Третото, което отвори, завършваше със: „С уважение, Ребека Алм“ и телефонен номер. Дали й е позвънил? Дали е говорил с нея?

Започна да чете. Писмото не беше дълго. Като тийзър, като опит да събуди интереса му.

До: Аксел Вебер Несшьо 2006-а

„Експресен“

Пиша ви защото не знам какво друго да направя. Вие сте човек на който смея да вярвам. Опитах се да кажа на полицията тук в Несшьо но изглежда някой е замесен защото никой не спира това което става. Общината със сигурност е замесена знам го.

Близо до мястото където живея има едно много голямо стопанство което се казва Юнгбека Горд. Общината е собственик и са замесени много могъщи хора затова е важно да бъда анонимна и защитена. Там ходят деца от чужбина и поне три деца които са ходили там изчезнаха. Знам го. Мисля че са убити. Надявам се че ми вярвате. Можете да ме намерите по телефона но обещайте да пазите името ми в тайна. Обещайте!!!!!

С уважение

Ребека Алм

0707554281

Вебер обърна страницата и видя, че си е отбелязал нещо от другата страна. Описание как е реагирал на сигнала, какво е успял да потвърди и какво не, на кого е звънял и с кого е говорил, преди да реши, че няма материал за история. Между другото, през 2006-а година общината беше преустроила стопанството в транзитно жилище и там бяха настанени доста деца бежанци, пристигнали сами в страната. След това ги разпределиха по други места, някои изчезнаха от радара на властите, но това за жалост не беше необичайно за този тип настаняване и нямаше нищо, което да сочи, че информацията от писмото е вярна.

Той прегледа пликовете, търсеше същия почерк. Намери още две писма. Отвори първото.

До: Аксел Вебер Упсала 2009-а

„Експресен“

Пак е Ребека Алм. Трябва ми помощ от някой смел като вас. Още вярвам че нещо е станало в Юнгбека но общината е била прекалено силна и за вас след като така и не бяха разкрити. Преместих се в Упсала и се разболях и лежах в Университетска болница. Понеже ми е трудно да спя много нощи обикалям по коридорите и те правят нещо тайно тук. Оперират нощем. Мамят хората за да им вземат органи и части от тялото и да ги продават. Главният лекар знае че знам и един ден дойде и някакъв политик тъй че явно историята стига много високо. Обадете ми се за да покажа че казвам истината!

Ще ме намерите на номер 0763773921

Ребека

Вебер прочете записките си на задната страна и пъхна писмото обратно в плика. Имаше някакви бледи спомени за него. Как по задължение проведе няколко разговора, макар че от самото начало бе пределно ясно, че обвиненията са несъстоятелни. С лека въздишка той взе последния плик. Отвори го, най-вече за да му е чиста съвестта, че го е направил. Вече знаеше откъде му е познато името и разбираше защо не го е запазил в паметта си.

Конспиративни теории.

Или най-малкото богато въображение.

Може би в съчетание с необходимост да й се обърне внимание.

Не, нямаше големи надежди за третото писмо.

До: Аксел Вебер Йевле 2010-а

„Експресен“

Здравейте Аксел.

Явно са успели да ви спрат и втория път или пък не сте ми повярвали но този път трябва. Видях го със собствените си очи. Кръвта беше по ръцете ми. Църквата я уби. Тази която трябва да е най добрата сила от всички. Те искаха да властват над нея и тя умря. Видях го!

Но те познават всички в Упсала. Имат власт и пари. Ще ме преследват и никой повече няма да ми вярва. Никой. Може би дори вие. Моля ви вярвайте ми!

Преместих се в Йевле и си направих таен номер за да не ме намерят. Обадете се обещавам и се кълна че е вярно!!

Кълна се!!!

Ребека

0737432190

Сякаш го четеше за първи път, нямаше никакъв спомен за това писмо. Обърна листа — липсваха записки. Може би просто е разпознал името, спомнил си е предишните й писма и затова само по задължение му е хвърлил едно око и го е забравил.

Дали не е станало като с лъжливото овчарче?

Той препрочете писмото.

Някаква църква в Упсала, неясно коя, искала да властва над някаква жена, която уж била умряла. Коя и кога, не пишеше.

Нямаше кой знае каква основа, върху която да гради, пък и е било преди осем години.

Но Ребека Алм бе мъртва. Изнасилваха жени в Упсала. Все още нямаше реакции по вчерашната статия, затова той имаше време да се поразрови.

Щеше да посвети един ден на тази история.

Клара бутна вратата.

Решението се беше избистрило сутринта. Тя се събуди рано, навън още беше тъмно и веднага разбра, че няма да може да заспи повече, затова стана, затвори вратата към стаята на Виктор, отиде в хола, сложи постелката и се отдаде на деветдесетминутна йога. В къщата цареше мир и спокойствие, което не се случваше често, и тя се наслаждаваше на тренировката и тишината. След това се изкъпа, облече се, събуди Виктор и Сак с палачинки и сладко за закуска. Когато стана време да заведат Виктор на училище, Сак за пети път я попита дали наистина няма нищо против той да отиде на работа. И петте пъти тя каза „да“.

След като те тръгнаха, разтреби кухнята и усети, че започва да се изнервя от стоенето вкъщи. Колко време щеше да отсъства от работа? Бяха минали само два дни от нападението, но се чувстваше изненадващо добре. Ако е сред колегите, ако има задачи, върху които да се съсредоточи, щеше да се почувства много по-добре, помисли си тя. След като изчисти кухнята и пусна пералнята, седна на дивана с айпада и чаша кафе. Отвори страниците, които четеше редовно. Не мина много време, преди да види първото заглавие.

САДИСТИЧЕН СЕРИЕН ИЗНАСИЛВАЧ

СЕЕ УЖАС В УПСАЛА

Прочете цялата статия. Името й не се споменаваше, тя беше просто „четвъртата жертва“ от завчера. Пишеше доста за Ребека в Йевле, естествено, но ударението все пак падаше върху това, че повечето нападения бяха в Упсала, че мъжът все още обикаляше свободно и бе възможно да има връзка с кръговете на БДСМ. Полицията искаше информация дали някой е видял нещо, беше поместен и списък с места и часове. Клара потръпна леко, когато видя „квартала около «Онгкварнсгатан» на 13-и октомври между 20:30 и 21:00 часа“. За миг почти усети ужаса и паниката, които беше изпитала. Колко уплашена беше, колко малка се чувстваше.

Може би не беше чак толкова добре, колкото си мислеше.

Продължи да чете. Другият вечерен вестник не беше раздухал така историята и заглавието не се набиваше чак толкова на очи:

ИЗНАСИЛВАЧ СВЪРЗАН С УБИЙСТВО

Тя прочете и тази статия внимателно.

Същото съдържание в малко по-различна опаковка.

Но краят й направи впечатление.

„Полицията няма заподозрян и залавянето на извършителя не е предстоящо“.

Клара остави телефона. Не знаеше кой е той, но можеше да им даде насока. Да им посочи пътя. Не го стори вчера, когато онази полицайка, Ваня, пак дойде и разказа какво е сполетяло Ребека и попита дали Клара не я познава. Тогава излъга. Инстинктивно. Почувства, че трябва първо да помисли. Сега обаче решението се избистри. Ако можеше да им помогне да заловят този мъж, преди да е наранил още някого, ако можеше да спести този ужас на други жени, не беше ли длъжна да го стори? Макар и цената да беше висока.

Тя взе решение и излезе от къщи.

След четвърт час бутна вратата на полицейското управление и решително се отправи към регистратурата.

Щеше да им каже, че познава Ребека Алм.

Че и Ида я познаваше.

Че бяха в една група.

Не можеше да е случайност, че и трите бяха пострадали от едно и също. Или почти едно и също, поправи се тя. Ида поне беше оживяла, а тя самата буквално се беше разминала само с уплаха.

Нямаше как да не е свързано с групата.

Със станалото с Линда.

Тя беше така съсредоточена в гишето срещу себе си, че подскочи, когато телефонът й звънна. Извади го и погледна дисплея. Сак. Пое си дълбоко въздух и вдигна.

— Здравей, само исках да проверя как си.

Тя леко наведе глава и обърна гръб на останалите хора, и направи няколко крачки към прозореца, встрани от другите.

— Добре съм, благодаря.

— Какво правиш?

Клара се чудеше дали той чува, че не си е вкъщи. Колебаеше се дали да му каже истината. Не знаеше защо. Така или иначе, той щеше да научи всичко довечера, като се прибереше. Беше длъжна да разкаже.

— Излязох малко в града, ще се видя с една приятелка.

— Добре ли си?

— Добре съм.

— Само проверявам.

След случилото се той често проверяваше. Това я караше да го обича още повече. Беше толкова нежен и грижовен. Тя и Виктор бяха късметлии. Той беше най-добрият съпруг и баща на света.

— Много си мил, но всичко е наред.

— Окей, ако има нещо, веднага звънни.

— Добре. Ако не, ще се видим довечера.

— Да. Целувам те.

— И аз теб.

Тя остана така, с телефона в ръка, загледана в гишето в приемната.

Предишната решителност я бе напуснала.

Ами ако всъщност нямаше нищо общо с групата? В такъв случай тя щеше да привлече вниманието към тях без никаква нужда. Каква беше присъдата за убийство? По-точно непредумишлено убийство, разбира се. Или дори не беше и това? Съществуваше ли нещо, наречено предизвикване на смърт?

Сега тя трябваше да мисли и за Виктор. Не само за себе си.

И Тересе някоя си — Клара никога не я беше виждала, тя не беше член. На Ингрид не й се беше случило нищо. Иначе щеше да пише. Тя беше най-известната от тях.

Значи може би не беше свързано с групата.

Дали нямаше да си създаде излишни проблеми? Дали не вадеше на открито неща, които беше най-добре да си останат скрити и погребани? Кой щеше да спечели, ако разкажеше? Станалото станало, а и като се замислиш, това, което се случваше сега — изнасилванията, чувалите, спринцовките — какво общо имаше то с Линда?

Нищо, заключи тя.

С последен поглед към цивилно облечената жена на регистратурата, с която вече нямаше намерение да говори, тя прибра телефона си в джоба и със същата решителност, с която беше влязла, излезе.

По пътя към улицата се размина с жена на нейната възраст, на която нямаше как да не обърне внимание. Къса черна коса, сенки над и под очите, червени устни, бледа кожа. Разкопчано кожено яке, тесни джинси и ботуши почти до коляното. Токчетата тракаха по пода, докато вървеше към жената на гишето.

— Казвам се Стела Симонсон, искам да говоря с някого за онези изнасилвания.

— Мамка му!

Урсула изруга пред компютъра. Всички в стаята се обърнаха към нея.

— Какво става? — попита Торкел.

— Елате всички — отвърна тя с въздишка, без да откъсва очи от екрана.

Торкел стана, отиде до кабинета на Ане-Ли и почука на стъклото. Когато тя вдигна поглед, й даде знак да дойде. Другите вече се бяха събрали около бюрото на Урсула, когато тя се присъедини към тях.

— Какво има?

— Получих съвсем предварителен доклад за Ребека Алм — започна Урсула. — Чувалът изглежда от същия материал, същата марка, но трябва да направят по-щателни тестове. Има следи от приспивателно в кръвта и сперма. Приспивателното е рохипнол, но…

Кратка драматична пауза, докато поглеждаше останалите. И на тях нямаше да им хареса, както и на нея.

— ДНК не съответства на другите.

— Какво каза?!

— Казвам, че резултатът от ДНК теста сочи към друг извършител, който е изнасилил и убил Ребека Алм.

Мълчание, докато всички обработваха информацията и се питаха какво можеше да означава тя за работата им, за случая. Повечето хора предпочитаха нещата да са простички. Полицаите не правеха изключение. Мислеха, че гонят един извършител. Тази новина усложняваше работата им, а с това и живота им.

— Докладът е предварителен, казваш… — каза Торкел с надежда.

— Да.

— Възможно ли е чисто и просто да са сбъркали?

— Не и в нещо толкова елементарно като да сравнят ДНК — отсече Урсула.

Себастиан се огледа. Всички около него изглеждаха унили. Но той беше тук само заради Ваня. Чувалът и приспивателното правеха случая донякъде интересен, но истината си оставаше една — преследваха най-обикновен сексуален насилник. Досега…

— Какво значи това?

Ане-Ли отново се обърна към Себастиан. Той не можеше да не се почувства и доволен, и някак горд. Тя ценеше неговото мнение. Другите в „Риксмурд“ никога не го молеха да изкаже възгледите си, обикновено се налагаше кажи-речи да ги наложи на колегите си.

За жалост този път трябваше да я разочарова.

— Не знам. Явно повече от един извършител.

— Подражател?

Себастиан поклати глава:

— Подражателите по някакъв начин взимат идеята да имитират от медиите.

Той се обърна към Ваня, която, вярна на навиците си, демонстрираше дистанцираност, като стоеше възможно най-далеч от него.

— Ти нали си била тук? Когато са убивали Ребека, в медиите не е пишело нищо за нападенията над Ида и Тересе.

Служебен въпрос, съвсем по правилата, които тя беше поставила, за да могат да работят заедно.

— Не, определено не се знаеше нищо нито за чувала, нито за сънотворното — потвърди тя.

— Значи те се познават или поне се вдъхновяват един друг — продължи Себастиан.

— Как така се вдъхновяват?

— Ако „нашият“ човек по някакъв начин е съобщил какво е сторил, може да е подтикнал други да направят същото, без да е задължително да се познават или да са се виждали.

— Това би обяснило смяната на града — кимна Торкел.

— Дан Тилман може да се е изфукал някъде в интернет — обади се Ваня.

— Алибито му изглежда желязно — отбеляза Карлос. — Имам да говоря с още няколко от хората на вечерята, но засега…

— Говорим за малки разлики — възрази Ваня и го изгледа сърдито, въпреки че той само си вършеше работата. — Достатъчно е объркване от десет-петнайсет минути и пак може да е той.

— Не му ли взехме ДНК? — попита Себастиан.

— През деня ще получим резултат — отговори Урсула.

— Няма да съвпада — заяви Себастиан. — Нашият човек никога няма да ни даде проба доброволно. Не е Тилман.

Ваня заскърца със зъби.

Вероятно беше прав.

Тя самата беше стигнала до същия извод още в дома на Тилман, но раздразнението й се дължеше не толкова на казаното от Себастиан, колкото на начина, по който го каза. Винаги когато беше сигурен в нещо, звучеше толкова високомерен, все едно беше велик мислител в стая, пълна с идиоти. Как само мразеше това му държане.

— Разполагаме с колата му до две от местопрестъпленията.

Тя не се предаваше, отчасти защото много й се искаше да затапи Себастиан, но най-вече защото не можеше да превъзмогне антипатията, която се беше зародила в жилището на Тилман.

Презрението, гневът, които граничеха с омраза.

— И да не е той, може някой друг да е извършил самото изнасилване, докато той е гледал. Може дори да е закарал извършителя с колата си, на записите не се вижда колко души има вътре.

Предвид последните случаи, по които работиха заедно, това едва ли беше най-откачената теория, която бяха чували, помисли си Ваня, когато видя скептичните погледи на останалите, но действително беше ненужно сложна. Особено на толкова ранен етап от разследването. Тилман беше първата и дотук единствената следа и в момента всички доказателства сочеха, че не е бил той.

— Само казвам, че още смятам, че той е свързан по някакъв начин — разпери Ваня ръце в опит да разведри ситуацията.

— Не, не го казваш — възрази Себастиан делово. — Прекалено добра полицайка си, за да казваш такова нещо. Иска ти се да е свързан по някакъв начин, но това е друго.

— Не ми казвай какво ми се иска — изсъска Ваня и учуди всички с напрежението и яростта в гласа си. — Дявол да те вземе, нямаш никаква представа какво искам, никога не си имал, а когато ти казах, не ти дремеше.

Настъпи неловко мълчание. Ваня веднага съжали за реакцията си. Емоциите, антипатията, която изпитваше към Тилман, бяха замъглили преценката й, професионалната й обективност и когато й посочиха този факт, тя реагира, като уби вестоносеца.

Себастиан беше прав.

Отново.

— Извинявайте — каза тя тихо на всички.

— Няма да предприемаме нищо с Тилман, докато не получим резултат от ДНК анализа, после ще видим — намеси се Ане-Ли и сложи край на спора.

— Така и така сме се събрали — обади се Торкел и спря Ане-Ли на път към кабинета й. — Трябва да погледнем малко по-внимателно Ребека Алм.

— Защо?

— Аксел Вебер бил чувал името някъде.

Ане-Ли забеляза, че другите от „Риксмурд“ кимнаха, все едно казаното от Торкел беше важно по някакъв начин.

— Кой е Аксел Вебер?

— Криминален репортер от „Експресен“.

— Откъде знаеш, че е чувал името?

— Той ми се обади и ми каза.

Ане-Ли познаваше ползите от пресата и знаеше, че обществото има право да получава информация, но въпреки това беше на мнение, че журналистите са врагът. В полицията имаше много оплаквания от изтичане на информация и истината беше, че ако не можеш да си държиш устата затворена, не бива да ставаш полицай. Но ако липсваше интерес към данните, които трябваше да останат в тайна, дори готовност да се плати за тях, част от проблемите щяха да бъдат решени. Журналистическото ровене за подробности, които да привличат читатели, беше в най-добрия случай безвкусно, винаги затрудняваше работата по разследването, а в най-лошия случай можеше да доведе до измъкване на извършителя. Не й харесваше, че журналист от вечерен вестник редовно говори пряко с Торкел.

За случая.

Нейния случай.

Мислите й за това кога и как ще е най-добре да изложи пред него мнението си по въпроса, бяха прекъснати от позвъняването на телефона й.

Дългото тясно помещение беше предвидено за служебни разговори, малки оперативки или за да звъннеш по телефона на спокойствие. Три модерни, но неудобни стола бяха наредени около малка кръгла масичка върху дебел оранжев килим. Стела Симонсон седеше на стола най-далеч от вратата. Беше го преместила в ъгъла, за да може да облегне глава на стената и пъстрата текстилна картина, която я покриваше. Ваня и Карлос седяха срещу нея. Себастиан също беше там. На Ваня и този път й се искаше да се противопостави на присъствието му, но осъзна, че избликът й по-рано вероятно беше изпълнил антисебастиановата норма за деня.

Когато влязоха в малката стая, той отиде да вземе един стол от трапезарията и се настани зад Ваня и Карлос до стената при вратата. Показа, че е по-скоро зрител, отколкото активен участник, и че тази роля го задоволява. Все е нещо, помисли си Ваня и извади бележник и химикалка. Постави ги на масата, но установи, че тя по някаква причина е на височината на седалките, ако не и по-ниска. Имаше чувство, че губи авторитет, като седи така превита, затова кръстоса крака и облегна бележника на коляното си.

— Стела Симонсон, нали така? — започна тя и хвърли поглед на жената с бухналата черна коса.

— Да.

— Можете ли да потвърдите защо сте дошли?

Стела се понадигна на стола, наведе се напред и облегна лакти на бедрата си, погледна Ваня спокойно в очите.

— Прочетох за изнасилванията. Мисля, че един от клиентите ми има нещо общо — каза тя без ни най-малко колебание.

— С какво се занимавате? — попита Карлос.

— Аз съм сексуална работничка.

Карлос се досещаше какво има предвид, но беше възможно и да играе в еротични филми, да продава сексиграчки или пък да е някакъв вид сексуален консултант и той не искаше да си вади прибързани заключения от предубеждение.

— Продавате секс?

— Да.

— Проститутка сте — изясни Ваня кратко.

— Сексуална работничка съм — натърти Стела и хвърли поглед от гримираните си очи, който не остави съмнение, че трябва да приключват с изясняването на терминологията.

Ваня въздъхна леко; нямаше намерение да спори, но ако взимаш пари в замяна на сексуални услуги, значи си проститутка. Стела беше проститутка. Ваня не разбираше как терминът „сексуална работничка“ променяше този факт, но предпочете да не навлиза в подробности.

— Защо смятате, че може да е някой от вашите клиенти? — попита вместо това.

— Прочетох за оная работа с лежането по корем с покрито лице. Той го прави.

— Кой прави какво?

— Той иска да лежа по корем на леглото, когато влиза в стаята. Облечена. Слага ми калъфка за възглавница на главата, не бива да помръдвам изобщо. После ми смъква панталоните и влиза отзад.

Стела описа действията без притеснение, все едно разказваше за рутинен преглед при зъболекар.

— Но сте го виждали? — попита Ваня и се надяваше, че отговорът ще им даде нещо повече от представа за ужасния, тъжен живот на Стела.

— Да.

— Можете ли да го опишете за фоторобот?

— Мога да пробвам.

— Има ли някакви татуировки, белези, слухов апарат, нещо такова? — попита Карлос с надеждата, че татуисти, болници и центрове за помощни средства биха могли да им дадат нещо още преди фотороботът да е готов.

— Не и по лицето. Той никога не си сваля дрехите. Само си разкопчава ципа.

— Какво става след това? — Себастиан се включи в разговора за първи път; Стела погледна към него над рамото на Ваня, сякаш забравила, че и той присъства. — Казва ли ви нещо?

— Не, нищо.

— Какво прави после, когато приключи?

Това го интересуваше повече от самия акт. Описанието беше доста близко до онова, което очакваше. Но действията му след това можеха да изградят у Себастиан по-ясна представа с кого си имат работа.

Дали молеше за извинение?

Плачеше ли?

Ставаше ли високомерен, сякаш е надвил враг?

— Отива си — сви рамене Стела. — Не бива да помръдвам, нито да свалям калъфката, докато не излезе.

— Колко пъти?

— Един път. Свършва доста бързо, няколко минути макс.

— Не това имах предвид — каза Себастиан и не можа да скрие усмивката си. — Имам предвид колко често е използвал услугите ви?

— А, окей, сори — Стела отговори на усмивката му; яркочервеното червило се беше размазало по зъбите й, забеляза Себастиан. — Различно. Понякога всяка седмица, понякога може да мина седмици, месец.

— Кога е идвал последно?

— В началото на септември.

Себастиан кимна. Това беше най-добрата следа дотук. Известно време техният извършител е намирал излаз на фантазиите си при Стела. Но се е нуждаел от нещо повече, отишъл е по-далеч. На осемнайсети септември е минал в реалния свят.

— Как се свързвате? — попита Ваня.

Тя също се беше понавела напред. Без да знае, мислите й вървяха в същата посока като на Себастиан. В средата на септември е била нападната Ида. Дотук всичко съвпадаше.

— Имаме уебсайт.

— „Имаме“?

— Група сексуални работнички, които действаме заедно.

— Нещо като онлайн бардак?

Стела пак се облегна назад на стола, все още усмихната, сякаш беше решила, че не си заслужава дори да се дразни на Ваня, по-добре да се забавлява с очевидния й морализъм по отношение на секса. Поне като професия.

— Мислете каквото си искате за работата ми. Законно е да продаваш секс, незаконно е да купуваш.

— Знам.

— Но не ви харесва.

— Не става въпрос за харесване или нехаресване, но няма да навлизаме в тази тема.

— Как плаща той? — Карлос върна разговора към същината.

Надяваше се на карта или някаква друга форма на електронно плащане, което да могат да проследят.

Класическото follow the money.

— Кеш.

Разбира се, защо да е толкова лесно.

— Естествено, не знаете как се казва. — По-скоро твърдение, отколкото въпрос.

Ваня предполагаше, че ако знаеше, Стела вече щеше да им е казала, но това беше последен опит да научат нещо, което биха могли да използват, докато стане фотороботът.

— Не. Нали приеха онзи закон за сексуалните услуги, който криминализира клиента, така че невинаги им се ще да си казват истинските имена.

По тона на Стела личеше, че приема Ваня за страстен защитник на закона за сексуалните услуги.

В интерес на истината тя беше раздвоена. Той си оставаше един от най-важните инструменти срещу трафика на хора, а и тежките престъпления, свързани със сексуални услуги, в Швеция бяха по-редки, отколкото в страни без подобен закон, но тъй като на практика никой заловен нарушител не получаваше присъда, той се оказваше безсмислен. Освен това в основата му стоеше старомодната морална представа, че всеки, който продава секс, е по един или друг начин жертва и има нужда от защита. Изобщо не вземаше предвид хора като Стела, които го правеха напълно доброволно и като източник на доходи. Основният проблем беше, разбира се, че някои смятаха за свое право да купуват чуждото тяло, но ако сам искаш да го продаваш, дали е проблем или само морална главоблъсканица? Имаше и юридически недостатъци. Можеше ли хазяинът да изхвърли наемателя, който продава секс в жилището си, въпреки че не е незаконно? Критиците не бяха по-малобройни от защитниците.

Да, сложно беше.

— Къде се срещате? — попита Ваня и отново предпочете да не започва спорове.

— Имаме си едно място.

— Къде?

— Защо?

— Трябва да знаем, за да можем да проверим дали наблизо има камери за наблюдение.

Ако имаше, нямаха време за губене. Записите се пазеха два месеца, тъй че всичко от средата на август назад вече беше загубено. Стела сякаш обмисляше всички „за“ и „против“ разкриването пред полицията къде работи.

— Не искам отпред да стоят ченгета и да ми арестуват клиентите — каза тя накрая, когато стигна до извода, че доводите против надделяват.

— Не ни интересуват купувачи на сексуални услуги.

— Вас може би не.

Карлос се наведе към нея, погледна я в очите.

— Искрено сме ви благодарни, че дойдохте — каза бавно и с чувство. — И ви обещавам да не използваме информацията, за да преследваме клиентите ви.

— А и честно казано — додаде Ваня, — ако наистина искахме да ви саботираме работата, щяхме да намерим сайта ви, да си уговорим среща с някоя от вас и така или иначе да разберем адреса.

Тя мерна с крайчеца на окото как Карлос се отпусна назад с тъжна въздишка, усети и погледа на Себастиан. Целта й беше да подсили думите на Карлос, че не ги интересуват клиентите на Стела, но сама чу, че прозвуча по-скоро като заплаха.

Стела явно реши, че няма да дава повече възможности на Ваня, и демонстративно се обърна към Карлос:

— „Норфоршгатан“ 36. Към Тюнаберг.

— Ще ни помогнете, ако знаете точно кога е бил при вас. Сещате ли се?

— Не, но го имам в компютъра.

— Ще ни трябва достъп до него — обади се Ваня.

Този път Стела нямаше нужда да се замисля и за секунда.

Погледна Ваня и пусна най-широката усмивка досега.

— Няма да стане.

— Тук е.

Отвън сградата на „Норфоршгатан“ изглеждаше като обикновено малко предприятие в индустриалния квартал и нищо в помещението, в което пристъпи Били, не разкриваше що за дейност се развива вътре. Два дивана, два фотьойла, ниска масичка с няколко вестника отгоре. Малка кухня с хладилник, микровълнова и кафемашина. Музика от скрити тонколони. „Нежна любов“, кавър версията на Софт Сел. Вероятно от някакъв случаен плейлист, предположи Били, иначе говореше за доста тънко чувство за хумор или пък за истинска способност да се погледнеш обективно. Приличаше на най-обикновена чакалня, но той подозираше, че повечето хора, които се възползваха от услугите, предлагани тук, едва ли имаха желание да чакат заедно с други клиенти, тъй че помещението вероятно беше предназначено най-вече за Стела и колежките й. Една от тях, червенокоса жена на около трийсет, седеше на фотьойла с айпад в ръка. Вдигна очи, когато те влязоха.

— Били е ченге, дойде заради онзи тип, за който ти казах — обясни Стела и посочи Били през рамо.

Жената кимна, вдигна ръка за поздрав и се върна към сърфирането.

Стела зави наляво, мина през сив коридор до затворена врата, която отвори, отстъпи встрани и пусна Били да влезе първи.

Вече не приличаше толкова на обикновено малко предприятие. Били никога не беше виждал нещо подобно. Цялата стая беше боядисана в тъмночервено и беше почти изцяло изпълнена от широко легло с вериги, вързани на таблата при главата и краката. По стените висяха различни играчки, бичове, камшици, белезници и други предмети, целящи да ограничат подвижността. На едната стена имаше голям X, също с вериги отстрани. Отстрани беше поставена покрита с найлон пейка, която имаше вид, че ще е по на място във фитнес салона, но Били предположи, че изпълняваше съвсем друга функция, макар и да не беше сигурен каква.

— Ей там е — каза Стела и отиде при нещо, което изглеждаше като най-обикновено бюро, извади лаптоп, отвори го и го включи.

Докато чакаше да се зареди, се завъртя към Били, който още стоеше на няколко крачки след вратата и разглеждаше стаята. Беше малко като да вкараш анонимен алкохолик във винарска изба или да обявиш безплатен бар. Той усети как желанието бавно се пробужда, как змията в гърдите му тихо се размърдва.

Решиха той да отиде, след като другите в стаята, без Ваня успяха да убедят Стела все пак да им покаже компютъра.

Тя се съгласи. При две условия.

Нямаше да им го дава.

Щеше да присъства и да наблюдава какво правят с него.

Не можеха да й откажат. Точно както с Дан Тилман, нямаха достатъчни основания за обиск, а и държаха да останат в добри отношения със Стела. Ако действително ставаше дума за един от техните извършители, Себастиан смяташе, че е възможно отново да я потърси. Той не беше успял с Клара и знаеше, че са открили Ребека. Не е целял да я убива, тъй че и с нея в известен смисъл беше претърпял провал. Значи сега се чувстваше подгонен, възможно беше и да е започнал да се съмнява в себе си и в способностите си. Да се поддава на подтиците си, започваше да става опасно.

Фантазиите бяха по-безобидни.

Въпросът беше дали ще му бъдат достатъчни, веднъж след като беше минал на следващото ниво.

Съществуваше възможност все пак да опита, така смяташе Себастиан, затова държаха Стела да им се обади, ако мъжът отново се свърже с нея.

Затова трябваше да се задоволят само с надникване в компютъра й.

Затова трябваше да отиде Били.

— Ето какво сме си писали — каза Стела, след като се логна и отвори страницата.

Погледна към Били, който се беше спрял при вратата, и леко се усмихна на неговото, както изглеждаше, запленение от стаята. Когато той дойде при нея, добави:

— Няма да гледате другите ми клиенти.

— Обещавам.

Били се огледа, не видя стол, придърпа пейката с найлона до бюрото и се захвана за работа.

— „Вилман“ — отбеляза той потребителското име, след като прегледа дигиталния им разговор.

— Да, както казах на колегите ви, онзи закон… единственото, до което доведе, е клиентите да не казват кои са, тъй че е невъзможно да ги провериш и може да пострадаш.

— Случвало ли се е?

— Никога не оставаме сами с клиента. Тоест, аз съм тук вътре, но в сградата винаги има още някой. Като Алма, нали я видяхте.

Били се съсредоточи върху задачата, опита се да проследи откъде е писал „Вилман“. Стела стоеше зад него и не сваляше очи от екрана.

— Правя го, защото така искам, да знаете. Печеля добри пари. Знам, че не на всички, които го правят, им харесва, но на мен ми харесва.

— Много хубаво.

— Не ми хареса връзката, която направиха в пресата. БДСМ няма нищо общо с нападения и малтретиране. Става дума за зрели хора, които правят разни неща по взаимно съгласие.

Били беше съсредоточен върху екрана и клавиатурата, въвеждаше команди. Това не беше тема, в която искаше да навлиза.

— Знам — промърмори с надеждата с това да сложи край на разговора.

— Уговаряме се какво ще правим — продължи Стела. — Планираме всичко, за да избегнем риска да се нараним един друг. Така че и на двамата да ни е хубаво.

„Само дето понякога не се получава“ — помисли си той. Когато едната страна е твърде пияна, за да обърне внимание на паролата за безопасност. Когато усещането за власт над живота и смъртта надделее. Когато се нуждаеш от пълното удовлетворение да упражниш тази власт.

— Да, знам.

Стела го остави и седна на леглото. Явно му имаше доверие, защото оттам не виждаше екрана. Били работеше, благодарен за настъпилото мълчание.

— Откъде знаете? — попита Стела внезапно.

— Кое откъде знам? — промърмори той и дори не се опита да скрие, че предпочита да работи, без да води разговори.

— Онова за съгласието, че се разбирате… Просто го казахте, или сте го чели, или сте го пробвали?

Били затвори очи, преглътна и после си пое дълбоко дъх. Това беше затворена страница. Нещо, което се случи, но никога повече нямаше да се повтори. Нещо, срещу което той се съпротивляваше всеки ден.

Беше женен за Мю.

Обичаше Мю.

Щеше да се превърне в мъжа, когото тя заслужаваше. Мъжът, който беше преди. Въпреки че змията в гърдите се беше размърдала. Той можеше да потисне жаждата, желанието. Длъжен беше.

— Май-май сте пробвали — чу се откъм леглото.

Били не отговаряше. Бавно изпусна въздуха от дробовете си, за да се поуспокои. Трябваше да запази самообладание, скоро щеше да си свърши работата и можеше да си тръгне от това място и повече да не се връща.

— Хареса ли ви? — любопитстваше Стела. Очевидно тълкуваше мълчанието му като потвърждение, че е надушила следата. — Така изглеждаше, като влязохте тук.

Тя явно щеше да продължи да дрънка, да разпитва и да гадае, така че по-добре да й отговори.

— Да — промърмори тихо и сдържано.

— Вие ли бяхте доминиращият?

— Да.

— Аз ги менкам. Зависи какво искат от мен. Но най ми харесва да съм подчинената.

Правилно ли чуваше, или четеше в думите й повече, отколкото съдържаха? Просто си приказваше, или го сваляше? Беше сексработничка, така че по-скоро си търсеше нов клиент? Сега нямаше време да мисли за това. Компютърът показа резултата от търсенето му:

— Fuck!

— Какво има?

Стела стана от леглото и отиде при него. Сложи ръка на рамото му, когато се наведе да види екрана. Били усети топлината й през ризата. Змията се размърда.

— Изпращал е всичко от телефон с предплатена карта.

— Не можете ли да го проследите?

— Ако имах номера, можех да получа IME1 номера от оператора и да го проследя, когато е включен, но сега… — Той не довърши изречението, само поклати глава, затвори компютъра и се изправи, всичко с едно движение.

— Обадете ни се, ако се свърже с вас — каза той, извади визитна картичка и я остави върху компютъра.

— Разбира се.

Били бързо се насочи към вратата. Трябваше да излезе оттук, да се махне, да подиша чист въздух. Да си прочисти мислите.

— Знаете как се казва сайтът ми — подвикна Стела след него.

Ако досега имаше някакво съмнение, вече го нямаше. Тя определено искаше да го привлече като клиент. Били не отговори. Излезе в коридора, прекоси помещението, където Алма дори не вдигна очи, когато той профуча покрай нея и изскочи навън.

И на улицата не забави крачка, а продължи все така бързо към колата. Тъкмо се качваше, когато телефонът му звънна. Непознат номер. Вдигна.

— Били Русен.

— Здравейте, Кони е.

Трябваха му няколко секунди да се сети.

Кони. Холмгрен.

Бащата на Йенифер.

Били се проклинаше, задето вдигна, и същевременно се мъчеше да говори възможно най-естествено.

— Здравейте, какво… с какво мога да ви помогна?

— Само исках да питам как върви.

— В момента имаме случай. В Упсала, така че… нямах много време да се занимавам с това.

— Разбирам.

— Да…

— А кога смятате, че ще намерите време да погледнете?

Били стисна основата на носа си с палец и показалец, затвори очи. Само това му липсваше.

Не сега. Не когато и да било.

Но, разбираемо, Кони не можеше да мисли за друго, затова се налагаше той да намери изход.

— Ъъъ, скоро… Сигурно скоро ще приключим тук и тогава ще видя — излъга той, за да си спечели малко време.

— Иначе мога да видя дали някой друг ще иска да ми помогне.

— Не. — Били едва скри паниката в гласа си. — Не, аз ще се погрижа. Искам. Заради Йенифер.

— Нали ще се обадите, когато откриете нещо?

„Когато“, не „ако“. Кони беше напълно сигурен, че е прав. Положението беше отчайващо. Ако Били кажеше, че не смята, че някой е пипал снимките, той щеше да продължи да търси, докато намереше човек, който да потвърди подозренията му.

Ако Били се съгласеше, кажеше, че да, манипулирани са, тогава щеше да започне разследване и съществуваше риск значително по-способен техник от него да се заеме със случая. Все пак ставаше дума за полицайка, изчезнала при загадъчни обстоятелства, може би дори убита.

— Да, разбира се. Ще се обадя веднага щом мога.

Няколко кратки заключителни реплики и приключиха разговора, но той остана на място и няколко секунди диша дълбоко, след което отвори вратата и седна в колата. Не понечи да запали, седеше неподвижно, докато изведнъж не заудря с юмруци волана.

— Мамка му! Мамка му! Мамка му!

Усети, че се бори да си поеме дъх. Никога не му се беше случвало досега, но предположи, че това е усещането при паническа атака.

Беше си откупил малко време. Няколко дни в най-добрия случай.

Но какво да прави, по дяволите?

Беше длъжен да намери изход.

Всичко щеше да стане както преди. Всичко щеше да се оправи.

Той го повтаряше като мантра, докато си възвръщаше контрола върху дишането.

Когато запали двигателя и напусна „Норфоршгатан“, сам не знаеше колко далеч е готов да стигне, за да го осъществи.

След като намери писмото на тавана, Аксел Вебер прекара цялата сутрин в заниманието, което харесваше най-много в работата си. Без да знае нищо, или почти нищо, бавно, но сигурно, от различни източници, да събира все повече и повече информация, докато накрая отделните малки парченца изградят цялостна картина.

Този път това го доведе до „Фюгелшюркан“ в енория Нова Упсала. Масивна жълта тухлена сграда, която повече приличаше на училище или спортна зала — с някакъв вид модерна абстрактна украса под формата на метален кръст от едната страна — отколкото на църква. Вебер не беше особено навътре в архитектурата, но смяташе, че е невъзможно сградата да е построена по което и да е друго време освен през седемдесетте години.

След като влезе и се представи, някакъв служител го покани в „Дуле“, една от трите общи стаи в сутерена, която според табелите се намираше между „Уле“ и „Доф“[1], предложи му кафе, което Вебер отказа, и го увери, че Корнелис сигурно ще дойде всеки момент.

Вебер крачеше из малкото помещение и се оглеждаше. Разпятие на едната стена и календар с библейски цитати бяха единствените признаци, че се намира в църква; иначе можеше да е малка зала за съвещания в която и да е фирма. Той неволно се запита дали Ребека някога е влизала в тази стая. Имаше чувство, че през последните часове кажи-речи я опозна.

Ребека Алм. Родена в Несшьо през 1988-а година. Единствено дете на Моне и Карин Алм, и двамата покойници. Не беше трудно да намери адреса.

Провери го в „Гугъл Мапс“.

Квартал с еднофамилни къщи.

Надяваше се, че Несшьо няма да се различава от повечето подобни места, от които младите бягаха, а старите оставаха. Намери съседа им и му позвъни. О, да, спомнял си семейство Алм. Но всички вече били починали. Момичето, Ребека, било малко особено.

В какъв смисъл била особена Ребека?

Все ходела самичка, даже „добър ден“ не казвала, открито избягвала хората, никога не канела приятели вкъщи. Не че било толкова странно при тези родители. Не бива да се говори лошо за мъртвите, но цялото семейство било странно. Ясно си спомнял, че социалните ги посещавали няколко пъти.

Неин съученик от прогимназията също му осигури няколко елемента от пъзела. Ребека дошла в тяхното училище в осми клас, това било третата или четвъртата прогимназия, която посещавала, той не знаел точно.

Знаел ли защо толкова често сменяла училището?

Никъде не се чувствала добре, всичко приемала като лично посегателство, отправяла какви ли не обвинения, най-често били недоразумения, които раздувала, или пък просто си втълпявала, че са я нарочили. Била странна, самотна, държала хората на разстояние.

Доколкото Вебер разбираше, нищо не се променило и в гимназията.

Месец, след като завършила, родителите й загинали в автомобилна катастрофа. Колата изскочила в насрещното платно и се блъснала в камион с трупи. Носел се слух, че са се самоубили. Близката църква подала ръка на Ребека, тя нямала братя и сестри, самотно деветнайсетгодишно момиче, което навярно се нуждаело от помощ и подкрепа. Разбира се, тя ги отхвърлила.

Казала ли защо?

Вярвала, че й желаят злото, че целят нещо, че ще се възползват от нея, когато е сама. Една от жените от църквата все пак успявала спорадично да поддържа връзка с нея. Знаела, че продала къщата в Несшьо и се преместила в Упсала. Говорела, че ще учи теология, но трябвало първо да си повиши оценките, като ходи на вечерно училище.

След като Вебер събра всички данни, започна да рови в Гугъл.

Трудно се доверявала на хората. Тълкувала преживяванията негативно — като нападения или заплахи. Трудно преглъщала претърпени несправедливости или обиди. Околните я намирали за студена, работели трудно с нея.

Дилетантската му диагноза беше, че Ребека вероятно е страдала от параноидно личностно разстройство. „Само че не е параноя, ако наистина те преследват“ — тази мисъл изведнъж изскочи в главата му. Цитат, може би от филм, но не знаеше от кой точно. Във всеки случай той не разполагаше с нищо повече, а при по-голям късмет можеше да се окаже, че е надушил сериозна следа.

Истинска сензация.

Размислите му бяха прекъснати от отварянето на вратата. Мъж на около четиресет години влезе в стаята. Голяма брада, халка на едното ухо, дълга коса, вързана на конска опашка. Небрежно облечен с джинси и кецове. Спокойно можеше да работи и в някоя микропивоварна в Сьодермалм, ако не беше бялата свещеническа якичка над виненочервената риза под сакото.

— Здравейте, извинявайте, че се забавих — тръгна той към Вебер с протегната ръка. — Корнелис Хед, викарият.

— Аксел Вебер, „Експресен“.

Корнелис му посочи едно от креслата до прозореца. Седнаха един срещу друг.

— По телефона казахте, че е важно — започна Корнелис и сложи крак върху крак, сключи ръце на коляното си.

— Ребека Алм — изрече само Вебер.

Опитът го беше научил, че е най-добре да казваш възможно най-малко, да оставяш другия да говори, да прави свободни асоциации, да видиш накъде ще тръгне разговорът. Да следваш, вместо да водиш. Учудващо често онези, които имаха най-много за криене, дърдореха най-много. Но не и Корнелис. Той мълчеше и сякаш търсеше името в паметта си, опитваше се да го намери.

— Не съм сигурен, че знам коя е — каза накрая с тревожна бръчка на челото.

Вебер извади нейна снимка, същата, която беше публикувал във вестника вчера, и му я показа. Корнелис се приведе и се вгледа внимателно, като че ли отново претърсваше паметта си, но накрая поклати глава.

— Не, не я познавам. От паството ли е?

— Била е. Мъртва е, преди няколко седмици са я убили.

— Ужасно…

— Да, през последните години е живеела в Йевле…

— А кога е била тук, отдавна ли? Трябва ли да я позная?

— Разбирам, че е била активна в тази църква между 2008-а и 2010-а. По онова време сте били тук — отбеляза Вебер.

— Работех в енорията, но в друга църква. Дойдох във „Фюгелшюркан“ през 2011-а, през пролетта.

Вебер замълча, но наум ругаеше. Само беше проверил годините и кой е шефът, не беше изучил цялата история. Негов пропуск. Според гражданския регистър Ребека напуснала Упсала в края на август 2010-а. Половин година преди да дойде свещеникът хипстър.

— Може ли да попитам защо ме разпитвате за нея?

Можеше да попита.

Но нямаше да получи истинския отговор.

Според източниците на Вебер Ребека продължавала да се изолира, рядко участвала в нещо, учела за повишаването на оценките дистанционно. Излизала от къщи само когато посещавала „Фюгелшюркан“. Онази жена от Несшьо имала чувството, че тя станала важна за нея, затова я насърчавала да ходи.

През 2010-а Ребека беше пратила писмото на Вебер за умрялата жена. През юли, ако се съди по пощенското клеймо на плика. Някъде по това време е напуснала не само църквата в Упсала, ами се е отказала и от ученето и е намерила работа на половин ден в Йевле. Нещо се е случило и тъй като очевидно не е общувала с други хора, най-вероятно се е случило в църквата, точно както пишеше в писмото.

Това беше отговорът.

— Пиша статия за насилието над жени и искам да й направя по-личен портрет — каза Вебер само. — За да не е просто анонимна жертва, цифра от статистиката, а истински човек.

Корнелис кимна, привидно доволен от отговора; като че ли дори го намираше за добра идея.

— Съжалявам, че не мога да ви помогна, но не я познавам.

— Кой е бил отговорникът тук през 2008-а и до вашето идване?

— Предшественичката ми, Ингрид Дрюбер.

— Къде мога да я намеря?

— Вестерос, там е от седем години, в момента е кандидат за епископ.

Нямаше какво повече да си кажат. Вебер благодари, излезе от църквата и тръгна към колата. Ядосваше се на себе си. Можеше да си спести пътуването до Упсала. Погледна часовника. Дали да се обади на Ингрид Дрюбер, да я помоли за среща, може би още тази вечер? Или направо да отиде там, да се появи без предупреждение?

И двете алтернативи си имаха предимства и недостатъци.

Ако не знаеха, че идва, нямаше да имат време да се подготвят и по-лесно щяха да се издадат; иначе пък можеше направо да откажат да разговарят с него, а това винаги беше знак, че той е на прав път и има причина да се разрови по-надълбоко.

От друга страна, ако уредеше среща, щяха да имат определен час и у човека, с когото говореше, щеше да възникне усещане за контрол: но беше възможно и това да го накара да свали гарда.

При положение че изобщо криеше нещо.

Той реши, че е твърде късно за спонтанно посещение. Ако предпочетеше да се обади и да уговори среща, можеше да го направи и от колата на път към Стокхолм. Трябваше и по някакъв начин да продължи линията от вчерашната статия. Соня му беше звъннала, докато пътуваше към Упсала. „Бладет“ имали нещо за чувал на главата на жертвата, в интернет изданието извършителят вече бил получил името „Мъжа с чувала“. Вебер отговори, че е тръгнал по следа, в сравнение с която разкритието на „Бладет“ нямало да струва пукната пара. Но това беше преди безсмислената среща с Корнелис Хед.

В момента разполагаше със същото, с което и вчера.

Тоест с нищо.

Ако не броеше завладяващия портрет на млада жена, страдала от психическо разстройство и умряла сама в апартамент в Йевле.

Но той не искаше само това. Искаше сензационна история.

Надяваше се Ингрид Дрюбер от Вестерос да може да му я даде.

Беше се обадила, че е болна.

Отложи всички срещи. Без една.

От християнския вестник „Даген“ искаха да й правят портрет. Бяха писали много ласкаво за нея и преди, явно споделяха възгледите й за мястото, което трябва да заема християнството в Швеция, и как трябва да действа Шведската църква, и не пропускаха да ги разпространяват и сред читателите. Колко от четящите „Даген“ имаха право на глас в избора на епископ, тя не знаеше, но предишните текстове бяха пожънали голям успех и бяха предизвикали интерес сред много хора. Тя не провеждаше кампания в пълния смисъл на думата, не беше прието това да се прави между номинирането и самия избор на епископ, но все пак ставаше дума за избори.

Хората щяха да гласуват.

Щеше да има победител.

Затова беше важно да знаят коя е и какво защитава. Служителите на Църквата имаха една-единствена мисия, дадена им от Исус Христос, и тя беше да разпространяват евангелието, добрата вест. Никога нямаше да молят за извинение, задето имат възможност да променят и подобряват не само живота на всеки отделен човек, а и целия свят. Важно беше да имат смелостта да заявят, че Библията е единствената истина.

И нямаше да навреди тя да им го напомни.

Иначе бе посветила деня си на активни опити да забрави.

Вчерашното премеждие, разбира се, но също и онази лятна нощ преди осем години.

След като си изчисти графика, отложи или отмени ангажиментите, излезе на дълга разходка. Тя я успокои. Сред природата беше лесно да се доближиш до Господ и да видиш неговото величие и красотата на сътворението. След като се прибра, хапна лек обяд и посвети останалата част от деня на молитви и размисъл.

След това се изкъпа, сложи малко грим — стори й се, че изглежда стара и уморена, а журналистката, с която щеше да се вижда, щеше да води и фотограф — и отиде с колата до града. Щяха да се срещнат в някакво кафене край Меларен.

Пристигна пет минути преди определения час и една млада жена стана да я посрещне, представи се като Ема, обясни многословно колко е щастлива, че Ингрид се е съгласила да се срещнат, с какво нетърпение я е чакала и попита дали може да я черпи нещо.

Поръчаха по чаша чай и интервюто започна.

Ема задаваше хубави въпроси, правилни въпроси. Ето такива хора диоцезът би трябвало да вземе за събеседванията, помисли си Ингрид. Начетени, будни, заинтересовани. Времето минаваше бързо.

— Мисля, че вече имам всичко, което ми трябваше — завърши Ема и погледна диктофона на масата. 1 час и 36 минути. — Обикновено имаме и половин страница с двайсет блиц въпроса, нали разбирате, за да има и нещо по̀ така, не знам виждали ли сте ги?

Ингрид поклати глава, не ги беше виждала и в момента не беше в настроение за „нещо по̀ така“.

— Какъв тип въпроси?

— Ами, всякакви, примерно любимата ви храна и каква музика слушате, такива неща…

Ингрид не остана очарована, но кимна, нямаше да навреди да покаже своя по-непринудена и достъпна страна.

— Имате ли галено име?

— Не. Като ученичка ми викаха Иде, но вече никой не го използва.

— Кой цвят преобладава в гардероба ви?

Тя трябваше да се замисли за секунда, опита се да си представи гардеробната в спалнята си.

— Като че ли зеленият.

— Кога се събудихте сутринта?

— Будилникът звънна малко след седем, както обикновено.

Полуистина. Будилникът звънна в 7:10, но не я събуди, беше будна от часове.

Сънят беше толкова реалистичен. Нищо смътно, нищо нелогично, нищо прекомерно или изопачено, което да показва, че ставащото е само в подсъзнанието й.

Не толкова сън, колкото повторение на действителността.

Писъците на задната седалка. Гласовете. Високи, пронизителни, паникьосани. Постоянните осведомявания и въпроси.

Тя кърви!

Кога ще стигнем?

Загуби съзнание!

Ще оживее ли?

Мисля, че не диша. Диша ли?!

Тя беше съсредоточена върху шофирането, върху възможно най-бързото минаване през все още по лятно светлата нощна Упсала. Правеше всичко по силите си да отбягва уплашените, умолителни очи в огледалото за обратно виждане. Които осъзнаваха, че става нещо много лошо, и мълчаливо умоляваха Ингрид да я спаси.

Тя потисна мислите, като се съсредоточи върху отговорите какво закусила (нищо, макар че знаела, че трябва), кой филм е гледала последно („Дневникът на Бриджит Джоунс“ по телевизията), кое е любимото й лакомство (черен шоколад).

— Съжалявате ли за нещо?

Като например да изостави кървяща, умираща жена сам-сама пред болницата посред нощ?

Сутринта, или нощес, когато сънят я събуди, тя го осъзна.

Какво всъщност си е въобразявала?

Знаеха, че Линда ще умре. Надяваха се и се молеха да оживее. И какво щеше да стане тогава? Ако се беше получило, както го искаха, както се надяваха, молеха. Ако беше оцеляла. Достатъчно беше, че изобщо се замесиха в ситуацията, в която беше попаднала тя, но това, че я зарязаха, без да са сигурни, че действително ще получи помощ, че просто си тръгнаха… След това не можеха да търсят нито спасение, нито опрощение.

Затова ли умря тя? Защото помощта е дошла твърде късно?

Така че да, имаше нещо, за което съжаляваше. Тя се поколеба за секунда, помисли и после впи очи в Ема:

— Съжалявам, че не открих Исус Христос по-рано, бях на деветнайсет.

Ема кимна съпричастно. Зададе последните въпроси.

Любим предмет в училище.

Какво би взела на пуст остров.

Какво носи в джобовете си в момента.

Глупави банални въпроси с безсмислени отговори. Накрая Ема благодари и приключи интервюто. Било й много приятно да се запознае с нея и искрено се надявала Ингрид да спечели изборите. В тези времена имало нужда от повече хора като нея в Шведската църква. През това време фотографът дойде и тримата излязоха, за да направят няколко снимки на фона на езерото.

После, на път към колата си, Ингрид установи, че предвид обстоятелствата се чувства относително добре.

Беше минало успешно.

Нещата щяха да се оправят.

Всичко щеше да е наред.

Не го знаеше, но докато сядаше в колата, запалваше двигателя и поемаше към вкъщи, Аксел Вебер пишеше името й в търсачката в службата, натискаше ентър и започваше да чете с интерес.

Феликс Хукстра придърпа каната с мляко и си наля в чашата. Отпи от кафето, започна да се подготвя за интервютата. Имаше твърде много работа за вършене и не знаеше какво да мисли. Да, радваше се, че доброволческата му организация расте, че е нужна, но от причината толкова много хора да му звънят го болеше сърцето.

Мъжа с чувала.

За месец колите им от две бяха станали пет и ако продължаваха така, щеше да се наложи да ги удвоят. Минимум. Страхът сред жените в Упсала нарастваше. Разбира се, беше ужасно, но за „Автомобили за безопасност“ означаваше истински бум. Интервюираха го от два вестника, поканиха го и в местно, и в национално радио, от общината се свързаха с него, за да питат дали по някакъв начин могат да подкрепят дейността му, няколко спонсори също проявиха интерес. Всички работеха на доброволни начала, но имаше разноски и досега приходите не покриваха разходите, затова всяка помощ беше добре дошла. Двете контрастиращи чувства не се погаждаха много у него, но това навярно беше неизбежно. Само по себе си беше тъжно, че инициатива като неговата е необходима.

Идеята му дойде още по времето, когато дъщерите му започнаха да излизат сами. Невинаги искаха той да ги взима, такситата бяха скъпи и макар той да предлагаше да ги плати, те и на това не се съгласяваха всеки път. Част от порастването, предполагаше той. Затова преди пет години поде инициативата, защото искаше да помага на хората, да промени положението. Но най-вече защото имаше нужда да се съсредоточи върху нещо различно от развода си. Голямата му любов го изостави, той изгуби и дъщерите си. Вярно, виждаше ги от време на време, но те живееха край Хеслехолм с новия мъж, кучета и коне. Той чувстваше, че няма какво да им предложи, особено през първите години.

Дойде му като гръм от ясно небе.

Един ден се прибра вкъщи и Лиса обясни, че дъщерите им ще спят при приятелки. През ума му мина, че те никога не спят извън вкъщи в делничен ден, и в следващия миг осъзна, че ще обсъждат нещо важно.

Основно говори Лиса. Той най-вече плака.

Моли я. Без резултат.

Била решила. Сега само го информирала. Казвал се Макс.

Била го срещнала на конференция предишната година и сега го обичала. Все още много държала на Феликс и искрено се надявала да си останат приятели, все пак имали деца. Но след края на учебната година трите щели да се изнесат. При Макс във фермата му в Сконе. Решението не било лесно, но тя трябвало да следва сърцето си. Било за доброто на всички.

И двамата бяха щедри при подялбата на имуществото. Тя не спореше за нищо, искаше да го напусне възможно най-бързо и лесно, така предполагаше той, макар Лиса никога да не го каза.

Отначало момичетата идваха с влака всеки втори уикенд, но пътуването траеше близо пет часа във всяка посока и доста скоро започнаха да отлагат срещите за някой голям празник или за ваканциите. Ужасно беше да вижда как момичетата му се отчуждават от него и да осъзнае, че няма как да спре това.

Там някъде, в гъстия мрак, в който беше потънал, разбра, че трябва да върши нещо, да се съсредоточи върху нещо друго, освен да се чувства изоставен. Посвети време на анализиране на чувствата си и осъзна, че това, което му липсва най-много, е да бъде нужен някому.

Да бъде важен за някого.

Да променя положението.

Това беше, нищо сложно.

Трябваше само да намери нещо, което да удовлетвори тази нужда. Да запълни празнотата. Зароди се идеята за „Автомобили за безопасност“. Упсала беше студентски град. Имаше много млади жени — като дъщерите му — които бяха навън до късно вечер. През цялата година.

Той се свърза с най-големите студентски организации и предложи услугите си в сътрудничество с тях. Те клъвнаха веднага. Доста дълго време бяха прекалено малко хора, за да предлагат услугата в други дни освен през уикендите, но бавно и сигурно се увеличаваха.

До голяма степен това стана благодарение на Реми. Тя се присъедини към тях на втората година и бързо се превърна в най-важния сътрудник и негова дясна ръка. Беше организирана, роден администратор. Помагаше му да преглежда всички заявления, правеше старателна проверка на миналото на кандидатите, грижеше се за всичко — от съставянето на графика до връзката със спонсорите. Освен това беше необвързана от няколко години и през май тази пролет започнаха връзка. Срещаха се редовно, правеха секс и той беше доволен, че тя взе инициативата, сам не би се престрашил. Беше малко по-възрастна от него и притежаваше женственост и страст, които го привличаха силно. Той започна тайно да се надява, че връзката им може да прерасне в нещо по-сериозно, но засега действаше предпазливо. Не би понесъл да го наранят отново. Раната от Лиса не беше заздравяла напълно, колкото и да уверяваше дъщерите си, че е продължил напред. Но се движеше в правилна посока. Колко горди бяха само, като го чуха по радиото.

Той беше полезен.

Както бе желал винаги.

Сега оставаше само да се погрижи организацията да расте без проблеми. Не само получаваха множество обаждания от притеснени жени, които имаха нужда от транспорт, но идваха и доста нови доброволци, готови да помогнат. Затова трябваше да бъдат още по-внимателни. Не биваше да допускат съмнителни типове. Един стигаше, за да хвърли петно върху цялата организация. Затова двамата с Реми увеличиха проверките на миналото, освен извлечения от полицейския регистър искаха и препоръки, и провеждаха по-дълги интервюта.

Първият, който щеше да дойде днес, беше на около трийсет години. Нямаха много сътрудници на тази възраст — младите бяха твърде заети с работа, семейство, тренировки, обществена дейност. С други думи, с нормален живот.

Сакариас Валгрен, така се казваше, дойде навреме, беше добре облечен и изглеждаше сериозен — започваше добре. Феликс го покани да седне. Офисът в действителност не беше нищо повече от голяма стая, обзаведена с три бюра и пет компютъра. Табло за съобщения, няколко постера и карта на Упсала по стените. В единия ъгъл имаше кухня с две микровълнови, фурна, хладилник, фризер, кафемашина и малка маса с четири сгъваеми стола. Освен грамота от Университета на Упсала за заслуги към обществото нищо в стаята не разкриваше с какво се занимават, но за сметка на това създаваше впечатление, че нямат много пари, че работят на доброволни начала.

Феликс предложи на Сакариас кафе и започна със стандартните въпроси:

— Защо искате да работите с нас?

— Наскоро нападнаха съпругата ми и оттогава ми се иска да направя нещо. Прочетох статия за вас и си помислих, че мога да проверя дали имате нещо за мен.

— Как е тя? — попита Феликс съчувствено.

— Добре е, не стана най-лошото.

— Радвам се да го чуя. А вие как сте?

— В какъв смисъл?

— Обикновено цялото внимание е насочено към нея, към жертвата, но това е травма и за близките.

Мъжът срещу него като че ли се замисли над думите му, сякаш това беше новост за него. Феликс се поприведе напред. Нещо у Сакариас инстинктивно спечели симпатиите му.

Добър човек. Претърпял шок.

Знаеше, че още има мъже, които не обичат да говорят за чувствата си. Той самият някога беше като тях, но Сакариас го погледна признателно:

— Благодаря, но съм добре… Тогава бях безсилен, а сега мога единствено да бъда до нея. И до други, да се надяваме.

Поговориха още малко, но ако не изскочеше нещо от полицейския регистър или Реми не намереше нещо съмнително в него, Феликс щеше да се сдобие с нов сътрудник.

Унилата група се приготвяше да напусне полицейското управление. Въпреки че всички бяха работили усърдно, въпреки че имаха две сериозни следи, които проверяваха цял ден, когато обобщиха положението, нямаше как да не осъзнаят, че не са стигнали доникъде.

ДНК на Дан Тилман не съвпадаше с намереното при никоя от жертвите, което не беше кой знае колко изненадващо. Себастиан изтърси едно антипатично: „А аз какво ви казах?“, когато Урсула съобщи на екипа резултатите от теста, и настроението се развали още повече. Когато говореха за Тилман, Карлос се сети, че никой не е проверил кой номер обувки носи, обади му се и със спокойния си дипломатичен стил го убеди да отговори. 45. Понякога 46. Отпечатъкът от обувката „Ванс“, който бяха открили на местопрестъпленията, беше номер 42,5. Името му все още фигурираше в разследването, но засега го зачеркваха от заподозрените, докато не получеха нови доказателства, които да го върнат там.

Първата следа не ги отведе доникъде.

Били сложи край и на втората.

Клиентът на Стела Симонсон.

Той им разказа накратко за посещението си при нея. Почти нищо за мястото, на което работеха жените, нито дума за стаята, само отчет за чатовете в компютъра. Всички кратки и конкретни.

Той искал, кога можела тя? Определяха час. И толкоз.

Мъжът, който купуваше услугите й, се представяше като „Вилман“. В Упсала имаше петима с подобно име. Плащаше в брой, както вече знаеха, тъй че нямаше преводи, които да могат да проследят, и цялата комуникация се извършваше от телефон с предплатена карта — също невъзможно да се намери в момента. Що се отнася до охранителните камери, и тях беше проверил. Най-близката беше на път 272 от Упсала до Болнес. Доста натоварен трафик през по-голямата част от денонощието и дори да знаеха точно кога е бил при Стела, не беше сигурно, че Вилман е минал пред камерите. Имаше поне два други пътя до въпросния индустриален квартал, никой от тях не беше наблюдаван с камери.

Обобщено: нищо.

Все едно това не стигаше, накрая Ане-Ли приключи срещата, като хвърли вечерните вестници на масата:

— Значи не разполагаме с много, но малкото, което знаем, е изтекло, дявол да го вземе.

Себастиан понечи да попита какво точно е очаквала, но премълча. В момента на Ане-Ли очевидно не й трябваха още причини за раздразнение, а и тя беше от малцината, може би единствената, която все още не беше настроена враждебно към него.

— Наричат го „Мъжа с чувала“ — продължи тя сърдито и се вторачи в Торкел. — Не биваше да става така. Исках да го спра, преди да се превърне в „Мъжа от Упсала“ или някакъв друг шибан „Мъж“. Затова ви повиках.

— Тук сме от два дни — вдигна ръце Били в жест, който показваше, че се чуди какво точно е очаквала. — Ти си работила по случая повече от месец, преди ние да дойдем.

— И ти свика пресконференцията, раздуха нещата, направи голяма история — обади се Урсула. — Те никога не се задоволят само с това, което им дадем.

Торкел видя как Ваня кимна в знак на съгласие и сърцето му се стопли. Може и да се бяха поотчуждили в последно време, но във важните моменти оставаха единни, защитаваха се взаимно, защитаваха него. Всички освен Себастиан, разбира се.

— Не биваше да им казваме, че покрива лицата на жертвите — заяви Ане-Ли, все още без да откъсва очи от Торкел.

Значи е бил прав, помисли си той. Тя го беше оставила да развие идеите за доминиране и контрол, за да има кого да вини след това. Усети, че раздразнението му расте, и си пое дълбоко дъх, за да се успокои.

— Може би — съгласи се. По-далеч обаче нямаше намерение да стига. И никога нямаше да моли за извинение. — Но сега вече е обществено достояние и не можем да контролираме медиите — сви рамене той и се надяваше с това да сложи край на спора.

— Няма нужда и да си бъдем приятелчета с тях.

Окей, стига толкова. Дойде му до гуша.

Писнало му беше да стои на резервната скамейка.

Писнало му беше да оспорват решенията му, да го сочат за виновник и открито да отправят предизвикателства към поста му. Той бутна стола, изправи се рязко и повиши глас:

— Аксел Вебер работи в „Експресен“. Това е конкуренцията — Торкел посочи вестника на масата и потропа силно с показалец няколко пъти. — Справям се с пресата от двайсет години, знам какво мога да им давам и какво не. Не ми харесват намеците ти.

— Не съм казвала, че си бил ти.

— Затова използвах думата „намеци“.

В кабинета настъпи мълчание. Торкел и Ане-Ли стояха един срещу друг и се измерваха с погледи, все едно първият, който проговореше, губеше. Другите се спогледаха леко смутени и учудени.

— Слушайте, дали да не… — започна Ваня, но Себастиан я прекъсна:

— Шшшт, мама и татко се карат.

Нямаше съмнение, че възникналата ситуация го забавляваше. Малко бяха хората, които успяваха да ядосат Торкел толкова много, че открито да покаже гняв или други емоции. Дори Себастиан не беше успял да го накара да повиши глас кой знае колко пъти.

А той можеше да е невероятно вбесяващ.

— Приключихме за днес — каза Торкел, обърна се към мястото си и с това сложи край на съвещанието.

Себастиан имаше чувство, че оттук нататък нещата ще се попроменят.

Преди да напуснат стаята, той попита дали някой иска да му прави компания на вечеря, но Били и Торкел се прибираха право в Стокхолм, Урсула беше заета, Ваня, разбира се, не отговори, но преди малко той беше подслушал разговора й с Торкел — такъв, какъвто му се искаше и той да може да проведе с нея някой ден — и знаеше, че тази вечер беше последната й с Юнатан. Той щеше да замине на другата сутрин. Карлос отговори, че ще се прибира при семейството си, и Себастиан не го осведоми, че въпросът не е бил насочен към него. Ане-Ли пак се беше скрила в кабинета си. Себастиан се съмняваше тя да е в настроение за вечеря. А и ако трябваше да е честен, той самият никак не държеше на компанията й.

Поне не тази вечер.

И без това не можеше дори да се опита да я съблазни.

За момент се поколеба дали да не се прибере с Били в столицата. Да си поприказват в колата. Да чуе как върви при него. Но сега той, изглежда, се чувстваше много по-добре.

Може би сутринта просто е бил уморен.

Може би наистина държеше нещата под контрол.

Себастиан се надяваше да е така. Не му се занимаваше с тази история. Освен това, ако беше принуден да каже на Торкел, щеше да предизвика досадни въпроси.

Откога е знаел?

Защо досега е мълчал?

Съвсем сигурен ли е?

Тъй че, не, мисълта за четиресет и пет минутно пътуване с Били не го привличаше.

Нито пък с Торкел.

Себастиан беше сигурен, че ще се опита да събуди изпадналото им в дълбок сън приятелство. Че ще се опита да потърси сближаване. С лични въпроси или още по-лошо — с разкази за щастливия нов живот с неговата досадна детска учителка.

А и какво щеше да прави в Стокхолм, дявол да го вземе? Сам. В твърде големия си апартамент. Където — беше съвсем убеден в това — никога повече нямаше да бъде щастлив. Да работи? По книгата? Да подготви интервютата с Ралф Свенсон? Или да отиде да забие някоя жена там, където никой нямаше да го хване? Привлекателна мисъл сама по себе си, но не.

Отиваха си един по един, само Урсула още беше пред компютъра, когато и той понечи да си тръгне.

— Да си правим компания по пътя до хотела? — предложи той, докато си обличаше палтото.

— Не, ти тръгвай, аз имам още работа, а после ще ходя някъде.

— Какво ще правиш? — Себастиан се спря на вратата, изпълнен с любопитство.

— Ако исках да знаеш, щях да ти кажа.

— Защо да не знам?

— Защото ще се държиш цинично и ще ми се подиграваш.

— Няма, обещавам.

Урсула го изгледа; сякаш се бореше със себе си. Обещанията на Себастиан Бергман не струваха пукната пара, това й беше известно. Но сутринта му беше казала какво очаква от него. Че е длъжен да се стегне, да удържа първоначалния си импулс, който винаги беше да се държи противно. Сега беше моментът да го изпита.

— Имам среща.

— Среща ли?

— Да.

— С мъж?

— Да.

— Кой?

— Повече няма да ти кажа.

— Ама под „среща“ чукане ли разбираш?

Урсула имаше сили само да поклати глава. Но предполагаше, че той просто не може другояче, не разбира, че нормалните хора приемат подобни коментари за просташки и невъзпитани, тъй като за него самия единствената причина да се среща с човек от противоположния пол бе именно тази.

— Довиждане, Себастиан — каза тя и се обърна към екрана; даде знак, че разговорът е приключил.

— Пази се, по улиците обикаля поне един ненормалник.

С тези думи той затвори вратата след себе си. Урсула не беше сигурна как точно да разбира последното. Може би беше израз на загриженост от негова страна, но спокойно можеше и да е начин да събуди ненужни подозрения у нея срещу мъжа, с когото щеше да се вижда. Да й втълпи да се държи настрана от него и по този начин да попречи на срещата й. Независимо кое от двете, тя самата си беше помислила същото.

Не за нея и Петрос, тя можеше да се грижи за себе си.

А за Бела и Нико.

Или Николас Линтон, както се казваше той. Беше си направила труда да попита, да покаже интерес, когато тя все пак се обади да благодари за снощното излизане.

Урсула се колебаеше дали да не го провери. Просто за да е сигурна.

За да не излезе втори Тилман.

Имаше доста тилмани наоколо.

За доброто на Бела. Тя никога нямаше да научи. Стига Урсула да не откриеше нещо за него. Какво щеше да прави тогава? Как щеше да й каже, без Бела да разбере какво е направила? Това щеше да е последният пирон в ковчега и на така крехките им отношения. Урсула беше длъжна да покаже, че я е грижа за дъщеря й, но не това беше начинът. Не така се печелеше доверие.

Размислите й бяха прекъснати от изпиукване от компютъра й. Отвори прозорчето в страницата, в която вече се беше логнала.

Обичаш ли тайландска храна?

Отначало Петрос предложи да се срещнат в нейния хотел. Казвали, че ресторантът е хубав, а той никога не го бил посещавал.

Урсула отказа.

Твърдо.

По две причини.

Първата беше малко глупава, но не желаеше стаята й да е толкова наблизо, искаше да има възможността да каже „благодаря и довиждане“, преди да се качи на таксито; прегръдка, целувка по бузата и чао. Както правеше със Себастиан в Стокхолм, когато той очакваше нещо повече. Може би само защото години наред беше спала с Торкел в различни хотелски стаи из цялата страна, имаше усещането, че у повечето мъже съществува очакване за секс, когато са с жена.

Другата причина — и тя беше напълно основателна — беше, че ако вечерят в хотела, Себастиан можеше да слезе в ресторанта по всяко време и честно казано, тя не можеше да си представи по-ужасен кошмар.

Затова сега седяха в тайландски ресторант с невъобразимо много гласни букви в името, почти всичките „а“. Беше го проверила в Гугъл. Оказа се на не повече от двайсет минути от хотела й. Достатъчно близо и достатъчно далеч, в зависимост от това как завършеше вечерта.

Срещнаха се пред заведението. Тя дойде навреме, но той вече я чакаше с букет цветя. За момент й хрумна неблагодарната мисъл какво пък ще ги прави в хотела, но я пропъди и му благодари, каза, че са хубави. Очевидно беше, че е по-добър от нея в тези неща, помисли си тя, докато той й държеше вратата, за да влезе. Беше се издокарал, беше се постарал.

А тя дойде направо от работа.

Един сервитьор ги заведе до масата, подаде им менютата и попита дали искат нещо за пиене. По пътя към ресторанта Урсула беше споходена от странно чувство, което не й беше познато. Сега, както си седеше с менюто в ръка и обсъждаше предястия и питиета, изведнъж осъзна, че се смущава.

Отдавна не бе изпитвала нужда да събужда интерес у някого; ако изобщо някога го е искала. Не помнеше ясно как беше с Мике. Те сякаш просто се събраха, така го помнеше. Той се интересуваше повече от нея, отколкото тя от него. Това не се промени и по време на брака им.

Събраха се, заживяха заедно, роди им се Бела, беше им добре. Къща в хубав квартал, достатъчно пари, вълнуваща работа.

Хубав живот. Толкова хубав, колкото може да се очаква.

Но тя никога не го беше обичала.

А после Себастиан се появи в живота й.

Ясно показа, че се интересува от нея, че я желае, пое изцяло инициативата. Нямаше нужда тя да прави нещо. Той я връхлетя по начин, по който Мике никога не би могъл и който понякога все още й липсваше.

Себастиан, първият, когото наистина бе обичала.

Тя погледна Петрос. Дали той можеше да я връхлети по същия начин? Да си пробие път през стените около нея, въпреки че тя не позволяваше на никого да я доближи истински; да скъси дистанцията, която тя иначе винаги спазваше? Или да се научи да се примирява с нея. Дори да я цени. Както Себастиан.

Тя осъзна, че фактът, че в момента си мисли за бившия си любовник, вероятно щеше да затрудни връхлитането, затова се застави да престане да гледа на ситуацията отстрани, да анализира всичко, все едно още е на работа и емоционалният й живот е местопрестъпление, което трябва методично да се изследва.

Ако изобщо можеше да се говори за „живот“ в този контекст.

Понякога се съмняваше.

Може би сега щеше да се научи, стига само да престанеше да разваля всичко, като анализира всяко нещо. Затова се отпусна и се остави на преживяването.

Донесоха им храната. Петрос се оказа прав, наистина беше невероятно вкусна. Бялото вино също беше добро. Обмисляше дали да не си поръча още една чаша. Разговорът вървеше. Най-вече защото Петрос беше изключително добър във воденето му с комбинация от непринудено бъбрене и въпроси. Изглеждаше заинтригуван, без обаче да я разпитва или интервюира. Очевидно си беше написал домашното. Всичко, което му беше разказвала — което в интерес на истината не беше много — го бе запомнил.

Тя самата, ако ще животът й да зависеше, не можеше да си спомни дори имената на децата му.

През едно от кратките, но не неловки мълчания Урсула се опита да измисли какво да го попита, да поеме инициативата. Какво знаеше за него?

Име, възраст, семейно положение, професия и че вчера беше зает…

— Къде ходи вчера? — попита тя и усети доволство, че поне за момент е поела отговорността да измисли тема на разговор.

— Вестерос, имаме доста клиенти там.

— Веднъж имахме случай във Вестерос — кимна тя.

— Разрешихте ли го?

— Да.

Той не я разпитва повече за случая. Това й допадна. В малкото светски ситуации, в които беше участвала през последните години, повечето събеседници, щом чуеха какво работи, искаха да научат подробности за разследванията. Да не би да гостува в „Престъпление на седмицата“, да му се не види.

Макар че Вестерос помнеше добре. Донякъде защото случаят беше невероятно трагичен, но най-вече защото за първи път от години видя отново Себастиан.

Прогони тази мисъл. Допи си виното. Определено щеше да поръча още една чаша.

Щеше да се отпусне и нямаше да се разсейва повече.

Нямаше да мисли за Себастиан.

Този път беше дългата версия, подробната. Започна с мързеливата сутрин в хотелската стая. Лили по спортен екип им махаше за довиждане. Жегата като влажна стена, в която се удариха на излизане. Решението да отидат на плажа, вместо да останат при басейна. Малката длан на Сабине в неговата ръка, палецът му върху евтиното пръстенче с пеперуда, което тя носеше на показалеца си. Думите й, когато видя дете с надуваем делфин. „Татко, и аз искам такова“. Последното й изречение.

Водата, която се отдръпна от брега, когато стигнаха — той погрешно го отдаде на отлива. Страхът й, примесен с радост, когато я спусна по корем във водата, от която тя все още леко се боеше.

Игрите и смехът.

Той и дъщеря му в топлата вода.

Меките й ръце по наболата му брада. Топлото й телце до неговото. Уханието й, детски сапун и слънцезащитен крем. Усещането за безусловна, безгранична любов. Перфектното съществуване.

И после тътенът.

Водната стена.

Безмилостният хаос.

Ръчичката й все още в неговата. Една-единствена мисъл. Никога да не я пуска. Целият живот, побран в дясната му ръка. И после осъзнаването, че я е пуснал. Че я е изгубил. Завинаги.

Когато се прибра в хотела, направи грешката да се отпусне на леглото. Уж само да си почине малко. Сутринта беше станал рано.

Сега седеше разсънен на леглото и чакаше спазъмът в дясната ръка да премине. За свое учудване установи, че бузите му са влажни. Прокара ръка, като почти очакваше да е кръв, някак да си е направил рана насън, но не и да е плакал. Беше свикнал да се събужда с терзания, празнота, отчаяние, но много рядко със сълзи. През последните месеци обаче сънят постепенно увеличаваше силата и въздействието си.

Сега го беше споходил два пъти за по-малко от денонощие.

Неохотно си помисли, че се досеща за причината, че открива тенденция. Дали не сънуваше толкова по-често Сабине, колкото повече се отдалечаваше Ваня от него? Дали загубата на едната дъщеря се проявяваше в кошмари за другата? Като психолог той не би се подписал под тази хипотеза, но не можеше да отрече, че когато всичко беше наред, или поне между тях беше обявено нещо като примирие, той се чувстваше по-нормално.

Сънуваше по-рядко. Не толкова мъчително.

Сега обаче военните действия се възобновиха с пълна сила. Изцяло по негова вина. Ако си беше изиграл картите малко по-умно, тя още щеше да участва в живота му. Като повечето жени, с които той не си правеше труда да е чаровен, за да ги вкара в леглото, при запознанството им тя инстинктивно беше усетила антипатия към него. Но това беше, преди той да узнае коя е. Да знае, че е негова. Колкото повече проблеми имаше тя с майка си и с Валдемар, толкова по-често търсеше него. Определено бяха на прав път, след като на сватбата на Били той й разкри, че е неин баща.

Тя го прие в живота си.

Бавно, бавно приближаваха нещо, което можеше да бъде хубаво. И тогава той го унищожи. Разбира се. Действа зад гърба й. Предаде я. Съюзи се с единствения човек, когото тя наистина мразеше. Пренебрегна едничкото, за което го беше молила — да стои далеч от Ана.

Дявал да те вземе, нямаш никаква представа какво искам, никога не си имал, а когато ти казах, не ти дремеше!

Сега си ги спомни — думите, които му изсъска следобед. Ако той потърсеше отговори в душата си — нещо, което правеше с изключително нежелание — дали тя нямаше да се окаже права?

Беше ли се опитал изобщо? Пукаше ли му достатъчно? Наистина?

Разбира се, че не.

Всичко, което правеше, се въртеше около него. Около неговите желания. Неговото благополучие.

Както когато попречи на заминаването й в САЩ за обучението във ФБР, само за да остане тя близо до него, вместо да живее отвъд Атлантика.

Не че беше изненадващо. Винаги е знаел, че е абсолютен егоист. Според него съобразяването с другите беше надценявано качество, но ако държането му с хората стоеше на пътя на постигането на целите му, значи беше длъжен да го промени.

Но какво всъщност искаше?

Какво можеше да направи, за да му даде тя още един шанс, онзи последен шанс, за който така копнееше. От който се нуждаеше отчаяно.

Не знаеше. И да я питаше, нямаше да му каже.

Но пък знаеше кой знае, или поне би трябвало да знае. Този, който сега й беше най-близък.

За когото дори Себастиан беше чувал само хубави неща.

Когото тя обичаше.

Време беше да си поговори с Юнатан Бек.

Юнатан готвеше в сравнително малката кухня на „Норбювеген“.

Без да се замисля, можеше да изброи поне двайсет дейности, в които е по-добър. Дори трийсет. Но пък беше доста приятно и отпускащо, стига да не изпадаше в паника, че нещо кипи, изобщо не завира, изгаря или както онзи път, когато установи, че повечето от съставките, които трябваше да са в тенджерата, бяха останали на плота. Тази вечер правеше паста със сметанов сос, сьомга, резене и лимон, гарнирани с кресон, репички и пармезан. Звучеше сложно, но той беше потърсил в интернет рецепти с по-малко от десет съставки и беше попаднал на нея. Май беше от някаква телевизионна готвачка. Нямаше понятие коя е.

Ваня дойде в кухнята; беше с долнище на анцуг, тениска и мокра коса след банята. Точно навреме — той тъкмо сипваше соса в макароните, които, надяваше се, бяха сварени точно колкото трябва.

— Ще сложиш ли масата? — помоли я и тя кимна, взе една репичка от дъската за рязане и я пъхна в устата си, преди да отвори шкафа точно вдясно над главата му, та той трябваше бързо да се наведе.

— Как е възможно даже и сервизът му да е грозен? — изсъска Ваня, когато извади от шкафа две дълбоки чинии.

Юнатан не отговори.

Отчасти защото въпросът не изискваше отговор, отчасти защото това беше от онези вечери, в които каквото и да кажеше щеше да сгреши. Понякога тя изпадаше в такова състояние и обикновено той просто чакаше да излезе от него. Не обичаше да се карат. Познаваше доста двойки, според които кавгата е знак, че връзката им е здрава и страстна, че показва колко ги е грижа един за друг, че е полезна, едва ли не жизненоважна, че пречиства. Може и да беше истина, но на него не му харесваше, затова гледаше да я избягва, доколкото е възможно. Както сега.

Знаеше още, че проблемът не е в жилището. Беше нещо друго, нещо по-сериозно. Откакто се прибра, на практика не говореше за друго освен за нещата, вбесили я през деня.

Най-зле беше с Тилман. Който по различни причини вече не беше заподозрян, но срещу когото Ваня сякаш имаше желание да започне личен кръстоносен поход, само и само да го прати в затвора. Тъй че Юнатан се наслуша на истории за Тилман; но също и на доста за Себастиан, който, верен на навиците си, беше нетърпим във всяко едно отношение и като цяло беше пълен задник; и накрая за Ане-Ли, за която Юнатан досега беше чувал само добри думи, но днес явно беше направила голям скок нагоре в списъка на Ваня, след като открито критикувала и се усъмнила в методите на Торкел и по този начин в целия „Риксмурд“.

— Знаеш ли кое е най-лошото? Има дете. Има дъщеря — изсъска тя, докато нареждаше приборите и чашите на масата. Юнатан предположи, че пак са се върнали на темата за Тилман. — Само на осем е, но ако порасне и се превърне в една от „лесбовещиците“, за които пише той, или в активна феминистка, дали и на нея ще й пожелава да я изнасилят?

Макар тя да не очакваше отговор и на този въпрос, Юнатан усети, че трябва да каже нещо. Да бъде искрен. Струваше му се, че тя прекалява.

— Едва ли.

Погледът, който му хвърли, му показа, че веднага е изтълкувала отговора му като защита на Тилман; налагаше се да поясни:

— Явно е ужасен човек, но това не значи, че би наранил детето си. Никой родител не го иска.

— Мнозина го правят. Умишлено или не. Светът е пълен със скапани родители.

Юнатан не възрази. Като полицайка Ваня бе виждала какво ли не. Той неведнъж се бе питал как издържа тя, как издържат всички всеки ден да се сблъскват с онези, които показват най-лошите страни на човечеството, и с онези, които страдат заради тях. Освен това той знаеше за сложните взаимоотношения с родителите й. И с тримата. Знаеше, че всички те по различни начини са я наранили и предали. Дали именно това не обясняваше неспособността й вечер да загърбва събитията от деня? Той сложи яденето на масата и двамата седнаха.

— Постоянно срещаш хора, които не харесваш, кое му е специалното на Тилман? Защо просто не го забравиш, както правиш обикновено?

Искаше да й даде възможност да се позамисли. Да види дали сама ще стигне до извода, че може би става дума за нещо друго. Ако не, той трябваше да реши дали да се направи на любител психолог и да повдигне въпроса. Идеята не му допадаше. Макар че със сигурност щеше да е полезно за нея да поговорят за това, той знаеше, че семейството й си остава до голяма степен отворена рана, в която не му се щеше да бърка.

— Не знам — отвърна тя, докато сипваше яденето.

Юнатан беше прав. Голяма част от работата й, съответно и от живота й, минаваше в срещи с хора, които повече или по-малко й бяха неприятни, повече или по-малко я отблъскваха, повече или по-малко предизвикваха презрение. Далеч не беше най-широкоскроената полицайка, която се отнасяше с голямо разбиране, която търсеше скритите мотиви и смекчаващите вината обстоятелства. Бързо съдеше хората, но и не позволяваше това да повлияе на личния й живот.

Нави спагетите около вилицата и я пъхна в уста.

— Вкусно — каза само.

— Не, не особено — поправи я Юнатан.

— Добре де, не е от най-ярките ти постижения в кухнята — усмихна се тя, стана, отвори друг кухненски шкаф и извади кана.

— Може би защото е баща — каза тя с гръб към него, докато наливаше вода от чешмата. — Нали виждам Себастиан всеки ден, а и цялата тази история с Валдемар и майка ми, и всичките тия гадости… Знаеш, с бащите, ужасните проклети бащи.

Тя се върна на масата, седна и наля вода в чашите им.

И той така си мислеше. Юнатан не знаеше подробности за всичко, което се беше случило между тях; сблъсъкът между Ваня и родителите й се водеше в много рундове и през повечето той изобщо не присъстваше в картинката. Но първия път, когато ходеха заедно, той често виждаше Валдемар. Харесваше го, струваше му се, че е взаимно, но преди всичко беше очевидно колко невероятно близък е с Ваня. Беше толкова далеч от „ужасен проклет баща“, колкото изобщо е възможно.

— Мислех, че Валдемар е най-добрият баща, който може да си пожелае човек — подхвърли той.

— Беше, допреди няколко години.

— Ако е бил страхотен в продължение на трийсет години, защо не се свържеш с него? Да изгладите нещата.

— Не е толкова просто.

Когато го изрече, тя почувства, че е истина, и това леко я изненада. Валдемар наистина беше най-добрият баща, който можеш да си пожелаеш. Не беше минала през нито един тежък момент в живота си, без той да й помогне да го превъзмогне. Нямаше нищо, което не би направил за нея. И все още правеше всичко по силите си. Напусна Ана, съдействаше на прокуратурата, беше готов да си понесе наказанието, помоли за прошка, показа искрени угризения. Беше сто процента откровен с нея — нещо, с което не беше свикнала през последните години.

В един момент тя беше готова да прости, да продължи напред, да види дали могат да намерят пътя обратно един към друг. Реши да си създаде нов живот. Известно време вярваше, че в него могат да присъстват и двамата й бащи.

После обаче всичко отново се срути, а единствената промяна, която тя предприе, беше да се премести в Упсала, или да избяга в Упсала, в зависимост как гледаше човек на нещата.

В основата си оставаше чувството, че той я е предал. Винаги е знаел, а така и не й е казал. Може и съображенията му да са били най-благородни, да не е искал да навреди на отношенията им, но все пак… Цял един живот, изграден на лъжи, не може да се загърби просто ей така.

— Напротив, съвсем просто е — възрази Юнатан. — Обади му се, сигурен съм, че страшно ще се зарадва.

— Не съм убедена, че искам да го радвам.

— Той ти липсва — поклати глава Юнатан.

Ваня го погледна в очите и кимна леко:

— Липсва ми онова, което имахме, но не ми се вярва, че можем да си го върнем.

Тя бутна чинията, стана и с това даде да се разбере, че разговорът за Валдемар е приключил, също и вечерята. За момент той изпита разочарование. Не беше вкусно, но ставаше за ядене. А тя почти не хапна.

— Не ти хареса — въздъхна той.

— Сита съм — излъга тя.

— Можем да отидем да купим нещо.

— Или можем да си лягаме.

Ваня отиде при него, видя, че той дръпна стола си назад, за да може тя да седне на коленете му. Хвана лицето му с две ръце и го целуна по устата.

— Обичам те — каза и го погали по косата.

— И аз те обичам.

Погледна го по начин, който показваше, че има да му казва нещо, нещо, което не е сигурна, че ще му хареса.

— Окей, ще ме вземеш за суперстранна…

— Аз вече те имам за суперстранна — пошегува се той и пак я целуна.

— Но като говорим за бащи… — продължи Ваня, все едно не го е чула, — какво ще кажеш и ти да станеш баща?

Планът беше толкова прост, че даже не можеше да се нарече план.

Той щеше да се прибере вкъщи. Право вкъщи. Щеше да излезе от полицейското управление, да отиде до колата, да завие наляво, после надясно, четиресет и пет минути по E4, докато слуша силно Карди Би в „Спотифай“, и накрая: вкъщи.

При Мю. С Мю. Той и Мю.

В асансьора надолу получи съобщение. От Мю. Отвори го. Линк към агенцията за недвижими имоти, нищо друго. Не го отвори, но преди да си прибере телефона, той пак изпиука.

Кога се прибираш?

Отговори: „след час“, добави две сърчица и ги изпрати.

Тъкмо излизаше на път E4 и тя му позвъни. Понеже така и така идвал от север, можел ли да мине да вземе суши от едно местенце в Окершберя, за което била чувала? Иначе било твърде далеч, за да ходиш специално за някакво си суши, но след като така или иначе минавал оттам… Тя му прати адреса и се обади да поръча, така че за него оставаше само да го вземе.

Той се прибра и тя го посрещна с целувка, каза, че й е липсвал, след което взе хартиената торба с храната и отиде в кухнята. Била гладна като вълк, залък не била слагала в уста от обяд, но го почакала, за да вечерят заедно, затова веднага седнаха на масата. Сушито наистина си струваше отбиването от пътя — и двамата бяха на това мнение. Докато ядяха, тя му разказваше какво ставало в работата, че мислела през януари да пътува извън града за тридневен курс, че започнала да обсъжда договор с Теле2 за нещо като специалист по човешките ресурси, до когото служителите да имат достъп, ако се разберат с шефовете си, че се нуждаят от по-нататъшно развитие, личностно и/или професионално. Ако подпишела договора, това щяло да означава не само признание, но и съвсем различни доходи.

И в тази връзка…

— Видя ли линка, който ти пратих? За Вермдьо. Идеално е.

— Не, тъкмо вървях към колата и не можах да го погледна.

Тя стана и донесе таблета, отвори обявата и двамата я прочетоха заедно. Вила на Вермдьо, Стур-Саксарен. Шейсет квадрата. Къща за гости. Собствен пристан. 3 795 000 крони. Той нямаше някакво конкретно мнение за къщата, но поговориха малко, разгледаха приложените двайсет и пет снимки и Мю каза, че смята да се обади на брокера още утре, за да им я покаже, стига той да е съгласен. Той беше съгласен.

Така трябваше да бъде. Да се прибират вкъщи, да вечерят заедно, да си говорят за работата, за деня си, за какво ли не, да разглеждат летни вили.

Това беше той.

Това беше животът му.

Техният живот.

— Имам да ти показвам още нещо — отвори тя друга страница. — Какво мислиш за това?

Били хвърли едно око. Слънце, вода, планина, шарени къщички, плажове и заглавие, което твърдеше, че Кейптаун предлагал всичко това.

— Една седмица през ноември, така мисля. По Коледа е ужасно скъпо, а и без това ми се струва дори по-хубаво през ноември, когато времето тук и без това е гадно.

— С удоволствие, но не знам как ще съм с отпуските и така нататък.

— Е, поне седмица би трябвало да имаш.

Смутен, той вдигна поглед от таблета.

— Защо?

— Нали те накараха да останеш на работа една седмица след Мидсомар.

Той за малко да се разплаче. Вървеше толкова добре, чувстваше се толкова добре, толкова нормално. Това му даде надежда, че един ден нещата ще се наредят, а изведнъж сякаш го блъсна товарен влак. Каквото и да правеше, колкото и да се мъчеше да забрави, не можеше.

Би трябвало да се оправи. С времето случаите, които му напомняха станалото, щяха да стават все по-редки и по-редки. Накрая щяха да спрат изцяло. Нищо и никой в ежедневието му нямаше да насочва мислите му към Йенифер. Един ден сякаш никога нямаше да се е случвало. Но не днес, не сега.

Седмицата след Мидсомар.

От „Риксмурд“ си мислеха, че той е във ваканция.

Мю си мислеше, че е на работа.

За разлика от историята с Кони, това беше по-малък проблем, с който, надяваше се, бързо щеше да се справи. За официалните отпуски бяха длъжни да подават молба, те се регистрираха и той нямаше повече дни за тази година. Но тъй като по време на течащите разследвания от тях се очакваше да са в службата кажи-речи денонощно, Торкел обикновено не следеше особено строго дали идват на работа, или не, когато приключеха със случая.

Тъй че, ако се справеха с Упсала до ноември, той можеше чисто и просто да помоли Торкел да му даде някой свободен ден. Ако пък разследването продължаваше… е, проблемът се решаваше от само себе си. Били си отдъхна.

— Ще видим дали ще мога да се освободя, не е съвсем сигурно.

— Само че трябва да направим резервациите сега или поне в най-скоро време.

— Няма как. Докато не приключим в Упсала, не мога да отсъствам.

— Не сте ли близо до разкриването?

— За съжаление не — изрече го с разочарование в гласа, което добре скриваше факта, че никога не е бил по-доволен, че са в задънена улица. — Ако приключим дотогава, все ще успеем да резервираме нещо в последния момент — добави окуражително, като видя изражението й.

Тя кимна, разбираше, че е длъжен да поставя работата на първо място, затова смени темата, предложи да гледат някой филм, освен ако той няма друга идея. Той нямаше, филм на дивана до съпругата беше добре. Перфектната вечер.

Мю донесе чаша вино за себе си и бира за него и те седнаха да разгледат какво предлага компанията за стрийминг. Винаги беше известно предизвикателство да намерят нещо, което да допада и на двамата. Имаха много различен вкус за филми и не една вечер се налагаше в крайна сметка да правят нещо друго, защото не успяваха да се разберат. Тази вечер Били я остави да избере. По „Нетфликс“ тя намери „Невероятната съдба на Амели Пулен“. Нададе едно „Ооо!“, все едно е видяла снимка със сладко котенце.

— Много ми хареса, като го гледах първия път. А на теб?

— Не съм го гледал.

— Как може, да не си го гледал?

— Френски е.

Което според него беше достатъчно ясен отговор. Мю явно реши, че това е отлична възможност да развие вкуса му, и след като той я беше оставил тя да решава, избра него. Пусна записа, сгуши се до него и вдигна краката си на дивана. Филмът започна.

Муха кацна на улица, винени чаши на маса във ветровит ден, един мъж изтри името на друг от бележника си, според разказвача всичко това стана точно в мига на зачеването на главната героиня.

Амели.

Пулен.

Още по време на началните надписи Били я намрази. После започнаха кратки сцени от детството и младостта й, които уж трябваше да са прекрасни, остроумни, поетични, но в действителност бяха просто леко откачени. Целият филм целеше да е леко откачен. И да крещи с цяло гърло колко е забавен и приказен.

След десет минути очите на Били още бяха отворени, но не виждаха нищо от ставащото на екрана. Мислите му бяха другаде. В Упсала.

— Не гледаш.

Тя леко го сбута и се усмихна.

— Разбира се, че гледам — отговори той веднага, като се надяваше тя да не го заразпитва за сюжета.

Мю се протегна, взе дистанционното, паузира филма и се обърна към него:

— Добре ли си?

Той я погледна. Жена му, до него на дивана в една обикновена вечер.

— Да, добре съм — отвърна и наистина го мислеше.

— За Йенифер ли мислиш? — попита тя, сякаш този отговор не я задоволяваше, сякаш липсата му на интерес към телевизора не можеше да се дължи на простия факт, че филмът е боклук.

— Не, всъщност не. За Упсала. Извинявай…

— Мога да го гледам някоя вечер, когато не си вкъщи. — Тя отново се наведе към дистанционното и изгаси телевизора. После пак се обърна към него. — Искаш ли да поговорим?

— Не особено. Не е приятна тема за разговор.

Той предполагаше, че го пита за случая. Вярно, в него също нямаше много неща, за които да му се говори, но пък и не за тази част от Упсала мислеше в момента.

Беше се върнал на „Норфоршгатан“.

В червената стая.

Фантазираше за всичко, което би могъл да прави там.

— Кой беше? — попита Лисе-Лоте, когато Торкел се върна в хола.

Беше го чула как говори по телефона в спалнята и се мъчи да задържи гласа си неутрално учтив.

— Русмари Фредриксон — отговори той и спря звука на телефона си, сякаш за да е сигурен, че ще пропусне следващото й обаждане.

— Какво искаше в този час?

— Какво друго да иска? Искаше да знае как върви. Тревожи се от изтичането на информация и че разследването сякаш не напредва с желаната скорост.

Последната част той изрецитира като цитат с леко писклив глас, който имитираше нейния и ясно показваше какво е мнението му за изказването й.

Никога не я беше харесвал.

От самото начало можеха да се надяват само на взаимна търпимост.

В това влизаше ненамесата й в неговата работа. Стига отделът му да не надвишаваше бюджета, да не си навличаше атаки от страна на пресата, всички бумаги да се предаваха навреме и попълнени правилно, не я беше грижа какво правят. Тя беше бюрократ в пълния смисъл на думата.

Никога не се беше притеснявала от изтичане на информация досега. Нито пък искаше да я държат в течение на разследванията.

Той знаеше откъде дойде този внезапен интерес. Ане-Ли Уландер.

Лисе-Лоте знаеше коя е тя, но нищо повече. Когато се прибереше вкъщи, Торкел имаше навик да споделя накратко как е минал денят му, но изключително рядко изказваше мнение за колегите си. Ако то не беше положително, разбира се. Обичаше да хвали и отличава онези, които се представяха добре.

Едно от многото му качества.

Но след тазвечерния разговор сякаш се срути язовирна среда. Тя научи всичко за Ане-Ли и нищо от чутото не беше ласкаво.

Как отказала да предаде отговорността за случая, което беше обичайната практика.

Как постоянно поставяла под съмнение решенията му.

Как открито показа амбицията си да му отмъкне работата.

— Ако някой ще получи моята работа, трябва да е Ваня — добави той.

Някога беше сигурен, че точно това иска и тя. Сега вече не беше толкова сигурен.

Лисе-Лоте беше чувала много за Ваня. Много. Понякога той говореше за нея с такава топлота, че човек можеше да остане с впечатление, че има три дъщери.

— Приятно ми е, когато говориш за колегите си. Виждала съм само една.

Вярно — когато връзката им с Торкел беше още съвсем нова, първия път, когато тя спа при него, се запозна с Урсула, която дойде по служебен въпрос; но това беше всичко.

— И аз не познавам твоите.

— А искаш ли?

— Не особено…

— Аз искам да се срещна с твоите. Работите заедно от толкова време, имам чувство, че сте по-скоро като роднини.

Вярно, така беше. Даже близки роднини. Като семейство. Виждаше ги по-често, отколкото дъщерите си; напоследък те, общо взето, живееха изцяло при Ивон. Може би затова той се тревожеше толкова за настроението в групата. Себастиан си беше Себастиан и твърде много напрягаше Ваня, но и Били изглеждаше потиснат и затворен, а Урсула му се струваше по… объркана отпреди.

— Разбира се, ще го уредим.

— Защо не ги поканиш на вечеря?

Не това беше очаквал. Когато Лисе-Лоте поиска да се запознае с колегите му, той си представи, че някой път ще се отбие в службата му да го вземе в края на работния ден и тогава щеше да я представи на всички. След десет минути общи приказки щяха да си отидат. Щеше да е видяла всички. Мисията изпълнена.

Но цяла вечеря? Няколко часа?

— Малко ще е странно — каза той поради липса на по-добре обмислен аргумент.

— Защо да е странно? Виждате се всеки ден, и то от толкова години.

— Не общуваме по този начин — сви рамене Торкел.

— Могат да си доведат половинките, ако смяташ, че така ще е по-лесно — предложи Лисе-Лоте. — Само двама души допълнително. Или и Урсула си има някого?

Торкел се поколеба за момент.

Тук ставаше малко сложно. Никога не беше споменавал на Лисе-Лоте за връзката си с Урсула. Не му се беше удавал случай. В началото го обмисляше. Дали би трябвало да й каже? Но времето минаваше и той реши, че само ще се получи неловко.

Между другото, дълги години спях с една от колежките.

Такива работи не се казват, нали така?

Или пък се казват?

Тъй или иначе, премълча го.

И той не знаеше нищо за връзките на Лисе-Лоте след развода й. Но пък и тя едва ли се срещаше с бившите си всеки ден. Иначе би му казала.

— Не, мисля, че не, поне не е споменавала.

— Ами Себастиан? — попита Лисе-Лоте.

С него беше много, много по-просто.

— Не. Ако изобщо ще го правим, него няма да го каним — заяви твърдо Торкел.

— Но нали работи с вас?

— Понякога, но ако искаш приятна вечер, не го пускаш сред нормални хора.

— Мислех, че едно време сте били приятели.

Наистина, той не й беше казвал нищо друго за Себастиан в лично отношение. Само че бяха приятели и че работиха заедно дълги години. Говореше с уважение за професионалните му способности, но беше много пестелив на думи за него като човек.

— Бяхме, но той ясно показа, че това не означава нищо за него, освен ако не иска нещо от мен.

— От всичките ти колеги той ми е най-любопитен.

— Не ти трябва. С него няма да те запознавам.

Тя се вторачи в него. Мълчеше, но той виждаше по изражението й, че няма да остави нещата така.

— В колко ваши разследвания е участвал?

— Откакто „се завърна“? Това е шестото.

— За по-малко от две години.

— Да.

— Значи ще е твърде грубо да не го поканим.

— Той никога не би поканил нас на каквото и да било.

— Значи да паднем до неговото ниво?

Торкел изпусна дълбока въздишка и поклати глава. Предаде се. Как можеше да й откаже? Отговорът беше „никога“.

— Добре, но после ти ще си бъдеш виновна.

Тя се засмя и се наведе да го целуне.

Значи щяха да поканят бившата му любовница и Себастиан Бергман на вечеря.

Определено имаше неща, които би направил с по-голямо желание.

Например да му извадят зъб.

16-ти октомври

Честит рожден ден, мила.

Навършваш трийсет и една.

Или щеше, ако не те бяха отнели от мен.

Всеки ден е тежък.

Откакто разбрах, дните станаха още по-тежки.

Когато Улрика ми каза.

Но днес е най-лошо.

Можех ли да постъпя другояче?

Разбира се.

Можех да настоявам повече.

Да разпитвам, да изисквам отговори, не да се задоволя с приказките, че всичко ще е наред.

Че всичко ще мине нормално.

Но показах твърде голяма слабост. И все стъпвах на пръсти.

Не исках да противореча на решенията ти, желанията ти, волята ти.

Затова сега ходя на гробищата.

Липсваш ми. Всеки ден, всяка секунда.

Вчера купих далии.

Два големи букета. Един и за Улрика.

Отначало я мразех. И така ми беше достатъчно тежко.

Без да знам колко си била уплашена, колко те е боляло, колко си съжалявала.

Без да знам, че те са те убили.

Но и ми помогна.

Получих насока. Фокус. Цел.

Сигурно са мислели, че ще им се размине.

Живели са си живота. Обичали са, смеели са се, били са щастливи.

Осем години.

Какво щеше да стане, ако не те бяха убили?

Какво щяхме да правим, ти и аз?

Как щеше да изглежда животът ни?

Коя щеше да бъдеш като 31-годишна жена?

Опитвам се да не мисля за това, прекалено е болезнено.

Но на рождения ти ден не мога иначе.

Урсула огледа кабинета. Мълчание. Щракане по клавиатури, проскърцване на стол, когато някой си променя позата, глухо бръмчене откъм вентилационната система. Ако влезеше някой външен човек, вероятно щеше да помисли присъстващите за силно съсредоточени.

Урсула обаче знаеше, че причината е друга — това беше едва сдържано раздразнение, разочарование. Познаваше това чувство.

Краткото обобщение, което направиха сутринта, ясно показа, че през трите дни от пристигането си не са се приближили и на крачка към залавянето на извършителя.

Не разполагаха с нищо.

Е, разполагаха с някои неща: ДНК, отпечатъка от подметка, чувалите, спринцовката.

Но нищо от камерите за наблюдение, никакви свидетели, никакви сигнали от граждани.

Унилото настроение идваше от това, че — всички го съзнаваха — вероятно нямаше да могат да постигнат нищо, докато извършителят не удареше отново.

Докато не разполагаха с нова жертва.

Най-голямото нещастие.

На всяка цена трябваше да го избегнат.

Мястото срещу нея беше празно. Нямаше представа къде е Себастиан.

Бяха се видели набързо, когато тя се върна от — как иначе да го нарече — срещата си. Той седеше в бара и я повика. Втора поредна вечер, в която я чакаше. Споходиха я спомени от ранните й години, когато баща й не можеше да си легне, докато тя не се прибере. Дори и в подпийналото си състояние не желаеше да сравнява Себастиан с баща си, затова набързо потисна мисълта, отиде при него и седна.

— Как мина?

Урсула го изгледа, за да види дали смята да я тормози, или да пусне някоя злобна забележка, но той сякаш проявяваше искрен интерес, затова реши да бъде откровена.

— Добре, струва ми се.

— Приятно ли беше?

Когато той го каза, тя осъзна, че беше точно такова. Приятно. В интерес на истината, не беше очаквала друго. Не беше тийнейджърка, която да си губи ума и да се оставя на емоциите. Никога не е била. Дори като тийнейджърка.

Но беше приятно.

Не като със Себастиан.

Нямаше усещане, че ще бъде трудно, че ще бъде предизвикателство.

Но и не беше сигурна, че това иска. Не знаеше какво иска, ако изобщо искаше нещо. Може би трябваше да почака, докато изясни желанията си?

— Приятно, весело и без усложнения — кимна тя.

— Ще се видите ли пак?

— Може.

— Не се ли разбрахте?

Взе да й става трудно да разбере дали това е разговор със Себастиан, който слуша и се интересува, или заприличва на разпит от страна на Себастиан, който скришно ревнува леко.

— Той попита и аз отговорих: „Защо не?“.

— Той те е питал дали искаш да се срещнете отново, а ти си отговорила: „Защо не?“, така ли? — Себастиан не можа да скрие, че го напушва смях.

— Да.

— Сигурно се е почувствал специален.

Тя самата бе чула как прозвуча и осъзна, че „с удоволствие“ или нещо подобно, каквото и да е, щеше да е по-добър отговор. Но станалото станало, а и имаше основание.

— Той не беше специален, беше приятен — сви рамене тя.

Сега размислите й бяха прекъснати от Себастиан, който пристигна в службата.

Промърмори едно „здрасти“ и си свали палтото. Никакво извинение за закъснението, никакво обяснение.

— Като тръгвах, почуках на вратата, къде беше? — попита Урсула, след като той седна.

— На разходка.

Което беше лъжа.

Беше нагласил будилника, стана рано, преди кошмарът пак да го е споходил, и се отправи към „Норбювеген“.

Дълго чака отпред. Беше кучешки студ.

Пристъпваше от крак на крак и трепереше зад една автобусна спирка.

Това му напомняше за миналото лято, когато през един период всеки ден висеше пред апартамента на Ваня в Стокхолм. Само за да я зърне, да види какво прави, да бъде близо до нея.

Да я погледа, да я опознае.

Сега обаче не търсеше нея. Надяваше се Юнатан да отиде на работа. При нормално работно време би трябвало да хване влака към седем или там някъде. Половин час пеш до централната гара. Затова Себастиан зае позиция още в пет и половина, за да има достатъчно време.

Но мамка му, какъв студ само.

В седем без петнайсет, тъкмо когато около него взеха да се носят леки снежинки, Юнатан се показа на улицата. Беше сам. Себастиан си отдъхна. Нямаше план, в случай че Ваня решеше да го изпрати до гарата и после да иде на работа. Или ако той поръчаше такси.

Но той излезе сам.

Не го чакаше кола.

Себастиан тръгна подире му. Няколко пъти погледна назад, за да се увери, че Ваня няма да се появи и да го види как преследва гаджето й. Нямаше да завърши добре. Но от Ваня нямаше следа и когато се отдалечиха достатъчно от сградата, Себастиан забърза крачка и го настигна.

— Юнатан.

Младият мъж се завъртя към Себастиан с учудено изражение, ясно беше, че не го позна. А и как би могъл — Себастиан подозираше, че в дома на Ваня няма негови снимки в рамка.

— Да?

— Казвам се Себастиан Бергман, работя с Ваня.

По непосредствената му реакция Себастиан разбра, че тя му е разказвала за него. И ако се съди по изражението му, не само хубави неща.

— Какво искате?

— Да говоря с теб за Ваня.

— Не мисля, че трябва да говоря с вас. Не ми се струва редно.

— Не съм й любимец, знам.

— Меко казано.

Той взе да ускорява крачка. На Себастиан му беше трудно да не изостава.

— Знам какво мисли за мен и съм си го заслужил, но искам да оправя нещата.

— Тогава говорете с нея, няма ли да е по-лесно?

— Тя не ме слуша.

Юнатан продължи напред, очевидно и той нямаше намерение да го слуша.

— Само за това те моля, да ме изслушаш, а после сам ще решиш какво искаш.

Себастиан по-скоро видя, отколкото чу въздишката; Юнатан продължи да върви все така бързо, но поне не помоли Себастиан да го остави на мира, което той изтълкува като решение да му даде шанс.

Той се възползва.

Започна да разказва. От самото начало.

Как научи, че Ваня му е дъщеря, как се опита да се сближи с нея. Беше напълно откровен що за човек е и какви ги надроби, че тя да отказва да говори с него; нито дума за саботирането на обучението й в САЩ, нито за ролята му в съдебното преследване срещу Валдемар, но всичко останало. Всички грешки, всички нарушени обещания, всички предателства и гафове; но твърдеше, че съзнавал колко нередно е постъпил и сега наистина искал да се опита да оправи нещата.

— Какво иска тя? — завърши той с въпрос. — Какво желае? Какво мога да направя за нея? Какво й липсва?

— Не вие във всеки случай.

— Знам, нали затова съм дошъл.

Бяха стигнали до продълговатата черна кутия, която представляваше билетния център и която не само изглеждаше като дошла от съвсем различна епоха спрямо величествената, подобна на замък сграда на гарата до нея, ами и от друга вселена, където явно идеята, че нещата трябва да си отиват, е непозната. Юнатан се спря пред вратите и се обърна към Себастиан. Колебаеше се. Разбираемо. Себастиан направи последен опит:

— И двамата искаме да е щастлива, доколкото е възможно, нали така? Готов съм да направя каквото ми е по силите, стига само да зная.

Юнатан го наблюдаваше мълчаливо в продължение на няколко секунди, докато накрая пак въздъхна тежко и от устата му излезе пара.

— Иска да се сближи с баща си — каза той. — С Валдемар — поправи се бързо. — От вас тримата само той й липсва.

— Тя ли ти го каза?

— Не е нужно да ми го казва.

Себастиан помисли над новата информация. Звучеше правдоподобно. Рядко беше виждал двама души, които да са толкова близки като Ваня и Валдемар. Това бяха отношения, които няма как да не ти липсват, ако ги загубиш.

— Благодаря ти — каза искрено. — Само още нещо — ще съм ти благодарен, ако не казваш на Ваня, че сме говорили.

— Няма проблем. Аз щях да предложа същото.

С тези думи той влезе в сградата и вратите се плъзнаха зад гърба му. Себастиан пъхна ръце в джобовете си и пое към полицейското управление.

А сега седеше и я гледаше. Ваня. Неговата дъщеря.

Имаше време, когато беше готов да направи всичко по силите си, за да я раздели с Валдемар, да го събори от пиедестала, на който го беше поставила. И го постигна. А сега трябваше да помогне, за да го качи пак там.

Валдемар щеше да е таткото.

Той самият щеше да бъде ценен като човека, направил нещо себеотрицателно и поне веднъж показал, че желае най-доброто за нея.

Валдемар — обичан.

Той — приет.

Можеше да се примири с това.

— Събрах материалите за Ребека Алм — подвикна Карлос от бюрото си.

Торкел вдигна очи от компютъра, на който най-вече се преструваше, че е зает. Беше доволен от прекъсването. Най-после нещо в това разследване, което да не свърши в задънена улица.

Карлос описа накратко откритията си от сутринта.

Добре обобщена, смислена презентация. Той беше добър.

Но нищо в нея не им помогна да разберат откъде може да е познато името й на Аксел Вебер. Странно момиче с гадно детство. Родителите умрели, когато била съвсем млада. Преместила се в Упсала, после в Йевле. Нищо забележително, доколкото виждаха. И определено нищо, което би представлявало интерес за криминален репортер. Торкел обмисляше дали пак да не звънне на Вебер, направо да го попита дали се е сетил къде е чувал името.

Изведнъж прозвуча рапмузика. Телефонът на Били. Торкел не беше много навътре в технологиите, но не познаваше друг, който още да използва музика при звъненето на телефона си. Дъщерите му определено не го правеха. Но може би беше от онези странности на технологичните маниаци. Като да играеш двайсетгодишни телевизионни игри.

Музиката млъкна, когато Били вдигна. В стаята настъпи почти физическа промяна, докато той слушаше човека, който му се обади.

— Чакайте малко, само две секунди — извика той развълнувано и се обърна към другите, които вече бяха насочили вниманието си към него.

— Стела Симонсон е, той се е свързал с нея. Иска да я види.

Студът я защипа в мига, в който слезе от колата. Нямаше гараж и не обичаше да чисти стъклата сутрин, иначе не й пречеше, че е студено. Тананикаше си нещо, което беше чула по радиото, докато взимаше вещите си от задната седалка, затваряше вратата, заключваше и вървеше към църквата.

Днес се чувстваше много по-добре. Спа по-спокойно, сутринта имаше апетит, беше по-енергична, не толкова тревожна. Благодари на Исус за силите, които й вдъхна.

— Ингрид Дрюбер?

Тя се обърна и видя към нея да върви мъж. За секунда усети как паниката вцепенява тялото й. „Не отново! — помисли си. — Не пак“. После осъзна, че мъжът, който я нарани, не би се изправил срещу нея лице в лице.

Това беше съвсем друго. Беше съвсем друг човек.

— Извинете за безпокойството. Аксел Вебер, „Експресен“. Дали имате време да ми отговорите на няколко въпроса?

Ингрид спря и се замисли трескаво. Дали да го отпрати набързо, или поне първо да разбере какво иска? Пак ли за онзи църковен лагер? Или някой беше изровил нещо друго, нещо по-лошо? В такъв случай щеше да се принуди да пусне онова, което знаеше за Йоран Пелтсен, на някой местен вестник веднага щом отидеше в офиса. Или може би на Ема от „Даген“. В правилните кръгове отзвукът щеше да е по-голям. Щом другите играеха мръсно, нямаше тя да е тази, която си пази ръцете чисти. Но нека първо разбереше за какво става дума.

— Зависи за какво — отвърна и пристъпи към Вебер.

— Ребека Алм.

Това беше далеч по-лошо, но лицето на Ингрид остана каменно. Поне никой не се мъчеше целенасочено да попречи на кандидатурата й. Иначе щяха да дадат на журналиста съвсем друго име.

Линда Форш.

Но защо беше дошъл? Сигурно е свързал Ребека с „Фюгелшюркан“, но колко точно знаеше?

— Да? — попита тя с тон, който можеше да значи и че е познала името, и че никога не го е чувала.

Щеше да се нагоди спрямо следващите му думи.

— Познавате ли я?

— Името звучи познато, но се срещам с толкова много хора…

Все още можеше да насочи разговора в която посока реши. Все пак по вестниците пишеше за Ребека, тъй че имаше съвсем естествено обяснение откъде може да е чувала името.

Аксел Вебер извади снимка и й я показа. Ингрид я взе и я разгледа внимателно. После поклати глава, бавно и умислено.

— Не, защо питате?

Невъзможно беше да разбереш по гласа й, че не само лъже, ами и много добре знае за смъртта й. Сега оставаше само да изиграе убедително изненадата и ужаса, когато той й го кажеше. Ако й го кажеше. Не знаеше какво цели мъжът, но каквото и да искаше, нямаше да му го даде. Беше минала през твърде много изпитания, за да се предаде сега.

— Мъртва е. Убита в Йевле преди няколко седмици.

Тя си помисли, че изпълнението й заслужава „Оскар“ — реагира със смут, но все пак достатъчно сдържано, та по никакъв начин да не създаде впечатление, че е лично засегната.

— Когато е живеела в Упсала, често е посещавала вашата църква. Сигурна ли сте, че не я познавате? — попита Вебер, след като тя изрази ужаса си от станалото.

— За жалост изобщо не я помня. — Ингрид му върна снимката. — Защо ме питате за нея, ако мога да попитам?

Той се поколеба дали да даде стандартния си отговор за серията нападения над жени и личния портрет, но се въздържа. Искаше да я притисне малко по-здраво, преди да се откаже. Съществуваше реален риск разследването му да приключи тук и той искаше поне да знае, че е направил всичко по силите си.

— Пратила ми е писмо през 2010-а.

Той извади от вътрешния джоб на сакото си копие от писмото и й го подаде. Тя го прочете внимателно и после го изгледа още по-неразбиращо:

— Не знам нищо за това…

Ингрид започна да се поотпуска. Това писмо нямаше да го отведе доникъде. Той не задаваше въпроси нито за Ида, нито за Клара, значи му оставаше много път до истината, до връзката.

— А вие защо напуснахте Упсала през 2011-а?

Тя го изгледа по начин, който трябваше да покаже, че се надява той да не намеква, че преместването й има нещо общо с писмото, което й показа.

— Смених си работата. Защо?

— Просто се чудех има ли някаква причина.

— Свързана с това писмо и онази млада жена? — попита Ингрид с точно толкова възмутен глас, колкото може да се очаква от жена, която се чувства нападната и несправедливо обвинена.

— Ребека Алм, да.

— Няма такова нещо — заяви тя твърдо и му подаде писмото. — Прекарах в Упсала дълги години, време беше да върша нещо друго на ново място. Църквата е като всяко друго работно място. Хората си сменят работата през няколко години, нищо странно няма.

Аксел мълчеше. Тъкмо беше на път да се предаде. Да благодари и да се прибере в Стокхолм, принуден да признае, че третото писмо на Ребека, от гледна точка на медиите, е също толкова безполезно, колкото първите две. Но точно тогава дойде отговорът на Ингрид за смяната на работата. Доста дълго обяснение. Сякаш за да му набие в главата, че не е имало абсолютно никаква друга причина да напусне Упсала, освен че е искала промяна. Което може и да означаваше, че е имало.

— Тъй че ако ме извините… — Ингрид махна с ръка към църквата, за да покаже, че иска да се разделят. Веднага.

Аксел се поколеба. Имаше още нещо. Изстрел на сляпо, нямаше намерение да го изпробва, не го беше сметнал за сериозно, но след като така и така беше тук…

— Само още един въпрос.

Ингрид отново насочи вниманието си към него, макар всичко в езика на тялото й да показваше, че това наистина ще е последният въпрос и е за предпочитане да бъде кратък.

— Знаете ли какво е Ab ovo?

— Аб?

— Ово?

Ингрид помисли за момент и после поклати решително глава:

— Не. Какво е?

— Няма значение. Благодаря и извинете за безпокойството.

Ингрид кимна, тръгна към сградата на църквата и се скри зад масивните дървени врати. Аксел почака, докато се затворят след нея, и после се върна при колата си с доволна усмивка.

Стана бързо. Само секунда-две. После тя пак овладя изражението на лицето си. Но това му стигаше. Той знаеше какво видя. Беше съвсем сигурен.

Ингрид Дрюбер много добре знаеше какво е Ab ovo.

Той самият не знаеше. Все още.

Но беше въпрос на време. И тогава щеше да има сензационна история.

В това беше сигурен.

Беше твърде мащабно.

Бяха твърде много.

Чакаха сам човек, знаеха кога и къде ще се появи. Той нямаше никаква причина да подозира каквото и да било, затова всичко беше съвсем просто.

Да наблюдават сградата на „Норфоршгатан“.

От безопасно разстояние да видят кога ще пристигне.

Да го оставят да влезе, като се погрижат всички входове и изходи да са под наблюдение, в случай че се опита да избяга.

Да го заловят, когато влезе в стаята на Стела.

Какво би могло да се обърка?

Много неща, както се оказа.

Стела беше казала, че обикновено отговаря до десет минути, но ако е с клиент и се забави до един час, няма да се възприеме за необичайно. Сякаш обаче никой нямаше желание да се бавят толкова. В сравнение с преди малко имаше осезаема разлика в настроението и енергията. Сега въздухът трептеше от трескаво очакване, почти можеше да го пипнеш. Искаха резултат още сега. Веднага.

— Отговаря на всичко, което знаем за него — отбеляза Себастиан, когато се събраха в конферентната зала. — Загубил е самоувереността си, нуждае се от нещо сигурно, нещо, с което знае, че ще може да се справи.

— Окей, а ние какво да правим? — попита Били, докато свързваше компютъра си с прожекционния апарат.

— Имам идея.

Торкел пристъпи към картата на стената, без да дава възможност на Ане-Ли да поеме инициативата. Намери адреса, който търсеше. В зависимост от това как изглеждаше районът, щеше да състави план. Разгледа картата и после се обърна към Били:

— Трябва ни по-подробна карта.

— Ей сега — кимна Били и прожектира „Гугъл Мапс“ на стената.

— Това е мястото — постави той червено кръгче на картата.

— Какво има там? — посочи Торкел отсрещната сграда.

Били отбеляза и нея, включи уличен изглед и показа фасадата на червена двуетажна сграда с плосък покрив. Според табелата вътре се помещаваше ветеринарна клиника „Саленс“.

— Ветеринари.

— Обади им се, помоли ги да ни пуснат, ще застанем там — той посочи прозорците на втория етаж — и ще наблюдаваме паркинга. Когато заподозреният пристигне, ще се обадим на нашия човек вътре, вероятно Ваня. — Той я погледна и тя кимна в знак на съгласие.

Останалото звучеше просто и разумно, помисли си тя. Когато заподозреният влезеше, другите щяха да излязат от клиниката и заедно с Били и Карлос щяха да пазят всички възможни пътища за бягство.

Добър план.

— Как ще го познаем? — попита Ваня.

— Имаме фоторобот.

— Който, ако трябва да сме честни, показва бял мъж на около четиресет години. Не е кой знае какво.

— Запазил си е час, който дойде по това време, е нашият човек — обади се Били и ясно показа, че според него ненужно усложняват нещата.

— Не може ли Стела да остане отвън? — предложи Карлос. — За да ни го посочи, когато дойде. Може да стои при нас във ветеринарната клиника.

— Само да проверя нещо набързо — каза Били, извади телефона си и излезе от стаята.

До този момент Ане-Ли мълчеше. Сега обаче се обърна към Торкел и той се подготви за най-лошото.

— Искам повече хора там.

— Защо? — попита, но се досещаше какъв ще е отговорът.

Беше казал, че екипът ще се справи сам, целият му план се основаваше на това. Тя чисто и просто не желаеше той да командва.

— За да бъда сигурна, че ще го заловим.

— Ще го заловим.

Размениха си гневни погледи, но не продължиха спора. Били се върна.

— Окей, обикновено го правят така: той пристига, Стела го посреща, отива в стаята, приготвя се и след две минути той влиза при нея.

— Значи няма как тя да остане отвън — въздъхна Карлос и отхвърли собственото си предложение.

— Може ли да синхронизира с… колежките си да не приемат други клиенти по това време? — обърна се Ваня към Били.

— Ще я питам.

— Как ще ни помогне това? — учуди се Торкел.

— Ако никой друг няма да ходи там, ще знаем със сигурност, че който дойде в уречения час, ще е нашият човек. Стела може да остане в сградата, да го посрещне, да го накара да се отпусне, а ние ще разполагаме с повече време.

Торкел се съгласи и бързо обмисли всякакви евентуални пропуски в плана. Не намери такива. Обърна се към Били и кимна. Били извади мобилния си и пак излезе от стаята. Преди да стигне вратата, спря и се обърна:

— Ваня, колко време ни трябва? Кога искате да уреди срещата с него?

— Нека той реши, но най-рано след час.

Торкел премисли всичко — да, щяха да се справят. Влизането във ветеринарната клиника може би щеше да иска малко време и убеждаване. Ако не получеха достъп, можеха да чакат в автомобил някъде в района. Малко по-открито, по-рисковано, но щеше да се получи. Но нямаше да навреди да разполагат с малко повече време.

— Ако ни уреди два, ще е още по-добре.

— Минимум два — додаде Ане-Ли.

Торкел я изгледа с досада. Нищо ли не можеше да приеме, без да изпита нужда последната дума да е нейна?

— Искам достатъчно време да сформирам екипа — обясни тя решението си.

— Не ни трябва екип — изрече Торкел бавно и ясно, все едно се опитваше да обясни нещо на упорито двегодишно дете. — Ние петимата ще се справим.

— Минимум два часа — повтори Ане-Ли на Били, който, след като хвърли въпросителен поглед на Торкел и в отговор получи само примирено кимване, отново излезе от стаята.

— Ти и аз при ветеринаря. Ваня при Стела. Карлос и Били наблизо и заедно с нас ще обезопасят сградата, след като той влезе. Достатъчно е. За какво са ни още хора? — попита Торкел с едва сдържан гняв в гласа.

— Трябва да го хванем.

— Естествено, нали всички това искаме.

— Няма да губим време в разправии. Това е моето разследване, ще правите каквото аз кажа.

Беше твърде мащабно.

Бяха твърде много.

Колко хора всъщност им трябваха?

Ако питаш Ане-Ли, явно поне още шест-седем. Всичките мъже, всичките въоръжени. Торкел стоеше на инструктажа със скръстени ръце и слушаше мълчаливо. Нямаше значение какво правеше или смяташе. Ако искаше да промени професионалните им отношения, се налагаше да отвърне на грубостта с грубост.

Или той щеше да води разследването, или щеше да напусне „Риксмурд“.

Нито една от двете алтернативи не звучеше особено привлекателно — да продължаваш работа с колеги, които се е наложило да мачкаш, никога не води до оптимални резултати; а да напуснат, щеше да изглежда като голям провал. Но нещо трябваше да се промени, това беше повече от ясно. Сега обаче не му беше времето. Не и по време на такъв инструктаж, все едно ще разбиват добре организиран тежковъоръжен наркокартел; а не без никаква драма да хванат един нищо неподозиращ човек, който сам щеше да влезе в капана. Торкел плъзна поглед из помещението. Картата на стената. Кръстчетата, където трябваше да се разположат всички. Стрелки къде да се движат и кога. Инструкции за комуникацията по радиостанциите.

Изненадваше се, че тя не беше измислила и кодово име на операцията.

Ане-Ли завърши инструктажа с нареждане всички да носят оръжие и бронежилетки. Среща при автомобилите след петнайсет минути.

Торкел стана от стола и с тежка стъпка напусна стаята.

Петнайсет минути. Достатъчно време да изпие последна чаша кафе и да се увери, че няма да се озове в една кола с Ане-Ли и „А отборът“.

Беше твърде мащабно.

Бяха твърде много.

Той не можеше да си избие тази мисъл, докато стоеше заедно с Ане-Ли и с бинокъла пред очите в един от кабинетите на горния етаж във ветеринарната клиника. Вонеше на препарати за почистване и дезинфекция, примесени с мирис на мокро куче, помисли си Торкел. Собствениците ги бяха пуснали свободно и любопитно бяха попитали какво точно ще наблюдават — явно не подозираха каква дейност се развива в отсрещната сграда. Торкел не виждаше причина да ги информира, затова каза само, че очакват заподозрян по тяхно разследване да се появи на това място днес.

Ане-Ли провери по радиостанцията дали всички са заели позиция. Торкел ги виждаше без проблем — шестима мъже по двойки на три различни места — но предположи, че все пак трябва да ги търсиш специално или да знаеш, че са там, за да ги забележиш. Някой, който свиваше към паркинга без никакви подозрения, едва ли щеше да ги открие. Щеше да се получи. Просто операцията беше ненужно мащабна за такава относително проста задача. Били и Карлос, които той също виждаше в една кола пред съседната на публичния дом сграда, щяха да са предостатъчни.

Размислите му бяха прекъснати от идването на автомобил. Тъмнозелен „Хюндай“, шофьорът — като че ли беше сам в колата. Сви към паркинга, спря, двигателят угасна, но никой не слезе.

— Той ли е? — прошепна Ане-Ли на Торкел, въпреки че нямаше абсолютно никакъв риск някой да ги чуе.

Фотороботът беше пред тях на масата. Торкел му хвърли бърз поглед и после пак вдигна бинокъла пред очите си и се вгледа в мъжа в колата.

— Не знам.

Ъгълът не беше удобен и мъжът беше обърнат с гръб, гледаше вратата, към която, надяваха се, скоро щеше да се отправи.

— Подранява с пет минути. — Ане-Ли погледна часовника.

Най-сетне мъжът слезе от колата и я заключи. Огледа се уж небрежно и после бързо тръгна към входа на сградата.

— Целта пристига. Готови — чу Торкел Ане-Ли да съобщава по радиостанцията.

Мъжът влезе и затвори вратата след себе си.

— Той ли беше?

— Не знам, трудно е да се каже, но би трябвало да е той.

Торкел свали бинокъла. Дотук всичко вървеше по план. Сега оставаше Стела да посрещне мъжа, да се върне в стаята си, да потвърди пред Ваня, че наистина е той, Ваня пък щеше да им съобщи, щеше да го изчака да влезе в стаята и да го арестува. Ако той по някаква причина успееше да й се измъкне, другите дотогава вече щяха да са обградили сградата.

— Какво правят, дявол да го вземе?! — възкликна Торкел, когато видя движение.

Двама от хората на Ане-Ли се показаха от скривалището си и бавно приближиха сградата.

— Той дойде.

— Не сме получили потвърждение.

— Сам го каза, кой друг може да е?

Стела си пое дълбоко дъх и отвори вратата към коридора. Тръгна към чакалнята, като се мъчеше да се успокои. Притесняваше се, при това много повече, отколкото очакваше. Трябваше да се държи съвсем нормално пред Вилман. Ами ако той се усетеше?

Дали можеше да вземе заложници? Да я нарани?

Не беше сега моментът да мисли такива неща.

С последно успокояващо вдишване тя пристъпи в общата стая. Мъжът беше приседнал на самия ръб на един от фотьойлите.

Стела се спря смаяна.

Не беше Вилман.

— О, здравейте… — промълви тя и се озърна.

Някаква грешка ли беше станала? Имаше ли други хора в помещението?

— Имам час при Алма — усмихна се смутено мъжът и кимна към друга част на сградата, където беше стаята на Алма.

— Да, само почакайте един момент…

Стела отиде бързо до стаята на Алма, отвори вратата, без да почука, и влезе. Алма седеше на кревата и си връзваше ботушите.

— Какво става, мамка му?! Нали щяхме да отложим всички часове! — изсъска Стела и пристъпи към нея.

— Не можах да се свържа с тоя, какво да направя.

— Направи нещо веднага. Разкарай го оттам.

— Добре де, какво толкова…

Алма стана от леглото и се върна със Стела в чакалнята. Като ги видя, мъжът бързо се изправи и с весела усмивка Алма го помъкна към спалнята си. Стела се спря за момент, за да се успокои, и после се върна в червената стая. Ваня чакаше до едната стена.

— Е? — подкани я в момента, в който Стела затвори вратата.

Нямаше търпение да се махне оттук. Не можеше да разбере що за хора се занимават с такива работи. Не че беше монахиня, харесваше секса, обичаше го, но това… Бичове, белезници, вериги, щипци, намордници…

— Не беше той.

— Как така не е бил той?!

— Алма не успяла да се свърже с един от клиентите си. Той дойде. Не Вилман.

— Мамка му!

Ваня се хвърли към уоки-токито, което беше оставила на бюрото.

— Не е той! Бил някакъв друг тип, не е той!

Горе във ветеринарната клиника Торкел и Ане-Ли вече излизаха. Когато радиостанцията изпращя, очакваха да получат потвърждение, затова и на двамата им отне секунда да схванат какво казва Ваня. Торкел изгледа Ане-Ли и после се втурна към прозореца.

— Бий отбой, махни ги оттам.

Виждаше как двамата въоръжени мъже приближават вратата от двете страни, на практика бяха до нея.

— Да се оттеглят веднага!

Чу как Ане-Ли им нарежда да се оттеглят и видя как полицаите до вратата слушат заповедта в слушалките. Но беше твърде късно. Към сградата приближаваше автомобил. Червен „Форд“. Само това успя да зърне Торкел. Невъзможно беше шофьорът на колата да не види въоръжените мъже пред къщата. За миг натисна спирачка, сякаш за да се увери, че очите не го лъжат, после настъпи газта докрай, направи обратен завой и се омете оттам.

— Мамка му, той е! Той е! Ще се измъкне!

Торкел грабна радиостанцията и изрева на Карлос и Били:

— Бяга с колата, той е! Червен форд!

Видя как пред съседната сграда Били потегля и започва гонитбата. И двете коли изчезнаха от поглед след няколко секунди. Торкел се облегна назад, след което внезапно скочи на крака и така изрита една стоманена количка, че инструментите върху нея се пръснаха по пода.

— Мамка му! Мамка му!

На Били му трябваха секунди, за да настигне червената кола. Карлос още се мъчеше да си сложи колана, когато тя изскочи пред тях.

— Запиши номера — извика Били и намали с още един метър разстоянието до колата беглец.

Приближаваха път 222 и без дори да докосне спирачките, мъжът в червения форд зави наляво, към града. Били го следваше. С дясната ръка затърси опипом подвижната синя лампа, която стоеше в отделението под радиото.

— Аз ще я пусна, ти гледай пътя! — Карлос кажи-речи изблъска ръката на Били и качи лампата на таблото. Били я включи заедно със сирените. За секунда стоповете на колата пред тях примигнаха и им се стори, че онзи при първа възможност ще завие надясно, но после явно се отказа и продължи право напред. Но не кой знае колко. Без да натиска спирачките, хвана следващата отбивка вдясно. След сто и осемдесет градусов завой излязоха на широк път.

— Кой е? — попита Били и увеличи скоростта още повече. На завоя беше намалил малко, но за щастие нямаше голямо движение и той бързо навакса.

— Кой кой е? — не го разбра Карлос.

— На кой път сме? — поясни Били и задмина от вътрешната страна една бяла тойота, която по някаква необяснима причина караше в лявата лента.

— 55.

— Питай ги дали могат да блокират отбивките.

Още докато го казваше, осъзна, че вероятно няма да се получи. Вероятността някой някъде да чуе искането им, да реагира достатъчно бързо, да провери профила на пътя и да прати автомобили по всички отбивки навреме, беше нулева. Може би ако попаднеха на правилния човек, той би могъл да координира такава операция, но не и преди колата, която преследваха, отдавна да е напуснала общината, а нищо чудно и областта.

— Зарежи — извика. — Предай им къде се намираме и виж дали има някой наблизо, който може да се включи.

Карлос кимна, взе микрофона на радиостанцията и започна да предава постоянно местоположението им, докато Били отново насочи цялото си внимание върху шофирането и бягащия форд. Улицата беше двулентова, но всеки път, когато Били приближеше, за да я настигне, колата минаваше в средата и успяваше да го блокира. Били позабави скоростта, застана зад форда, мина вдясно, но онзи го видя и отново му препречи пътя.

След около километър и половина стигнаха отбивка. Фордът сви по нея и продължи нагоре по рампата към детелината. Били забеляза, че от дясната им страна профучава ограда, цялата в графити, но вляво имаше основно храсти. Някои от тях доста високи — явно с цел да скриват кръстовището от поглед, та да намалиш скоростта. Нещо, което шофьорът на форда, изглежда, не възнамеряваше да прави.

Влезе право в кръстовището.

Един бял микробус с голямо лого на някаква фирма за басейни трябваше да набие спирачки; клаксонът запищя ядосано. Фордът зави право надясно по по-тесен път. Според табелите той водеше до болница и нещо на име „Свартбекен“. Карлос съобщи по радиостанцията, че се движат на юг по „Свартбексгатан“ и им се отваря възможност, стига да действат бързо.

— Какво значи това? — попита Били.

— Тази улица свърша в голямото кръстовище точно пред полицейското управление.

— Значи все някой трябва да помогне, да му се не види.

След няколко метра от двете им страни изникнаха жилищни сгради. Движение и живот. Велосипедни алеи, пешеходни пътеки, деца и бебешки колички. Били поотпусна педала на газта. Разстоянието до форда се увеличи незабавно. Ясно беше, че мъжът пред тях няма намерение да забавя скоростта. Дори когато наближи табела „Внимание! Училище!“ и позволената скорост падна до трийсет, Били не видя стоповете му да светват. Когато го хванеха, към списъка с обвиненията определено можеха да добавят и доста пътни нарушения.

На следващото кръстовище се появи двойка с бебешка количка. Вече бяха при пешеходната пътека, когато чуха приближаващите сирени и спряха. Фордът леко се отклони наляво, но не намали. Ако бяха слезли на платното, нямаше да има никакъв начин да ги избегне.

— Трябва да сложим край на това — извика Били.

— Или да го оставим — отвърна Карлос.

Били обмисли за момент тази възможност. Не беше глупаво предложение, може би дори бе най-доброто. Ако се случеше нещо, ако невинен пешеходец или шофьор пострадаше, или ако мъжът изгубеше управление и катастрофираше, голямата новина щеше да е, че е станало по време на полицейско преследване. Все на някого щеше да му хрумне, че те са предизвикали злополуката, че адреналинът е замъглил преценката им. Наистина не си заслужаваше. Били пак вдигна крак от газта. Разстоянието се увеличи.

— Успели ли са да пратят някого? — попита Били и намали още скоростта, но все още се движеше с над 70 км/ч.

— Приближаваме, на място ли сте? — попита Карлос по радиостанцията.

Били пак натисна газта.

Глупаво щеше да е да го пуснат сега.

Ако не го следваха плътно, можеше да свие по някоя от многото пресечки, каквито Били предполагаше, че има по целия път до полицейското управление. За голямо негово разочарование по радиостанцията съобщиха, че още не са успели да пратят никого. Били изруга високо, докато Карлос им обясняваше, че разполагат с по-малко от минута.

Приближаваха кръгово движение. Били видя мотопеда, който дойде по велосипедната алея отляво и явно нямаше ни най-малко намерение да спира, а зави, спокоен, че го защитава законът, според който на кръстовища без регулировчик автомобилистите са длъжни да пазят останалите. Това обаче не означаваше да им препречваш пътя и определено не важеше, ако приближаващият автомобил е преследван от полицията.

Червеният форд натисна спирачки в последната секунда и успя да отбие достатъчно вдясно, че да се размине с мотопеда на няколко сантиметра. Мотоциклетистът обаче изгуби управление и падна, плъзна се напред и на практика попречи на Били да мине по същия път като червения форд. Нямаше шанс да спре навреме, не му оставаше друг избор, освен да кривне наляво. Събори табелата „Внимание пешеходци!“ на острова, продължи напряко на шосето и помете една улична лампа, когато излезе в средата на кръговото, където за украса бяха сложени шест бетонни сфери. Две тройки в различни големини. Все едно две снежни човечета са легнали да спят на тревата.

Били се блъсна в една от тройките и колата се закова на място.

За миг светът побеля — въздушните възглавници се отвориха с гръм и трясък и се удариха в изкривената ламарина. Ушите на Били още пищяха, когато, след като му трябваха няколко секунди да се осъзнае, избута въздушната възглавница, доколкото можеше, и се обърна към Карлос:

— Добре ли си?

Той само кимна. Били видя, че от носа му тече кръв. Тънка струйка се спускаше към горната устна и капеше в отворената уста. Той размърда долната си челюст наляво-надясно, все едно се мъчеше да отпуши заглъхнало ухо.

— Не чувам с лявото ухо — каза и продължи с гимнастиката.

Били знаеше, че ако имаш лош късмет, въздушните възглавници могат да ти спукат тъпанчето, но слухът се възстановяваше.

В този момент по радиостанцията им съобщиха, че не са спрели никакъв червен форд пред полицейското управление. Дали защото не са успели да се мобилизират навреме, или защото фордът е свил, преди да стигне, Били не знаеше и не го беше грижа.

Имаха регистрационния му номер.

Така или иначе щяха да го хванат.

Само Себастиан и Урсула бяха в службата, когато Ваня се върна.

— Всичко отиде по дяволите — обобщи тя сутрешните събития.

— Чухме — въздъхна Урсула.

Може би си въобразяваше, но Себастиан предчувстваше, че Урсула ще използва станалото срещу Торкел всеки път, когато той я помолеше в бъдеще да е малко по-благосклонна към колегите извън Стокхолм.

— Как са Били и Карлос? — попита той.

Не вредеше да покаже малко загриженост. Освен това беше в пълна степен служебен въпрос.

— В спешното са. Били се е понатъртил, може би има и леко мозъчно сътресение, а Карлос вероятно е със спукано тъпанче. Намерихме ли колата?

— Къде са другите? — попита Урсула, вместо да отговори на въпроса й.

— Торкел и Ане-Ли трябвало да обсъдят помежду си какво да правим с журналистите. Явно вече са надушили лудо преследване в жилищен район… Колата? — повтори тя въпроса си.

— Още не сме я намерили, но знаем чия е.

— Чия?

Ваня отиде при Урсула, все едно очакваше отговорът да е изписан на екрана на компютъра й.

— Регистрирана е на името на фирма. „Бруде и Хамарщен“. Ето адреса.

Урсула подаде на Ваня лепящо листче. Тя му хвърли едно око, преди да го пъхне в джоба си и да тръгне към изхода.

— Идваш ли? — подхвърли през рамо по посока на Урсула.

— Не.

Ваня се спря, вече на прага.

— Защо?

— Тъкмо получих доклада от аутопсията и от пълния оглед на апартамента на Ребека Алм. Трябва да го прочета.

— Окей…

— Вземи Себастиан — кимна Урсула към него.

Погледът на Ваня показа точно какво мисли за предложението.

— И така сме малко хора, а четирима от нас отсъстват. Ако ще работим заедно, да работим — продължи Урсула, без да звучи открито укорително, но тонът й загатваше единственото, което би накарало Ваня да промени мнението си — че държането й е непрофесионално. Ваня се колебаеше, сякаш се мъчеше да измисли основателна причина да отиде сама, но накрая се предаде.

— Идвай — въздъхна тя със същия ентусиазъм, с който би отишла да къпе нападнато от бълхи псе.

Себастиан скочи енергично от стола, взе си якето от облегалката, прошепна на Урсула едно „благодаря“, докато минаваше покрай нея, и излезе след Ваня.

Джипиесът им каза, че трябва да тръгнат по „Даг Хамаршьолдс вег“. Това беше единственият глас, който се чуваше в колата. Себастиан мълчеше. Припомни си първия път, когато пътуваше в един автомобил с Ваня. Когато още нямаше представа коя всъщност е тя. Тогава също слушаха джипиеса. До някогашното училище на баща му. За момент той се замисли.

Ами ако така и не беше научил?

Ами ако изобщо не беше открил писмото в дома на родителите си, изобщо не беше потърсил, изобщо не я беше намерил?

Животът на Ваня щеше да е ако не по-хубав, то поне доста по-прост.

Хинде нямаше да я отвлече.

Ана и Валдемар още щяха да бъдат заедно. Щяха да имат дъщеря заедно.

Троле Хермансон вероятно още щеше да е жив, стига да не се натряскаше до смърт.

Урсула нямаше да бъде простреляна.

Това беше повлияло на толкова много хора и доколкото разбираше, нито един към по-добро. Ами неговия?

Изобщо не би се върнал в „Риксмурд“. Може би все пак би попаднал там покрай Едвард Хинде, но само като консултант. И само до решаването на случая. Никаква причина да остава. Обратно към самотния живот в жилище, от което ползва само отделни части, безцелно кръстосване между безинтересни работи на парче и безсмислен секс. Някой можеше да каже, че това доста добре описва и сегашното му съществуване, но не беше съвсем вярно. Той искаше нещо, беше готов да се бори за постигането му, имаше цел — нещо, което преди му липсваше изцяло. Животът му имаше възходи и спадове, но „Риксмурд“ беше и си оставаше константа. Не обичаше клишетата, но Ваня наистина бе придала смисъл на живота му. Независимо какви бяха отношенията им, самият факт, че нея я имаше, че той знаеше за съществуването й, беше добър за него. Беше го спасил.

Но как тогава беше успял да го прецака толкова невероятно?

Той беше Себастиан Бергман.

Ето го простия отговор.

— Ти ходиш ли по проститутки?

Себастиан беше изтръгнат от размислите си. Правилно ли беше чул? Можеше дълго да гадае какви ще са първите й думи към него, когато в крайна сметка решеше да му проговори, но точно това не би му хрумвало.

— Защо питаш?

— Мислех за онова място, където ходих днес, бардака, що за жалко и противно място е, и се сетих за теб.

Жалко и противно, затова се сетих за теб. Явно нямаше намерение да му опростява задачата.

— Е, ходиш ли? — повтори тя въпроса си, тъй като той мълчеше.

— Мъчиш се да си намериш причини да ме мразиш още повече? — попита той.

— Не мисля, че е възможно.

Себастиан я погледна, надяваше се да види лека усмивка, която да посмекчи обидата, но веднага разбра, че няма да стане.

— Не, не ходя — отговори той честно. — Не плащам за секс.

— Защото е незаконно? Едва ли е от морални съображения.

— Твърде лесно е — обясни той. — Да платиш и да получиш нещо в замяна. Не това търся. Самото чукане никога не е било целта.

— Окей, не искам да знам.

Той понечи да отбележи, че щом не иска да знае, може би не е трябвало да пита, но си замълча. Нека тя води разговора.

— Мислех за нас — промърмори той предпазливо, след като джипиесът им съобщи, че трябва да завият надясно и после пак надясно след 800 метра.

— Няма „нас“ — отсече Ваня грубо.

— Добре, мислех за теб и мен. За онова, което каза. — Никакъв отговор, но и никакво нареждане да млъкне, затова той продължи: — Че не ми пука какво искаш.

Все още никаква реакция от нейна страна. Той гледаше право напред от страх, че и най-малкото движение ще я накара пак да го скастри.

— Е, пука ми. Винаги ми е пукало, още откакто научих, че си ми дъщеря. Само че аз съм, или съм станал, ужасен егоист и понякога забравям какво щастие си за мен и колко съм благодарен, че те намерих. Надявам се да мога да променя нещата.

— Престани да дрънкаш.

Той се подчини. Млъкна. Беше стигнал по-далеч, отколкото смееше да се надява. Но едно е да говори, лесно е, всеки го може. Да каже, че съжалява, че е осъзнал грешките си, че ще стане по-добър — колко струваха думите му? Не струваха пукната пара.

Действията бяха по-важни от думите.

Затова беше принуден да извърши нещо себеотрицателно, за да й докаже, че е сериозен. Че ако не може да бъде неин баща, нека поне да й бъде приятел. Щеше да се погрижи тя да се сдобри с Валдемар.

Сега обаче мълчеше.

Стигнаха до сградата на „Даг Хамаршьолдс вег“, безлична двуетажна тухлена къща, която би могла да е детска градина, дневен център, жилищна кооперация, какво ли не. На по-късата стена висеше табела, указваща, че тук е централата на „Бруде и Хамарщен“. Ваня паркира и двамата слязоха от колата.

— С какво се занимават? — попита Ваня и се озърна, докато вървяха към входа.

— Според Урсула с маркетинг на съдържанието.

— Какво е това?

— Надявах се ти да знаеш.

— Чакай малко.

Ваня отиде при една от колите, оставени по-нататък на паркинга. Застана до нея, извади си телефона и бързо намери каквото търсеше. Марка, модел, цвят и регистрационен номер на автомобила, който търсеха. Не знаеше от коя година е, но всичко останало съвпадаше.

Червен форд със същия регистрационен номер.

Застана до него и надзърна през страничното стъкло, докато набираше номер и приближаваше телефона до ухото си.

— Урсула, тук е колата. На паркинга — каза тя, веднага щом Урсула вдигна. — Идвай или прати някого.

После затвори. Върна се при Себастиан. Щом колата беше тук, значи беше възможно и шофьорът й да е наоколо. Или поне щяха да научат кой е. Тя усещаше как адреналинът изпълва тялото й.

Ако сградата беше безлична отвън, вътре компенсираше изцяло. След като бутнаха вратата, пред тях се разкри дебел тъмен мокет, който свършваше при бяла рецепция с вградено осветление и тежка ваза с големи бели лилиуми. На стената отзад беше окачено логото на фирмата — осветени отзад метални букви между два черно-бели канта. Вградени лампички в белия таван и скрити тонколони, от които се носеше досадна мелодия.

Зад рецепцията се виждаше общ офис. Себастиан прецени, че вътре има трийсетина души, повечето млади, всеки седнал зад компютър, повечето с различни видове слушалки на ушите.

— Ваня Литнер, това е колегата ми Себастиан Бергман, искаме да говорим с човека, който отговаря за фирмените автомобили — представи се Ваня и показа полицейската си карта.

Жената на рецепцията, която според баджа на ревера й се казваше Роса, погледна картата на Ваня, погледна Ваня, погледна Себастиан, който само леко помаха с ръка, и после пак се обърна към полицайката:

— Как така да отговаря?

— Фирмата притежава червен форд, паркиран е отпред. — Ваня кимна по посока на паркинга. — Искам да говоря с човека, който отговаря за него.

— Не знам кой е. Може да говорите с Кристина.

— Коя е Кристина?

— Шефката ни.

— Добре, доведете Кристина.

Роса кимна, вдигна телефона на рецепцията и набра вътрешен номер. Ваня отстъпи крачка назад и огледа помещението, докато слушаше как Роса обяснява в слушалката, че са дошли от полицията. В стената вдясно от рецепцията имаше вградена лавица с нещо, което приличаше на метална възглавничка за врат, но което, ако се съди по чашите и капсулите отстрани, представляваше кафемашина. Кана с вода и парченца краставица, купа с плодове и табла с някакъв вид бисквити също бяха подредени с вкус наоколо. На стената имаше още вградени правоъгълни рафтове, на които бяха наредени и ярко осветени предмети, които можеха да са само награди и грамоти.

При тях дойде жена на около четиресет години. Косата й беше хваната в хлабав кок, носеше синя джинсова риза, сиви клоширани панталони и черни мокасини без ток.

— Здравейте, Кристина — протегна тя ръка. — С какво мога да ви помогна?

Ваня се представи, показа отново картата си, а Себастиан пак вдигна ръка за поздрав. Кристина им предложи нещо за пиене. И двамата отказаха, и Ваня повтори причината за посещението им. Червения форд.

— Това е един от общите автомобили — кимна Кристина.

— Тоест?

— Купихме три автомобила, до които всички служители имат свободен достъп. Забелязахме, че е по-икономично, отколкото всички да се движат с такси.

— Как може да се провери кой ги е карал?

— Могат да ги запазват предварително, но ако има някой в офиса, само записват за колко време смятат, че ще им трябват, и ги взимат.

— Къде го записват?

Кристина им даде знак да минат покрай рафтовете с наградите и да отидат в другия край на офиса. Там служителите работеха в отделни стъклени кабинки. Имаше също трапезария с голяма маса по дължина на кухненската част, която пък беше оборудвана с дълги плотове, два големи хладилника, микровълнови фурни, миялни и още кафемашини, както и с диспенсър за вода.

— Може ли да попитам защо се интересувате от това? — Кристина се спря пред бяла врата без табела и с ключалка с код.

— Забелязана е на местопрестъпление по-рано днес.

Което не беше съвсем вярно, но това беше най-бързата и проста версия и при по-голям късмет, нямаше да предизвика допълнителни въпроси.

— Сигурни ли сте, че е била нашата кола? — Не можеше да се сбърка надеждата в гласа й, че са сгрешили, че няма да се наложи да замесват нейната фирма в разследване на престъпление.

— Сигурни сме — отсече Ваня и сложи край на надеждите й.

Кристина само поклати глава, сякаш не можеше да си представи, че някой от служителите й може да има пръст в каквото и да било прегрешение. Въведе кода и отвори вратата. Лампите светнаха автоматично, когато влязоха, и разкриха лавици, отрупани с офис принадлежности, папки и класьори, тоалетна хартия, коледни свещници, купчини свещи, пликове с храна, останала от някое празненство, и кенове бира в полупразна щайга. Складът рязко контрастираше на строгото светло лъскаво помещение отвън. Точно зад вратата имаше малко шкафче за ключове и от него висеше на връв бележник с химикалка.

— Ето го.

Ваня взе бележника и го отвори с напрегнато нетърпение.

Последната страница. Последната бележка.

Надя Азиз.

Изпита силно разочарование. Не можеше да е жена.

— Има някаква грешка — рече Кристина, след като надникна иззад рамото на Ваня. — Надя отсъства цяла седмица.

Ваня провери датата на последната бележка. 12-ти октомври. Оттогава нищо. Разгледа бележника по-внимателно. Сега забеляза, че следващата страница е била откъсната, около спиралата още се виждаха няколко парченца хартия.

— Откъснал е страницата — каза тя на Себастиан, преди пак да се обърне към Кристина. — Колко души работят тук?

— Имаме четиресет и шест служители.

— Колко са жени?

— Не знам точно, двайсет, двайсет и две, там някъде.

— Значи около двайсет и пет мъже…

— Има ли някой, който може да знае кой е ползвал колата днес? — попита Себастиан.

— Не знам, може би трябва да попитаме — предложи Кристина и той забеляза с каква готовност сътрудничи.

За първи път си помисли какво ли би станало, ако я потърси по друга „полицейска работа“. Погледът му се насочи към лявата й ръка, на която липсваше халка. Не че имаше някакво значение, обикновено това даже опростяваше задачата. За добро или лошо. Но той беше обещал…

— Почакайте — спря я Ваня и пак извади телефона си, отключи го и затърси нещо. — Познавате ли този човек? — Тя показа фоторобота, който бяха направили с помощта на Стела.

Кристина леко наклони глава и се вгледа по-отблизо.

— Би могъл да е Силас. Франсен. Един от нашите контент мениджъри.

— Тук ли е?

— Да.

— Можем ли да говорим с него някъде, където няма да ни безпокоят?

— Да, използвайте някоя от телефонните зали — посочи тя към две врати, които приличаха на английски телефонни кабини.

— Можете ли да го доведете?

Силас Франсен беше грамаден. Това беше първата мисъл на Ваня, когато той влезе в малката стаичка. Мускулест. Изпъваше плата на синята карирана риза. Дебел врат, квадратна челюст, късоподстригана коса. Ваня веднага видя приликата с фоторобота. Но как Стела е пропуснала да спомене, че прилича на Хълк, беше загадка. Той ги поздрави, придърпа един стол, седна разкрачен, приведе се напред, облегна лакти на коленете си и загледа въпросително ту Ваня, ту Себастиан.

— Окей, за какво ме търсите?

Ваня мерна Урсула през вратата зад Силас. Извини се за момент и излезе от стаята.

— За какво ме търсите? — повтори Силас, този път към Себастиан.

— Тя ще ми се ядоса, ако започна без нея, тъй че ще почакаме малко — отвърна Себастиан, загледан в ноктите на ръката си.

Добре се получи. Сега можеше да види дали Силас показва признаци на безпокойство или нетърпение. Дали ще започне да разпитва Себастиан в опит да научи какво знаят, за да прецени какво да предприеме. Но той само кимна и се облегна назад на стола. Наглед съвсем спокоен и без притеснение от ситуацията.

Междувременно Ваня отиде при Урсула:

— Водиш ли хора?

— Да.

— Да видят колата и да проверят работното му място, докато той е при нас. — Тя кимна леко към стаята, където седяха Силас и Себастиан. — Казва се Силас, нека някой ти покаже къде е бюрото му.

Урсула кимна и я остави. Ваня се върна в стаята и седна.

— Извинете за забавянето…

— Няма нищо, но дали вече можете да ми кажете за какво става дума? — попита той за трети път.

— Къде бяхте между 11:00 и 12:30 часа днес? — не отговори на въпроса му Ваня.

— В единайсет бях тук, някъде към и половина излязох да свърша нещо, после обядвах, върнах се малко преди един. Защо?

Погледите на Себастиан и Ваня се срещнаха за секунда — и двамата мислеха едно и също. Много подробно, много точно, повече от обичайното и без дори да се замисли. Все едно го е научил наизуст. Репетирал го е.

— Какво е трябвало да свършите?

— Взех една пратка.

— Откъде?

— От Ика. От онези, автоматите.

— С кола ли отидохте?

— Не, магазинът е ей там.

— Значи днес не сте използвали от общите автомобили?

— Не.

— Къде обядвахте? — обади се Себастиан.

— Отидох до „Севън-Илевън“ тук, наблизо, купих си сандвич и кола. Изядох го в ботаническата градина.

— Навън е кучешки студ — отбеляза Ваня.

Силас разпери ръце с изражение, което показваше, че не разбира какво общо има това.

— Имахте ли компания за обяд, срещнахте ли се с някого?

— Не.

Себастиан гледаше спокойния мъж. Беше умен. Дейност, за която не е имало нужда да взаимодейства с никого. Никой в „Севън-Илевън“ не би си го спомнил — толкова близо до университета, при това по обедно време, когато мястото гъмжи от студенти. Сам в ботаническата градина. Дори да имаше отпечатъци от пръстите му в колата, лесно можеше да ги обясни. Ако не намереха някого, който да го е видял да я взима, не разполагаха с нищо. Разбира се, беше възможно да помолят Стела да дойде за очна ставка, но това само щеше да докаже, че е ходил при нея преди, не и че той е бил човекът, който избяга с червения форд, и в никакъв случай, че той е виновен за онова, в което го подозираха.

Себастиан стана, излезе от стаята и отиде в общия офис, където доста хора се бяха събрали на групички и си шепнеха. Той разбираше защо. Урсула, с тънки ръкавици, методично претърсваше едно бюро до прозореца. Докато той и Ваня бяха дискретни, помолиха Кристина да доведе Силас, говореха с него в отделно помещение, натрапчивото присъствие на Урсула беше достатъчно да предизвика любопитство и да тръгнат клюки. Особено като се има предвид, че жената от рецепцията беше в една от групичките и останалите я слушаха с интерес.

Себастиан си проправи път покрай тях и отиде при Урсула.

— Здрасти, намери ли нещо?

— Още не. Ще вземем компютъра и ще го дадем на Били. При вас как върви?

— Не е добре. Трябва ни нещо повече, за да го отведем.

— Скоро приключвам тук, така че… — Урсула сви рамене леко извинително.

Взе синьото сако, окачено на облегалката на стола, и го опипа.

— Чакай.

Пъхна ръка във вътрешния джоб и извади мобилен телефон.

— Гледай ти.

— Телефон — отбеляза Себастиан безразлично; горе-долу това очаква човек да намери във вътрешния джоб на сако.

— Втори телефон — кимна Урсула към бюрото, където до клавиатурата се зареждаше друг мобилен.

Тя включи телефона от сакото, почака да светне и установи, че е заключен.

— Дай ми го.

Урсула извади плик за доказателства и пъхна телефона в него. Себастиан го взе, мина бързо през офиса, върна се при Ваня и Силас и му показа телефона:

— Отключете го, ако обичате.

Силас погледна мобилния, разпозна го, видяха как стисна челюсти ядосано, очите му загоряха, когато се обърна към Ваня:

— Пипали сте ми нещата?

Тя не отговори.

— Отключете го, ако обичате — повтори Себастиан.

Силас се облегна, скръсти ръце на гърдите си и още преди да отвори уста, те знаеха какво ще каже:

— Няма.

Как всъщност се беше озовал тук?

Не се наложи да стои дълго при лекаря. Натъртено рамо, синини от предпазния колан, евентуално леко сътресение на мозъка, но тъй като не му се гадеше и не му се виеше свят, вероятно беше просто главоболие. Като цяло се чувстваше добре. Нищо не пречеше да се върне на работа, стига да е в настроение.

А взе че дойде тук.

На „Норфоршгатан“.

По служба, повтаряше си. Да пита Стела как се чувства. Бяха я зарязали набързо, а преди това прекара доста време с Ваня, която не беше твърде добра в прикриването на мнението си за хората. Я да отиде да види дали всичко е наред и да се извини от името на колежката си. Освен това съществуваше възможност Вилман да се е обадил, бесен, че за малко да го вкара в капан, досетил се, че тя им е казала за него; може би дори я е заплашил. Или просто е питал какво са правели там ченгетата.

Имаше много причини да отиде при Стела Симонсон. В червената й стая.

Почти я виждаше.

Фантазираше си за всичко, което можеше да прави там.

Знаеше, че не бива. Знаеше и защо, но бързо си измисли оправдание. Станалото с Йенифер никога нямаше да се повтори.

Не можеше да се повтори.

Изобщо нямаше да се случи, ако не беше пиян.

Трезвен, се владееше напълно. Освен това в къщата имаше и други хора. Можеше дори да му се отрази добре. Всички щяха да бъдат доволни. Щеше да е спокоен, в мир със себе си, мрачните мисли, които се пробуждаха понякога, щяха да изчезнат. Змията щеше да е сита и кротка.

Разбира се, беше проблем, че Стела е проститутка, а той полицай. Ако го хванеха, щеше да си загуби работата. И Мю. Вероятно щеше да загуби всичко. Затова беше истинско безумие дори да помисля за това. Да отваря уебсайта й на телефона си.

Но си спомняше усещането.

От онова, което правеше с Йенифер, преди всичко да отиде по дяволите. Най-вълнуващото чувство, което някога е изпитвал, може би след убиването. Опияняващата власт и тоталният контрол, последван директно от сексуално удоволствие, каквото никога преди дори не бе изпитвал.

Не и с Мю, не и с която и да била друга жена.

Само с Йенифер.

И всичко това сега беше на една ръка разстояние.

Прекъсна го пиукането на телефона му. Върху сайта на Стела се появи съобщение. От Урсула. Обратно в действителността. Той отвори есемеса й. Питаше го къде е, дали е в състояние да работи. Той отговори, че всичко е наред, че идва, прибра телефона, запали двигателя и потегли. Разтърсен от мисълта колко близо бе до извършването на нещо наистина, наистина глупаво.

Наложи се да чакат да дойде адвокат. Прекъсването обаче се оказа добре дошло. То щеше да им даде възможност да подготвят разпита, да обсъдят как да действат оттук нататък. След провала при Стела импровизираха, втурнаха се по най-близката следа и сякаш до този момент това им носеше успех, но сега дойде време да се върнат към структурираните действия, да съставят план.

Ане-Ли заедно с говорителя на полицията пусна отговор на статиите, които вече бяха публикувани.

БЯСНА ГОНИТБА ЗАВЪРШИ С ЖЕСТОКА

КАТАСТРОФА

Снимка на черното волво насред кръговото движение и свидетели, които ги видели да шофират като ненормални в пълен с деца жилищен квартал. Трябваше да го коментират по някакъв начин.

Били работеше с телефона на Силас Франсен, а Урсула отиде в дома му, за да провери дали нещо може да го свърже с изнасилванията и убийството. Нуждаеха се от това.

Когато адвокатката, която се представи като Мете Блумберг, най-после пристигна, Силас незабавно поиска телефонът да не може да се използва като доказателство, тъй като се били сдобили с него с незаконни методи. Мете искаше да знае повече, преди да започнат разпита.

— Полицията може да реши на място да извърши обиск на вещите на заподозрения, ако престъплението, в което е заподозрян, подлежи на присъда от над две години лишаване от свобода — обясни Ваня и леко обвинителният й тон не можеше да се сбърка.

— Това ми е известно.

— Тежка безотговорност при шофиране може да доведе до две години лишаване от свобода.

— Но вие сте „Риксмурд“ — възрази Мете. — Тук сте заради изнасилванията и убийството на Ребека Алм, а не за да разследвате нарушения на закона за сексуалните услуги или на закона за пътищата.

— За това е заподозрян до момента — намеси се Торкел, но трябваше да внимава, Мете не изглеждаше мекушава. — Но щом така и така е тук, искаме да го чуем във връзка с други престъпления.

— Изнасилванията и убийствата.

— Да.

— Но той не е заподозрян в тях.

Торкел се поколеба за момент. Разбира се, че беше заподозрян, но доказателствата бяха слаби, връзката между Силас и техния случай си оставаше чисто юридически несъществуваща.

— Не, за момента не е заподозрян — принуди се да признае той.

— В такъв случай ще го посъветвам да не отговаря на въпроси за тях — заяви Мете. — Започваме ли?

Торкел включи магнетофона на масата в невзрачната стая. Двата тесни прозореца с матирани стъкла бяха единственото, което внасяше разнообразие в мръснобелите стени. Седяха на прости пластмасови столове с метални крака. Силас и Мете от едната страна на масата, Торкел и Ваня от другата. Себастиан отново се беше настанил като слушател до вратата, зад колегите си.

Преди Мете да се появи, се надяваха уж между другото да успеят да насочат разговора към тежките престъпления, да поискат алиби, да говорят за жертвите, да го притиснат. Освен това щяха да му вземат проба за ДНК тест. Сега обаче решиха да почакат.

Силас щеше да откаже, Мете щеше да оспори искането им.

Целта в момента беше да измъкнат достатъчно информация от него, че да убедят прокурора да даде заповед за задържането му. Да си спечелят повече време, та да могат тихо и спокойно да намерят доказателствата, с които до момента не разполагаха.

И все пак Торкел беше доста доволен от изходното положение.

Той съобщи за записа имената на присъстващите, нарушенията, в които Силас беше заподозрян, и го попита как отговаря на обвиненията.

— Нямам нищо общо — заяви Силас спокойно.

— Отворихме телефона, който намерихме в сакото ви — започна Ваня и постави на масата телефона в прозрачния плик за доказателства.

— Не е мой.

— Беше в сакото ви — повтори Ваня.

— Не е вярно. — Силас изгледа спокойно първо нея, после Торкел и след това пак се обърна към Ваня: — Някой видя ли ви да го намирате?

Торкел го изгледа с досада. Това беше недостатъкът с предоставянето на твърде много време на заподозрените преди разпита. Даваше им възможност да дават, общо взето, предварително обмислени отговори. Той подозираше, че не за това е говорил Силас с Мете. Тя беше твърде умна за подобни номера.

— Спомняте ли си, че ви взехме пръстови отпечатъци, когато дойдохте? — попита Торкел спокойно.

Силас разбра какво означава това и се умълча.

— Затова да поговорим за съдържанието — продължи Ваня. — Чатове с жена от сайт за сексуални услуги. Уговорили сте си среща за днес.

— С никой не съм си уговарял среща.

— Червен „Форд Мондео“ с регистрационен номер KVT 664, до който вие сте имали свободен достъп, се появи на точното място и в часа, който сте уговорили с нея от своя телефон.

— Никакъв час не съм уговарял.

— Не схванахте ли това за пръстовите отпечатъци? — попита Ваня кисело и си навлече неодобрителен поглед от страна на Мете.

— Не, телефонът е мой, но сигурно го е ползвал някой друг.

— Чатовете продължават от месеци.

Силас само вдигна рамене, все едно за това няма обяснение.

— Значи някой го е използвал много пъти, без да забележа.

— Колко души в офиса ви знаят, че носите телефон с предплатена карта във вътрешния си джоб?

— Не знам. Някой знае. Очевидно.

— А защо носите телефон с предплатена карта във вътрешния си джоб?

— Не е незаконно, доколкото знам.

— Да видим дали съм разбрал правилно — изрече Торкел бавно и се наведе към него. — Казвате, че някой друг от месеци си уговаря срещи със сексуална работничка от вашия телефон и е използвал фирмен автомобил, за да отиде при нея?

Силас кимна твърдо, сякаш за да покаже, че обяснението му звучи още по-добре, като го чува обобщено от някой друг.

— Да, така трябва да е станало.

Торкел и Ваня се спогледаха. Естествено, нищо от чутото не беше истина, но проблемът, дори при телефони с месечен абонамент, беше да докажеш кой в действителност ги е използвал. Ако не успееха да постигнат пробив още сега, нямаше да получат разрешение да го задържат, в това бяха сигурни.

От джоба на Торкел се чу вибриране и той извади телефона си, погледна дисплея и скочи от стола. Съобщи за записа, че излиза от стаята, и ги остави. Когато затвори вратата, Себастиан стана и се премести на неговия стол. Ваня го изгледа с изненада и неприязън.

— Разкажи за секса — каза Себастиан и се наведе с интерес по-близо до Силас, който леко се отдръпна назад. — Секса със Стела Симонсон — поясни.

— Не знам за какво говорите — заяви твърдо задържаният.

— Говоря за убийство, изнасилване и опит за изнасилване…

— Чакайте, чакайте! — прекъсна го Мете.

Силас изглеждаше стреснат и смаян — очевидно това беше обрат, който не бе очаквал разговорът да вземе.

Той се обърна към Мете в опит да разбере какво става, но тя само успокоително сложи ръка на ръката му и му даде знак да мълчи.

— Клиентът ми не е заподозрян в тези престъпления. — Тя се обърна към Ваня и гневът в очите й отговаряше на остротата в гласа: — Той няма да отговаря на въпроси за тях.

Себастиан се обърна към нея със снизходителна усмивка, но очите му останаха сериозни.

— Ако си затвориш устата за малко, ще изнеса монолог, който, обещавам, няма да свърши с въпрос.

Без да дочака отговор, пак се обърна към Силас:

— Искам да знаеш, че затова си тук. Три престъпления. Три наистина тежки престъпления. Ей толкова сериозни. — Себастиан сложи длан на няколко метра над масата. — Доживотен затвор. Имаме също купуване на секс и безотговорно шофиране. Две други престъпления. Не особено тежки. Ей толкова сериозни в скалата на нарушенията.

Той се наведе настрани и сложи длан на няколко сантиметра над пода.

— Три тук.

Себастиан пак вдигна ръка над масата.

— Две тук.

Свали я пак под масата, без и за миг да откъсва очи от Силас.

— Имаме телефона, имаме колата, ще намерим и някоя неприятна охранителна камера някъде по пътя. За онези двете ще си изпатиш. Но даже не е сигурно, че ще се наложи да лежиш. Никой не получава ефективна присъда за купуване на секс, законът е пълна измишльотина, а пътните нарушения са въпрос на преценка. Когато приключим, ще те пуснем да си вървиш.

Себастиан стана от стола. Ваня го гледаше. Имаше какво да се възрази срещу тези твърдения, но тя мълчеше, не разбираше точно какво е намислил, но го остави да говори.

— Само че ти ни лъжеш, при това си пълна скръб в лъжите — продължи Себастиан и закрачи из стаята. — Щом ни лъжеш, започваме да си мислим, че има причина за това. Че криеш нещо. Нещо повече от две жалки престъпления, които на практика можеш да признаеш веднага и да си вървиш вкъщи, да чакаш призовката за глобата да тупне през отвора за писмата, да я платиш, без госпожата да научи, да се върнеш утре на работа, да кажеш на момичетата през кафе паузата, че сме се объркали, и да си продължиш живота.

Себастиан замълча, за да му даде възможност да помисли. Беше застанал зад Силас и въпреки че не виждаше лицето му, му се струваше, че забелязва как грамадното тяло се напряга, докато Силас се мъчеше да реши какво да прави, дали Себастиан блъфира и ако е така, с каква цел. Той се завъртя леко и погледна към Мете, която решително поклати глава, стоя мълчаливо сякаш цяла минута и накрая си пое дълбоко въздух и отчаяно поклати глава. Себастиан погледна Ваня, която отвърна на погледа му и кимна почти незабележимо. Получаваше се.

— Добре — промълви Силас. — Уговорих си час с…

— Не, не, не — прекъсна го Себастиан и едва успя да свали невероятно самодоволната усмивка от лицето си, когато отново влезе в полезрението на Силас. — Не как, не ми дреме как. Искам да знам защо.

Себастиан седна и насочи към Силас цялото си внимание. Отчасти защото мъжът за първи път щеше да каже нещо наистина интересно, отчасти защото щеше да добие представа с що за извършител си имат работа. Безценна информация за бъдещи по-подробни разпити.

— Иначе… не се получава съвсем.

— Сексът ли?

Силас кимна и сведе очи.

— Защо не?

— Не знам… имам нужда… да се почувствам… не знам, все едно съм само аз. Че само аз… го мога. Не ми пука за никой друг. — Той погледна Себастиан в очите, търсеше разбиране, не толкова точните думи. — Само… знаете… чукане. Яко.

— Защо покриваш лицето й?

— Тя е курва… Не искам да виждам, че чукам курва.

Вратата зад тях се отвори и Торкел се върна в стаята с найлонов плик в ръка. Себастиан въздъхна тежко — невероятно неподходящ момент, но беше твърде късно да моли Торкел да почака. Силас се поизправи на стола и моментът за откровения отмина. Себастиан освободи стола до масата и забеляза, че Торкел изглежда по-доволен, отколкото на излизане. Каквото и да беше научил навън, явно бяха добри новини.

— Претърсихме дома ви — започна Торкел, докато сядаше.

Силас скочи от стола. Торкел веднага застана нащрек, Ваня също. Силас беше огромен. Наистина огромен. Мете решително го хвана за ръката.

— Силас…

— Жена ми е вкъщи — изръмжа той през стиснати зъби.

— С четвъртото ви дете, знаем — изрече Ваня спокойно. — Сядайте.

Силас остана прав, взираше се в тях с омраза, дишаше тежко. После се откопчи от ръката на Мете и седна, облегна се, скръсти ръце над огромния си гръден кош.

— Какво й казахте? — попита.

— Казахме, че се налага да претърсим къщата ви — отвърна Торкел делово.

— Казахте ли й защо? Този разправяше, че никой няма да научи — посочи той Себастиан и Торкел изгледа Ваня въпросително.

Какво е ставало, докато го е нямало? Ваня само сви рамене леко и Торкел отново се обърна към Силас:

— Не, но знаете ли какво открихме в кабинета ви?

Торкел вдигна торбата, която носеше, и започна да вади съдържанието й върху масата. В отделни пликове за доказателства бяха поставени няколко кутии с таблетки, по сто във всяка. Метаксон 10. Още пликове — други кутии, други имена. Няколко шишенца с течно съдържание. Накрая на масата се получи малка аптека. ААС, всичките. Стероиди.

— Не са мои.

— И тези ли? — попита Торкел и показа няколко спринцовки.

Ваня ги позна. Същия вид като намерената след нападението над Клара Валгрен. Определено щяха да го задържат, нямаше съмнение. Въпреки че той пак клатеше енергично глава.

— Един приятел ме помоли да му ги пазя за малко.

— Как се казва приятелят?

— Няма да ви кажа.

Не толкова агресивно, не толкова самоуверено. Себастиан виждаше човек, който е осъзнал, че играта е загубена.

Дали сам използваше препаратите?

Вероятно. Никак не беше необичайно мъже да имат сексуални фантазии за власт и доминация. Ако той имаше проблеми с връзката, с потентността, което не е рядкост, когато взимаш стероиди, и страдаше от растящо чувство, че губи контрол над живота си, можеше да е решил да изживее фантазиите си. Себастиан обаче не оставаше с впечатлението, че Силас е човек, който би направил следващата стъпка. Изглежда, намираше излаз за нуждите си при Стела. От краткия им разговор Себастиан разбра, че у него има чувство на срам от това, усещане, че върши нещо нередно. Да сториш същото на някоя непозната жена в безсъзнание… Вярно, злоупотребата със стероиди често водеше до насилие, но нищо в нападенията не говореше за неконтролируем гняв, ярост, която да е взела превес. Напротив, бяха изпълнени изключително клинично.

Той не вярваше, че мъжът пред него е извършителят, когото търсеха.

Почти се надяваше да не е той.

Отчасти защото обичаше да е прав, но най-вече защото веднага щом разрешаха случая, Ваня нямаше да има причина да се среща повече с него. Ако не работеха заедно, тя щеше да се погрижи да не го вижда изобщо. Той никога повече нямаше да бъде част от „Риксмурд“, тъй че това беше последният му шанс, а той не беше готов.

Върховна проява на егоизма му беше, че се надяваше по улиците все още да обикаля агресивен изнасилвач.

Аксел Вебер научи доста неща на шестнайсети октомври.

Но за много други нямаше представа.

Например все още не знаеше какво е Ab ovo, ако изобщо беше нещо. Причината да пита Ингрид Дрюбер, беше, че думата му попадна заедно с нейното име в някакъв отдавна изоставен блог. Нямаше представа кой е бил блогърът, а и пишеше единствено, че Ингрид е водела Ab ovo и че можело да се прочете повече за него тук. Когато натисна линка обаче, излезе само: 404 error. Страницата не можеше да се намери или вече не съществуваше.

Той разпита колегите в редакцията, които повече разбираха от техника от него — а това на практика бяха всички освен може би Хариет — дали някой може да му помогне някак да възстанови документа, но получи отрицателен отговор. От айти отдела казаха, че може би ще успеят да го намерят, но зависело. Не обясниха от какво точно и Аксел се досети, че няма да го поставят на първите места в списъка със задачите си.

Той знаеше, че Ab ovo на латински означава „от яйцето“ или нещо подобно и е свързано по някакъв начин с поезия, с Омир и Хубавата Елена, но това не му помагаше особено.

Знаеше още, след като прекара няколко часа на компютъра и прегледа почти всички новини от Упсала в месеците през 2010-а, преди Ребека да му изпрати писмото, че бременна жена била открита кървяща пред спешното отделение на Университетската болница в нощта на двайсет и трети юни. Жената, Линда Форш, и нероденото й дете, починали по-късно същата сутрин. Провело се полицейско разследване, но стигнали до извода, че няма извършено престъпление във връзка със смъртта на жената и детето. Това беше единственото събитие от въпросните месеци, в което той реши да се поразрови.

Когато няколко часа по-късно излезе от редакцията, не знаеше, че Деря Нешат, жената, с която се беше запознал на петдесетия рожден ден на брат си и която дойде в дома му и през смях игра флипери няколко часа, в този момент взима телефона си, набира номера на „Експресен“ и моли да я свържат с Аксел Вебер.

Отговориха й от телефонната централа.

— Телефонът на Аксел Вебер. Кайса Крунберг.

Деря се представи и поиска да говори с Аксел, но Кайса й каза, че току-що е излязъл от редакцията. Да му предаде ли съобщение?

— Не, няма нужда, пак ще се обадя — отговори Деря по навик и след кратка размяна на любезности затвори.

Веднага съжали. Нищо не й пречеше да остави съобщение, да каже, че иска пак да се видят, или още по-добре — да помоли за мобилния му телефон. За момент се поколеба дали пак да не звънне, но щеше да изглежда странно. Утре. Реши да се обади утре. Тогава нямаше да се предаде толкова лесно. Усещаш почти нетърпение — веднъж като се реши да направи следващата крачка, инстинктът й подсказваше, че с Аксел Вебер може да излезе нещо хубаво.

Вебер нямаше представа, че за малко се размина с жената, с която, ако беше провел телефонния разговор, щеше да изживее живота си, докато се качваше в колата в гаража под небостъргача на „ДН“, завиваше към Кунгсхолмен и поемаше на север.

Това, което знаеше, беше, че няма търпение да тръгне. Пътуванията винаги го отпускаха. Още имаше доста сидита в мястото между седалките и сега хвърли бърз поглед към малката колекция. Отвсякъде лъхаше на бял мъж на средна възраст — „Ролинг Стоунс“, Брус Спрингстийн, Нийл Йънг, Джон Фогърти, Улф Лундел. Но не му пукаше, това беше той. Избра един диск и го пусна. Улф Лундел, албумът от 1998-а. Първите тонове на „Ако беше моя“ прозвучаха от тонколоните и той засили звука и запя.

Знаеше още, че Линда Форш е била една година по-голяма от Ребека Алм и макар да не живеели в един квартал, „Фюгелшюркан“ е била най-близката църква и за двете. Беше посветил сутринта на търсене на възможно най-пълна информация за Линда. Трябваше да намери хора, които са я познавали. Да научи дали е ходела на църква, дали е познавала Ребека, дали някой я е чувал да споменава Ингрид Дрюбер и/или Ab ovo. Положителен отговор на който и да било от тези въпроси и сензацията му щеше да е в кърпа вързана. Шестото чувство му подсказваше, че е надушил нещо наистина грандиозно.

В Упсала Торкел Хьоглунд се върна при бюрото си, след като завърши разпита на Силас Франсен, и видя там бележка с името на Аксел. Още не му се беше обадил да го пита дали се е сетил къде е чувал за Ребека Алм. Във вестника не излезе нищо повече за нея, но това не означаваше, че Вебер се е отказал. Въпреки че той едва ли щеше да им разкрие всичко, Торкел се надяваше да сподели всяка информация, която засяга пряко случая. Ако имаше такава. Че ще работи с тях, вместо да се състезава до финалната линия. Чисто и просто се надяваше Вебер да си е взел поука от събитията през лятото. Торкел щеше лично да му се обади да го пита, ако се окажеше, че Силас не е техният извършител — щяха да научат до няколко часа, когато пристигнеха предварителните резултати от ДНК теста.

За това Аксел не знаеше нищичко, докато с песни и барабанене по волана наближаваше крайната цел на пътуването си.

Не знаеше още, че е свръхчувствителен към бензодиазепините и че те са активното вещество в например рохипнол.

Знаеше, че е намерил точния адрес, когато джипиесът му съобщи, че сградата се намира вляво. Паркира на улицата, слезе от колата, заключи я и тръгна към къщата. Не се беше обадил да предупреди за идването си. Надяваше се да не е необходимо. Да го пуснат да влезе. Да намери няколко парченца от пъзела. Да се сдобие със сензация. Надяваше се, но, разбира се, не знаеше.

Не знаеше също, че му остават по-малко от двайсет минути живот.

Втора част

27-ми октомври

Сама е вкъщи.

Милан бил приет за допълнителна квалификация.

Тя страшно се фука из Фейсбук.

Не мислех, че ще ми се удаде възможност.

След като онзи журналист дойде.

След като умря.

Не се съмнявах, че след него ще дойде и полицията.

Ингрид, Ина, Тересе и Клара са едно.

Те се опитват да се измъкнат.

Да не си спомнят. Да бъдат нормални. Невинни.

Ида ме изненада.

Но журналистът.

Не можех да го оставя да разкрие какво знае.

Но не мислех да го убивам.

Знаеш го.

Но пак би ме намразила.

Би намразила това, което правя. В което се превърнах.

Това ме разтърси. Журналистът.

Напълно невинен.

Но минаха единайсет дни.

Още съм тук. Никой не идва.

И Тересе е сама вкъщи довечера.

Крайно време е да продължа.

Приключиха работния ден в Стаята.

Били се извини още преди час-два, че имал някаква работа за вършене, другите също вече щяха да са се прибрали по домовете си, ако Русмари Фредриксон не беше настояла за съвещание. Официално „Риксмурд“ все още участваше в разследването, ежедневно поддържаха връзка с Ане-Ли и Карлос, но с изключение на няколко кратки посещения, не бяха ходили в Упсала от над десет дни. Там нямаха нищо за правене, което да не могат да свършат и в Стокхолм. В интерес на истината, нямаха кой знае какво за вършене. Точка.

Все така на практика чакаха извършителите да ударят отново, за да се сдобият с нови доказателства, нови свидетели, нови възможности. Надяваха се те да направят първата си грешка. След нападението над Клара Валгрен преди четиринайсет дни се спотайваха, нямаше нови сигнали.

Ако се бяха прехвърлили в друг град, щяха да знаят. Подробностите за методите им бяха разпратени на всички полицейски региони и дори Урсула се принуди да се съгласи, че чувалът и спринцовката са достатъчно конкретни и специфични елементи, че дори най-разсеяният провинциален полицай да ги забележи.

Ако по някаква причина извършителите бяха приключили окончателно, съществуваше голям риск никога да не ги заловят. Стига да не ги задържаха за нещо друго, някой друг път, и рутинен ДНК тест да не покажеше съвпадение. Би било чист късмет за полицията.

Никой не искаше това.

Най-малкото Торкел.

„Риксмурд“ поддържаше много висок процент разкрити случаи. Това беше една от причините да го оставят да управлява отдела без твърде много намеси от страна на шефовете. Само на Русмари, жената според която определението за добра полицейска работа бе да се побираш в бюджета, от време на време й хрумваше, че трябва да се информира за дейността им. Винаги за случаи с обществена значимост, които вълнуваха медиите и покрай това — шефа на полицията.

Торкел знаеше, че тя иска данните, за да може да покаже пред когото трябва активност и енергия, а също и за да може, без да се поколебае и за миг, да хвърли вината за евентуален провал върху него и екипа му, ако се наложеше.

Такава беше тя.

Подмазваше се на шефовете, газеше подчинените.

Гледаше си интереса, доколкото можеше. Оставаше му само да се сдържа, да й дава каквото иска, от каквото се нуждае. Торкел умееше да се справя с Русмари. Вярно, можеше да се дразни, че точно тя се докопа до тази работа, и то по такъв начин, но нямаше полза да се ядосват за неща, които не можеш да промениш; а и като цяло Торкел донякъде я съжаляваше. Всичките й деяния се кореняха в ниското самочувствие. Тя не беше добра в работата си и го съзнаваше. Можеше само да е благодарен, че беше твърде некадърна да се включва в политическите игрички, за да се превърне в реална заплаха. Днес обаче не можеше да не се раздразни, когато тя накара Урсула да опише стъпка по стъпка всички технически доказателства.

Преди няколко седмици, преди Упсала, преди Ане-Ли, когато той и Лисе-Лоте си легнаха, той сподели с нея идеята да се оттегли.

Не да се пенсионира, но да отстъпи една-две крачки.

Да се занимава с нещо друго.

Нещо не толкова изискващо, с твърдо работно време и по-малко пътувания.

Да има повече време за нея, за двама им. Той беше убеден, че кариерата му силно бе допринесла за двата му развода. Не искаше да загуби и Лисе-Лоте.

Тя му каза, че е много мило от негова страна, но го помоли да помисли внимателно дали наистина това иска. Бившият й съпруг бил внесъл големи промени в живота си, нагодил се към това, което си мислел, че тя иска, че ще е най-добро за тях. Накрая изгубил себе си, отказал се от твърде много неща и си втълпил, че вината е нейна.

Торкел обаче не можеше да загърби тази мисъл.

Напускането на „Риксмурд“ не беше непременно лоша идея.

Работата все още беше вълнуваща, интересна и си заслужаваше, но вече не беше толкова важна за него, а и той беше прекарал ужасно много години на едно място; ако искаше да намери нещо ново, нещо различно, беше крайно време. Нямаше да го направи заради нея, не само заради нея, а за двама им. Лисе-Лоте беше отворила нова врата пред него, беше му дала шанс за нов живот, на който, в интерес на истината, дори не смееше да се надява. Защо да не промени още нещо, да промени всичко? Наистина да започне отначало в опит да изгради нещо дълготрайно.

Но това беше тогава. Преди Ане-Ли — поне в неговите очи — така открито да отправи предизвикателство към него; и той беше сигурен, че пряката му началничка я подкрепя. Сега, тази вечер в Стаята, идеята да се оттегли, остана далеч назад. Вече нямаше абсолютно никакво намерение да напуска. Не и докато съществуваше възможност Ане-Ли Уландер да заеме поста му в мига, в който му видеха гърба.

Урсула завърши описанието си на техническите доказателства: чувалите, спринцовката, приспивателното, отпечатъците от обувка, ДНК, метода на действие — всичко, с което разполагаха, но нищо ново. Което явно не задоволи Русмари. Тя изгледа всички разочаровано и накрая се обърна към Торкел:

— И какво ще правите сега? Как ще продължите?

Той си прочисти гърлото; надяваше се гласът му да прозвучи професионално обективен, когато отговори. Непрекъснато я държеше в течение. Тя знаеше какво правят. Може би любителят на теории на конспирациите в него се беше пробудил, но имаше чувството, че тя иска да го чуе как го изрича на глас, за да се увери, че не са свършили кой знае какво.

— Призовахме с нас да се свържат всички свидетели, които може да са били около определените места във въпросните часове, проверихме още веднъж всичко, което се получи първия път, ходихме от врата на врата в кварталите. Дотук това не даде резултат.

— Ами онзи Силас?

Отново нещо, което би трябвало да знае. Стига да е прочела докладите, които Торкел й пращаше, което, естествено, не беше сигурно. Или просто отново искаше да го чуе как описва поредния провал.

— Напълно изключен. Неговото ДНК съвпадна със следи от побой отпреди няколко месеца, но нищо повече.

— Затова е задържан за купуване на секс, тежка безотговорност на пътя, дребни нарушения на закона за наркотиците и тежък побой — обади се Ваня и на Торкел му се стори, че го прави от солидарност с него, с екипа, за да покаже напредъка им, макар и да не бяха постигнали основната цел.

— Но не и за изнасилванията и убийството на Ребека Алм — отбеляза Русмари.

— Не, той е задържан за купуване на секс, тежка безотговорност на пътя, дребни нарушения на закона за наркотиците и тежък побой — повтори Ваня и в последвалата тишина човек ясно можеше да си представи продължението: „Нещо май бавно схващаш?“.

— Извини ме, вярно е, че аз не съм истински полицай — намеси се Себастиан с многозначителен поглед към Русмари, — но не мислиш ли, че щяхме да ти кажем, ако го бяхме арестували за изнасилвания и убийство? — Той й отправи усмивка, която успя да е едновременно обезоръжаваща и чаровна и такава, сякаш се обръща към кръгъл идиот. — Ако беше така, случаят щеше да е решен и ти можеше да вършиш онова, в което си най-добра — да се подмазваш на шефа и да се стараеш всички на пресконференцията да те снимат откъм по-хубавия ти профил, а ние в момента можехме да се намираме някъде, където няма бавно, бавно да губим жажда за живот.

Торкел изгледа Себастиан, който седеше на масата до Урсула. Ако не го познаваше добре, би си помислил, че и Себастиан го защитава, но всъщност резултатът беше да настрои Русмари още по-враждебно.

При прибирането си в Стокхолм бяха обсъдили дали Себастиан изобщо да остане част от разследването. Ане-Ли го беше повикала, тя се беше борила да го задържи. Ако трябваше да участва, нека си стои в Упсала, така смяташе Торкел.

Но не се получи.

Когато ставаше дума за Себастиан, сякаш никога не се получаваше каквото той искаше.

Тази вечер например той все пак щеше да дойде на вечерята.

— А ти с какво точно допринасяш? — изсъска Русмари, решена да не показва, че общата съпротива я притеснява. — Не са пристигали нови данни от профила на извършителя от седмица.

— Повече от седмица, струва ми се — съгласи се Себастиан.

— И защо така?

Себастиан много добре знаеше защо, но се престори, че мисли. Беше се постарал да помогне с каквото може, но откакто чисто полицейската работа зацикли и той не разполагаше с нови данни, профилът се превърна в първа чернова, тоест оставаше неточен. Той не беше доволен, но без нова информация нямаше какво повече да направи.

— Как да обясня, че да разбереш… — промърмори, престорено умислен и подсили впечатлението, като разтърка брадичка. — Аха, ето така: нали знаеш, нарича се „профил на извършителя“. Изгражда се въз основа на деянията му, което е по-сложна дума за „постъпки“ или „това, което прави“. Ако не прави нищо, няма нищо за анализиране и по тази причина нищо, което да се включи в профила.

— Ако той няма достатъчно служебни задължения, може би трябва да прекратиш договора му — обърна се Русмари към Торкел, твърдо решена да игнорира Себастиан изцяло.

— Ане-Ли настоя той да участва, не ние — отвърна Торкел направо. — Чисто формално той още е назначен при нея и тя поема разходите, не ние. Ако искаш това да се промени, ще трябва да говориш с нея.

И се надяваше тя да направи точно това. В такъв случай можеше и да излезе нещо добро от начина, по който Себастиан я дразнеше. Тя можеше да отиде при дружката си Ане-Ли и да я помоли по приятелски да се отърве от него и — хоп! — край с проблемите.

— Значи всичко, което сте успели да свършите за две седмици, е шумна гонка в жилищен квартал — обобщи Русмари, явно решена да има последната дума и никой да не напусне Стаята с усещането, че е свършил нещо полезно.

— Причината за това беше, че двама полицаи под командването на Уландер не се подчиниха на пряка заповед — отвърна Торкел и сам усети, че прозвуча повече като прехвърляне на вината, отколкото му се искаше.

Русмари сякаш беше на път да напомни, че отговорността за разследването е негова, но се въздържа, като се сети, че не е така. За първи и вероятно последен път, Торкел беше доволен от този факт.

— Както знаеш, не аз водя това разследване, тъй че ръцете ми са донякъде вързани от решенията, които се взимат на местно ниво — продължи той, в случай че не е разбрал правилно мълчанието й.

Русмари хвърли бърз поглед към книжата, които беше отворила на масата, но явно не видя други точки в списъка си „Дразнещи“ неща, които да обсъдя с „Риксмурд“, затова се изправи благодари троснато за съвещанието, припомни важността на това да я държат постоянно в течение и излезе от стаята.

Когато вратата се затвори след нея, всички от екипа си въздъхваха. Погледите, които си размениха, говореха достатъчно за мнението им за последните четиресет и пет минути, нямаше нужда да казват нищо. Вместо това Урсула попита в колко часа ще ги чакат Торкел и Лисе-Лоте довечера и останалите запригласяха с какво нетърпение чакат вечерята, след което се разотидоха.

Торкел остана. Наслаждаваше се на самотата и относителната тишина, но не можеше да се отърси от усещането за тревога. От една страна, то се дължеше на разследването — не беше доволен, че наистина не бяха постигнали много. Две седмици, откакто ги повикаха, а днес не бяха и крачка по-близо до арест, отколкото първия ден. Съществуваше реален риск това да се окаже случай, който няма да успеят да разрешат. От друга страна, не можеше да спре да мисли за вечерята. Колкото и да му беше неприятна срещата с Русмари, подозираше, че това няма да е най-ужасното му преживяване днес.

И се оказа прав.

Били лежеше гол в полудрямка и полусънуваше, ако изобщо съществуваше такова понятие. Мю, Кони, Стела.

Тримата, които занимаваха цялото му съзнание, когато беше буден, се носеха в съня му в смесица от спомени и подсъзнателни видения, а през това време слухът му долавяше душа в съседната стая и баса от скритите тонколони от другата страна на стената.

Прекара уикенда с Мю.

Разглеждаха летни вили.

Беше уговорила да им покажат три вили. Трима напористи брокери ги посрещнаха с добре дошли. Три къщи в различен стил и състояние, от които Били всъщност никак не се интересуваше, но колкото и да е странно, все пак нямаше търпение да купи.

Защото беше нормално.

Лятна вила. Не толкова далеч, че да не могат да ходят в петък след работа, да прекарват уикендите там. С приятели. Да празнуват Мидсомар. Да се разхождат с лодката, която трябваше да си вземат, при положение че и към трите вили имаше собствен пристан. Да правят дребни ремонти през лятото. Да решават дали да сменят настилката на верандата, или ще изкара още една година. Да косят тревата. Да палят камината, когато ходят наесен.

Нормален живот.

Неговият живот. С Мю.

Далеч от другите двама. Кони и Стела.

Беше се обадил на бащата на Йенифер. Защото беше длъжен. Не се ли отзовеше, Кони щеше да потърси друг, а това беше възможно най-лошият вариант. Най-добрият, смяташе Били, беше да признае, че може би е прав. Че снимките изглеждат манипулирани. Но му трябва още малко време, за да е съвсем сигурен и да провери дали няма начин да намери доказателства, които да им помогнат да започнат разследване. Кони едва не заплака от признателност и облекчение. Били обеща скоро да му се обади.

Това беше преди четири дни.

На връщане от Стела.

Червената стая и всичко, което можеше да прави там. Всичко, което тя му позволяваше да прави. Първия път, когато се свърза с нея, се мъчеше сам да се убеди, че ще е само един път. Ще пробва, но независимо от изхода никога няма да повтори. Първият път щеше да бъде и последен.

След това отиде още два пъти.

Беше като наркотик. Той знаеше точно какво прави. Като повечето хора с някаква зависимост си въобразяваше, че може да се откаже, когато пожелае. Ако изобщо трябваше да се отказва. Кое всъщност му беше лошото на това, което правеше? В дните, след като ходеше при Стела, беше по-добър човек, по-добър мъж. Ставаше по-спокоен, мислеше по-трезво, беше по-внимателен, след като намереше излаз за подтиците си. След като змията се заситеше.

Душът спря и от другата страна на стената „Maneater“ на Хол енд Оутс премина в „You Give Love a Bad Name“ на Бон Джоуви. Някой явно си падаше по осемдесетте години и той си помисли, че плейлистата може би е по-старателно подбрана, отколкото му се стори в началото.

След разговора с Кони прегледа всеки един пост, който беше пускал в профилите на Йенифер. Провери ги под лупа. Анализира рисковете.

Имаше голям проблем.

Ако потвърдеше пред Кони, че постовете на Йенифер са фалшифицирани, той можеше незабавно да подаде жалба в полицията — думите на Били и фактът, че Йенифер беше колежка, щяха да натежат достатъчно, за да се погледне сериозно и да се започне разследване. Първото, което един усърден полицай щеше да направи — да му се не види, дори нямаше нужда да е усърден, в днешно време това си беше практика — щеше да проследи телефона на Йенифер и целия трафик от него и от компютъра й. И тогава щеше да открие, че тя е публикувала три снимки от Стокхолм, докато телефонът й, странна работа, е бил в Бухюслен. На места, в които по същото време се е намирал Били. Били, който несъмнено притежаваше достатъчно умения да извърши онова, което щяха да подозират, че някой е извършил.

По дяволите, къде му е бил умът?

Той знаеше точно къде. Налагаше се да отиде на ваканцията, преди Мю да започне да се чуди къде се губи, а се страхуваше, че седмица празнина в профила на Йенифер ще събуди подозрения.

Как може да е бил толкова тъп?

Непредпазлив.

Но в настоящия момент това беше единственият проблем, който Били виждаше при евентуално потвърждаване на подозренията на Кони. Но пък беше много голям проблем, който трябваше да реши, преди да продължи нататък.

Още една причина да се види със Стела. Тя правеше мрачните импулси поносими, дори незначителни, и това му позволяваше да се съсредоточи. Да не мисли за други неща.

— Трябва да тръгваш, след малко ще дойде друг клиент.

Най-много му харесваше онази на езерото Ристен — това беше последната мисъл, която му мина през главата, преди да отвори очи и да види Стела до леглото, изкъпана, увита в бял халат. Когато Мю го помолеше да каже коя харесва най-много, а тя щеше да го направи — време беше да действат: да продължат търсенето, ако не одобрят нито една от трите, или да си запазят час в банката, ако изберат някоя — та тогава, той щеше да посочи като свой избор червената къщичка от шейсет квадрата с моравата до езерото Ристен.

Той седна в леглото и с мъка пропъди сънищата от съзнанието си. После стана и започна да се облича. Погледна към Стела, която седна пред огледалото в единия ъгъл и си сложи дискретен грим. Не виждаше дали има някакви следи по тялото. Беше се получило доста грубо.

— Добре ли си? — попита я, докато си навличаше тениската.

— Не си правил нищо, за което не сме се уговаряли — сви рамене тя и срещна погледа му в огледалото.

Това не беше точно отговор на въпроса и той се замисли как да го зададе по друг начин и дали изобщо да го прави, но в този момент телефонът му звънна. Той го извади от джоба си и погледна дисплея. Мю, естествено. Остави го да звъни и вдигна ръка за кратък поздрав. Стела му махна безмълвно и продължи с гримирането. Той излезе от стаята и се насочи към изхода. Вдигна телефона, когато беше почти на входната врата.

— Здрасти.

— Здравей, къде си? — никаква подозрителност или ревност в гласа. Най-обикновен въпрос какво прави мъжът й.

— В Упсала — каза той истината на път към колата.

— Нали не си забравил за довечера?

— Не, не, сега тръгвам към къщи.

— Трябва да занесем нещо.

— Добре.

— Ако минаваш покрай магазина за алкохол, вземи бутилка вино или шампанско, нещо такова.

— Добре.

— Супер, до скоро.

Той стигна до колата и видя отражението си в страничното стъкло. Чак сега разбра, че се усмихва и че е щастлив. Причината не беше откъде идва, а къде отива. Какво притежава. Живот със съпруга, която му звъни да го помоли да купи бутилка вино, преди да отидат заедно на вечеря.

— Слушай, Мю… — започна той и се спря.

— Да?

— Най-много ми хареса онази на Ристен. Малката с червената боя.

— И на мен.

Той усети, че тя също се усмихва, представи си как вече планира следващата стъпка, почувства колко много я обича и че трябва да й го каже.

— Обичам те.

— И аз те обичам. Карай внимателно.

После затвори. Остана на място с широка усмивка на лицето и телефона в ръка като герой в романтична комедия, който тъкмо е разбрал, че все пак ще успее да стигне навреме за сватбата въпреки всички пречки и трудности.

Проблемът с Кони оставаше, но той щеше да се справи.

Щеше да се справи с всичко.

Тя така и не успя да свикне.

Празната очна кухина, тъмната дупка насред лицето.

След като я изплакна, взе чиста кърпа и си избърса бузата и около окото, което в момента беше оставено върху марля на ръба на мивката. Чу Бела да казва нещо от хола, но не и какво, затова открехна вратата на банята:

— Какво казваш?

— Защо на пощенската ти кутия още пише Б и М? Нали вече не живеем тук.

— Не стигнах дотам — отвърна Урсула и започна процеса по поставянето на окото.

Дезинфекцира си ръцете и сложи тънки ръкавици.

— Защо? — чу се от другата стая.

— Просто още не съм я оправила.

Тя се съсредоточи върху нагласяването на навлажнената протеза, като надигна горния клепач и я подпъхна отдолу, издърпа долния и плъзна окото на място. Мигна няколко пъти и се погледна в огледалото. Много по-добре.

— Никой от нас няма да се върне тук, нали си наясно?

Както обикновено, тя не беше съвсем сигурна дали Бела просто поддържа разговора, или цели да я нарани. Точно сега обаче беше в твърде добро настроение, за да се тревожи кое от двете.

— Не ме разбирай погрешно, но не искам никой от вас тук — подметна тя с шеговит тон, за да може, въпреки че не я виждаше, Бела да разбере, че се усмихва.

Излезе от банята. Пооправи тъмнозелената плисирана рокля без ръкави, която Бела й беше помогнала да избере, преди Урсула да усети, че протезата започва да й дращи.

Когато на вратата се позвъни, тя се изненада, напоследък рядко й идваха гости, а още повече се изненада, като видя, че е Бела. Щяла да ходи на купон в Сьодер, искала да остави някои неща, които щели да й трябват за утре, защото смятала да спи при Урсула след купона, стига да е окей.

Разбира се, че беше окей.

Повече от окей.

Бела избра нейния апартамент, не този на Мике и Аманда. По-късно тя направо я попита, докато двете отваряха бутилка вино в кухнята. Бела отговори, че освен че при Урсула имало повече място и старата й стая била тук, на Аманда още й било лошо и Бела не искала сутринта да я слуша как хълца и повръща. Освен това все била в отвратително настроение. Бела не я виняла. Да повръщаш всеки ден в продължение на месеци, сигурно си е чисто мъчение.

— Това дете ще си остане без братче или сестриче… родно братче или сестриче — поправи се тя.

Урсула си позволи да изпита леко злорадство при мисълта, че Аманда не се разхожда боса по лъскавото дюшеме в ефирни бели ленени дрехи и не сияе, докато пие билков чай и глади корема си, и всичко е прекрасно, както си беше представила живота й, когато Бела й каза, че е бременна.

— Нали няма нищо гнусно, сложила си си окото? — Бела скри очите си с една ръка, както когато очакваше да покажат нещо ужасно по телевизията, когато Урсула се показа на вратата на хола.

Тя се усмихна и широко отвори очи, за да покаже, че и двете са си на мястото.

— Съжалявам, ама наистина ме е гнус — извини се Бела.

— И мен — отвърна майка й, отиде в кухнята, взе бутилката вино от хладилника и я донесе в хола, показа я въпросително на Бела, която кимна и побутна чашата си към нея.

Тя наля и на двете, след което се настани на фотьойла срещу дъщеря си. Още не беше дошло време да тръгва.

— Кой още ще идва на вечерята? — попита Бела, отпусна се на дивана и отпи от виното.

— Били и жена му, Ваня и гаджето й, аз и Себастиан.

— При когото те простреляха?

— Да.

— Заради него ли си се преместила в Стокхолм?

Урсула се вцепени. Очакваше следващият въпрос да е как точно са я простреляли. Не бяха говорили много за онзи ден. Но това? От къде на къде? Знаеше точно какво има предвид Бела, но кога е направила връзката? Как? Урсула бързо реши да се престори, че не разбира, и да види накъде ще тръгне разговорът.

— Кога?

— Когато изостави нас с татко, когато бях на седем.

Урсула не долови обвинение в гласа й, само любопитство — пораснала дъщеря, която иска да знае повече за даден период от детството си. Нищо толкова странно. Но Урсула трябваше да реши как да действа.

Да излъже и да бъде жената, която лъже, за да си спаси кожата.

Да отговори честно и да бъде жената, която е изоставила семейството си, за да бъде с чужд мъж.

При всички случаи щеше да се покаже като егоистка. Но по-добре егоистка тогава, отколкото егоистка сега. Нека признае грешката си, вместо да допуска нова. Може би имаше изход, без да се налага да отговаря. Да забави отговора, да види какво знае Бела, да се нагоди към това.

— Откъде ти хрумна?

— Говорих с Барбру.

Това не го очакваше. Изобщо. Беше сигурна, че Мике й е казал. Той вероятно знаеше повече, отколкото показваше. Винаги е било така. Но Барбру… Урсула познаваше само една Барбру, така че едва ли щеше да е някоя друга, но все пак искаше да е сигурна.

— Сестра ми?

— Да.

Не беше помисляла за сестра си от страшно много години, не беше говорила с нея от онзи следобед, когато се изправи срещу нея и унищожи брака й.

— Защо си говорила с нея? — попита с по-хладен и укорителен тон, отколкото възнамеряваше. Ясно показа какво мисли за сестра си, но също и какво мисли за това, че дъщеря й е говорила с нея.

— Обади се, когато те простреляха. Питаше как си, тревожеше се.

Урсула изсумтя, сякаш не вярваше и на дума от това.

— Сигурно е искала да знае дали ще умра.

— Това не знам… Във всеки случай обещах да не ти казвам, че сме говорили.

— Само че ми каза.

— Нали искаше да си споделяме.

Урсула кимна. Вярно. Имаше чувството, че протегнатата й ръка и посещението в пъба в Упсала преди няколко седмици са довели Бела на дивана й тази вечер. Някакво начало, възможност за нов старт. Не биваше в никакъв случай да съсипва всичко, като се държи неблагодарно.

— Е, само аз ли ще споделям, или и ти ще ми кажеш нещичко — попита Бела и отпи още една глътка вино, изгледа я насърчително.

Урсула си пое дълбоко дъх, сякаш смяташе да нагази в дълбокото в буквалния смисъл.

— Себастиан беше една от причините да се преместя. Но исках също нова работа, а в „Риксмурд“ беше много по-весело и готино, отколкото в старата ми работа в криминалната лаборатория — призна Урсула.

— По-весело и готино, отколкото при нас?

Твърде опростено и несправедливо твърдение, помисли си Урсула, но реши да повтори рецептата за успех от онзи ден. Не се конфронтирай, не търси конфликт. Направи всичко по силите си да проведете приятен разговор.

— Обсъждахме дали да не се преместим заедно, цялото семейство. Мике не искаше. Всъщност той предложи известно време да живеем отделно.

— Мен не сте ме питали.

— Беше много малка.

— Ако те бях помолила, щеше ли да останеш?

— Не ме помоли.

— Но ако бях?

Беше чисто хипотетичен въпрос. Ако… Можеше само да гадае. Фактът беше, че Бела не я помоли да остане. Тъгуваше, разбира се, но не криеше, че се премества по-маловажният за нея родител. Още тогава между тях съществуваше емоционална бариера. Дистанция, която сега Урсула получаваше шанс да скъси, поне мъничко.

— Не знам. Вероятно не.

Бела само кимна, изглеждаше доволна от отговора. Не беше изненада, че през детството й Урсула е поставяла собствените си нужди, собствените си желания пред нейните, но поне сега беше честна.

— Какво стана с теб и Барбру? — смени темата дъщерята.

— Тя не ти ли каза?

— Не.

— А какво каза?

Бела пое дълбоко дъх, остави чашата и се понадигна на дивана.

— Обади се, попита какво точно е станало, казах, че са те простреляли в дома на някой си Себастиан, тя попита „онзи Себастиан ли?“ и аз не знаех какво има предвид, затова тя каза „онзи, заради когото се премести в Стокхолм“, а аз казах, че не знам, тя каза „сигурно е той“ и после пак попита как си, и повече не говорихме за това.

Мълчание.

Нов насърчителен поглед от страна на Бела.

Урсула мислеше. Какво имаше да губи, ако й разкажеше? Нищо, така реши. В точно тази част от историята всъщност тя беше жертвата.

— Тя легна с него. Или той легна с нея. Онази есен, когато се върнах в Линшьопинг. Когато татко ти се разболя.

— Тоест когато се пропи.

Урсула беше свикнала да защитава Мике, да обяснява, да го закриля, беше й станало навик. Забравяше, че Бела отдавна знаеше, че през някои периоди от детството й баща й е имал проблем с алкохола. Затова само кимна:

— Не обичах Микаел, вероятно никога не съм го обичала, но обичах Себастиан.

— Нали каза, че не си се преместила заради него.

— Вярно е. Влюбих се в него в Стокхолм. Когато имахме повече време заедно… Но тогава той легна с Барбру.

В стаята пак настъпи мълчание. За първи път разговаряха така; през последните минути Бела научи толкова много за майка си. Почти й идваше в повече. Със сигурност имаше и още неща, за които да говорят. Още много. За детството й, за Мике, за избора, който Урсула беше направила, за връзката й със Себастиан, с когото от няколко години отново работеха в екип. Но щяха да имат време за това.

— А сега ще ходите на вечеря заедно — каза Бела.

— Да, сега ще ходим на вечеря.

Струваше й се подходящо място да приключат този разговор.

Урсула хвърли един поглед към часовника, стана, взе чашата си, отиде в кухнята и я остави в мивката. Бела остана на дивана. Купонът започваше след няколко часа. Урсула поръча такси, облече си връхните дрехи, провери дали е взела всичко необходимо и подвикна едно: „Хайде, чао!“ по посока на хола. Бела излезе в коридора.

— Ще се видим утре — каза и прегърна Урсула.

Доколкото помнеше майката, това никога не беше ставало преди.

Но можеше да свикне, помисли си.

— Здрасти, влизай.

Торкел направи път на Себастиан да влезе в апартамента. Имаше вид, че иска вечерта вече да е свършила, забеляза Себастиан, докато си сваляше връхните дрехи и ги окачваше на закачалката.

— Пръв ли съм?

— Да.

Лисе-Лоте дойде от кухнята, поздрави го и каза колко се радвала, че най-после се запознават. Толкова била слушала за него. Което не вещаеше нищо добро, помисли си той.

— Значи ти си причината Торкел да изглежда толкова щастлив напоследък — подметна той, докато й подаваше цветето, което беше купил по пътя.

— Надявам се.

— Напълно съм сигурен — усмихна се Себастиан.

— Нещо за пиене?

— Каквото и да е, стига да не е алкохол.

— Безалкохолна бира?

— Супер, благодаря.

Торкел стоеше отстрани и го наблюдаваше. Себастиан Бергман. Държеше се като нормален човек. Лесно можеше да забравиш колко манипулативен и чаровен може да бъде, стига да реши. Торкел навярно трябваше да е доволен, че поне полага някакво усилие. Отидоха в дневната. Себастиан спря и се огледа.

— Май не съм идвал преди?

— Знаеш, че не си.

— Хубаво е. Уютно. Откога живееш тук?

— Откакто се разведохме с Ивон.

Себастиан кимна учтиво и продължи да разглежда стаята, направи няколко крачки към най-близката етажерка.

— Това дъщерите ти ли са? — посочи снимка на Вилма и Елин, взе я и я погледна по-отблизо.

Придържаше се към плана.

Непринудено дрънкане на баналности.

Каквото един скучен, лишен от въображение човек като Торкел би харесал. Защото дори Себастиан да успееше да убеди Ваня поне да изтърпи присъствието му, това нямаше да е достатъчно, за да остане в „Риксмурд“. За тази цел се нуждаеше от Торкел.

— Колко са пораснали.

— Какви ги вършиш? — Торкел изтръгна снимката от ръцете му и я върна на лавицата.

— В смисъл?

— Какво искаш? В единствените случаи, когато се опитваш да се държиш като нормален човек, целиш нещо.

Добре, може би се беше поувлякъл, но ако познаваше Торкел, правилният път беше да продължи напред, вместо да отстъпва.

— Искам… искам да си върна част от стария живот. — Той замълча, уж че търсеше точните думи. — Сближих се пак с Урсула, както знаеш, и осъзнах, че… през последните години бях ужасно, ужасно самотен. А едно време все пак бяхме приятели.

Торкел го гледаше мълчаливо, а Себастиан отвърна на погледа му с най-искреното и открито изражение, което можеше да докара на лицето си. Прекали ли? Избърза ли? Най-безопасно щеше да е да почака отговора и да се нагоди спрямо него.

До отговор обаче така и не се стигна, тъй като на вратата се позвъни. Торкел отиде да отвори, а Лисе-Лоте дойде в стаята и му подаде чаша бира. След минута се появи Урсула. Спря се за момент, като видя, че само Себастиан е дошъл. Дали да му каже, че допреди малко беше говорила за него? Беше се отдала на спомени. Каква полза? Той не беше помислял и за миг за станалото, в това беше сигурна. Никога не би я помолил за прошка. Дори не беше убедена, че помни причината тя да го мрази толкова много години.

Лисе-Лоте остави Себастиан и дойде да я посрещне.

— Ама ние сме се виждали! — извика, докато се ръкуваше с Урсула.

— Така е — усмихна се гостенката.

Още онзи път, когато Лисе-Лоте току-що ставаше от сън и не се беше гримирала, на Урсула й направи впечатление колко е хубава. А сега с прическа, лек грим и семпла рокля „Карън Милън“ изглеждаше невероятно.

Урсула попита дали може да й помогне с нещо в кухнята, но почти всичко беше готово. Беше приготвила повечето от предния ден, а останалото довърши, като се прибра следобед. Дали Урсула искаше нещо за пиене? Вино, червено, бяло, бира, газирана вода, кола?

— Чаша бяло вино, ако обичаш — отговори тя.

Гледаше я, докато отиваше към кухнята, и си мислеше: „Естествено, че е и перфектна домакиня, как иначе?“. Отиде при Себастиан, сети се, че вече е пила две чаши вино и трябва да внимава какви ги върши.

— Хубава рокля — направи й комплимент той.

— Благодаря.

— Тиндър гаджето няма ли да идва?

— Не ми е тиндър гадже и не, няма да идва. Виждали сме се само един път.

— Веднъж заведох на парти жена, която бях срещнал в метрото преди пет минути.

— Не ме изненадваш. За съжаление.

Отново се чу звънецът и след малко към тях се присъединиха Ваня и Юнатан. Дойдоха, здрависаха се с всички, получиха по едно питие. Ваня отказа алкохол. Щяла да шофира. Истината беше, че не знаеше дали е бременна. Ако не беше, нямаше да се дължи на липсата на опити. Всъщност точно затова закъсняха малко.

Поздравиха и Себастиан, който се ръкува с Юнатан и се представи и с малкото име, и с фамилията. По нищо не личеше, че се познават. Това беше отличен случай да покаже нова, по-добра своя страна. В такава вечер Ваня не можеше да очаква да говорят само по работа. Особено след като Торкел и Лисе-Лоте изрично ги помолиха да сведат служебните приказки до възможния минимум. Това устройваше Себастиан идеално. Тъй като Торкел и Лисе-Лоте сновяха между гостите и кухнята, оставаха само те четиримата.

Придържаше се към плана.

Старание.

Празно дрънкане на баналности.

Мю и Били пристигнаха последни и цялата сцена се повтори за пореден път. Окачване на дрехите, влизане в хола, ръкостискания, питиета.

— Извинявайте, че закъсняхме, но Били беше в Упсала — каза Мю, след като поздравиха всички.

— Какво си правил там? — попита Себастиан с учтив, непринуден тон.

— Проверявах някои неща.

— Какви неща?

— Стига приказки по работа — прекъсна ги Лисе-Лоте с усмивка. — Хайде, сядайте, готово е.

Всички тръгнаха към кухнята. Себастиан гледаше Били. Той също беше прекарал по-голямата част от деня в Упсала по работа. Не срещна обаче Били в управлението, Ане-Ли и Карлос също не споменаха да са го виждали.

— Всеки да сяда където иска — каза Лисе-Лоте, когато всички дойдоха в кухнята, където беше наредена маса за осем души.

Себастиан погледна Ваня, която очевидно чакаше той да седне пръв, та да може тя да се настани възможно най-далеч от него.

Вечерята започна.

Картофени палачинки с карфиол и пармезан.

Виното се лееше. Разговорът потръгна. Юнатан, Лисе-Лоте и Мю бяха главните обекти на вниманието. Нови хора, нови истории, нови професии, а и тъй като те познаваха трима от екипа като нещо повече от полицаи — нови подходи и открития за дългогодишните колеги.

Осолена треска с топинг от скариди и пресни картофи с копър.

По време на основното ястие Себастиан осъзна, че всъщност прекарва приятно. Темите преливаха естествено. Работа, музика, телевизионни сериали, родни градове, клюки, политика. Сред толкова близки хора сякаш дори Ваня започна да омеква спрямо него.

Утре щеше да е още по-хубаво.

Беше говорил с Валдемар, разбраха се да се видят. Валдемар знаеше кой е Себастиан — колега, който работеше с дъщеря му (още я наричаше така), но през целия разговор не каза и дума за бащинството, затова Себастиан предположи, че той не знае нищо, че Ваня не му е казала.

Себастиан обясни, че иска да говорят за Ваня, че според него нещо й липсва и това нещо е Валдемар. Като чу, че липсва на Ваня, другият мъж сякаш заплака. Не беше необходимо голямо убеждаване, за да го накара да я изненада с посещение. Ако я предупредеше, ако я попиташе, тя щеше да намери причина да откаже.

Винаги беше по-лесно да я поставиш пред свършен факт.

Убеждаването беше трудното.

Убеждаването и помиряването.

Лимонов мус, маракуя и овесени бисквитки.

След вечеря всички благодариха и се надпреварваха да повтарят колко е било вкусно. Урсула настоя да помогне в кухнята. Лисе-Лоте им каза да оставят всичко, двамата с Торкел щели да го оправят. Урсула се наложи. Другите се преместиха в дневната. Себастиан не помнеше кога за последно е бил на подобно събиране, без да се опитва да вкара в леглото някоя от присъстващите. Просто да общува с хората — трябва да е било по времето на Лили. Много отдавна. Той се озърна из стаята.

Юнатан и Били бяха приближили глави и обсъждаха нещо, от което той не възнамеряваше дори да се преструва, че се интересува. Ваня не беше в стаята. Може би беше в кухнята. Дали пък нямаше да му се удаде възможност да си поговори с нея? Беше приятна вечер. Сякаш дори тя го мислеше. Той тръгна към кухнята и се размина с Мю, която тъкмо спираше Торкел:

— Може ли да те питам нещо?

Себастиан забави крачка, за да ги чуе; всичко около Били го интересуваше.

— Разбира се.

— През ноември, ако не стане нещо извънредно — продължи Мю, — дали бихте се справили една седмица без Били?

— Ами, ще видим, трудно е да кажа отсега. Защо?

— Мислехме да попътуваме. Малка ваканция.

— Да, ще видим. Останали ли са му дни от отпуската?

— Да, нали работи една седмица извънредно след Мидсомар.

— Така ли?

— Да, дойде при мен в Бухюслен чак в началото на юли.

— Окей — кимна Торкел. — Ще проверя.

Нищо в разговора не впечатли Себастиан, а и явно бяха приключили. Той продължи към кухнята, където Урсула и Лисе-Лоте бършеха последните чинии. Ваня не беше и тук. Може би беше в тоалетната. Е, нямаше как да я чака пред вратата, за да си поговорят. Лисе-Лоте се обърна към него, когато дойде при тях и придърпа най-близкия стол.

— Искаш ли нещо?

— Благодаря, няма нужда. Всичко беше страшно вкусно и предполагам, че заслугата не е била на Торкел.

— И той помогна.

— Виж ти, виж ти. Е, въпреки това беше вкусно — усмихна се Себастиан топло. — Оказа се много добра идея. Радвам се, че се запознахме.

— Аз също, слушала съм толкова много за всички ви, откакто се срещнахме.

— Надявам се пак да го повторим някой път.

Урсула го гледаше, все едно искаше да се увери, че е чула правилно. Да не би той да флиртуваше с Лисе-Лоте?

Внимателен, любезен, шеговит.

Себастиан никога не се държеше така, освен ако не искаше нещо, а той искаше само едно — да вкара най-близката жена в леглото. Но дори и най-самоунищожителната версия на Себастиан Бергман не би се сваляла на новата любов на Торкел. Или пък това беше някаква психологическа игра, целяща да събуди ревността й? Да я убеди, че той й липсва. Виждаш ли, Урсула, какъв чудесен мъж отхвърляш…

— И вие двете тук, заедно — чу го да казва и изведнъж осъзна, че предстои нещо, което ще превърне евентуалното флиртуване в най-малкия проблем. — Не всеки би го приел.

Усмивката на Лисе-Лоте замръзна на лицето й, не го разбираше.

— В какъв смисъл? Какво има за приемане?

— Себастиан… — подхвърли Урсула с уж небрежен тон в опит да ги отклони от темата.

Получи се противоположният ефект. Лисе-Лоте отмести очи от Себастиан и ги насочи към Урсула, въпросителна бръчка на челото, която се задълбочи, когато пак се обърна към Себастиан, който мълчеше. Изведнъж беше осъзнал, че Торкел не е казвал на Лисе-Лоте за Урсула.

— Защо не бихме приели да бъдем заедно? — Лисе-Лоте повтори въпроса с тон, който показваше, че се досеща за отговора. Но погледът й към Себастиан ясно сочеше, че иска да го чуе.

— Защото… защото… — заекна той и се почувства като ученик, когото са повикали в кабинета на директора.

Този път дори не се опитваше да развали нещо за някого и в никакъв случай за себе си, просто искаше да е любезен. Ако Лисе-Лоте го харесаше, се увеличаваше и шансът Торкел да го върне на работа. Опита се да измисли добър отговор, но главата му се беше изпразнила. Той, който и насън да го бутнеш, успяваше да измисли лъжа. Но все нещо трябваше да каже.

— Окей, наистина не исках да… мислех, че ти е казал…

— Какво да ми е казал?

— Себастиан… — пак се обади Урсула, все едно млъкването щеше да е добър изход от положението.

— Какво да ми е казал? — повтори Лисе-Лоте със спотаен гняв в гласа.

— Торкел и Урсула… си имаха закачка.

— Каква закачка?

— Сещаш се, закачка — сви рамене Себастиан.

Положението беше достатъчно лошо и без да навлиза в подробности.

— Преди колко време?

— Не знам. — Той погледна към Урсула за подкрепа. — Допреди половин година, може би малко повече…

Тоест месец-два преди да срещне Лисе-Лоте. Тя обработваше информацията в мълчание, което бе нарушено от влизането на Торкел в кухнята.

— Уландер се обади, трябва да тръгваме. Ударил е отново.

Тясната чакалня беше осветена от приглушени малки лампички, а мебелите и пердетата бяха в зелено и златисто. Цветове, които повечето хора асоциираха с нещо успокояващо, отпускащо, топло и приятно. Аквариум до едната стена, големи зелени растения, вестници, разпръснати по масата между жълтия диван и зелените фотьойли. Безлична инструментална музика се чуваше тихо от скрити тонколони. Сякаш някой интериорен архитект си беше написал домашното за влиянието на обстановката и цветовете върху пациентите.

Тересе седеше на дивана, облечена в мек суитшърт и сиво долнище на анцуг. Беше качила крака на седалката и обгръщаше коленете си, все едно искаше да изглежда по-малка, да изчезне. Очите й бяха зачервени от плач, част от тъмната й коса още беше хваната на конска опашка, останалата висеше покрай лицето й.

— Бях излязла с приятели. Тръгнах към къщи в десет и половина — каза тя толкова тихо, че Ане-Ли трябваше да се наведе, за да я чуе. — Обадих се на „Автомобили за безопасност“.

— Какво е това?

— Нещо като такси за сами момичета. Безплатно е. Започнало е като нещо за студентките…

Ане-Ли кимна, спомни си, че беше чела за тях миналата седмица. Как работата им за голямо съжаление се увеличила страхотно в последно време.

— Когато го поръчахте…

— Да?

— Казахте ли, че сте сама вкъщи?

Тъй като извършителят я беше причакал, когато се е прибирала у дома, Ане-Ли се опитваше да научи дали някой е знаел, че жилището е празно. Преди няколко години бяха разбили организирана група за взломове в Гьотеборг, в която бяха замесени доста таксиметрови шофьори. Те предавали информация на тримата, които извършвали самите обири, когато откарвали клиент до летище „Ландветер“, и знаели, че къщата, от която са го взели, остава празна. В някои случаи дори разпитвали клиента, уж че просто поддържат разговора, за да научат колко време ще отсъства. Тук, естествено, времевата рамка беше значително по-малка, но не беше невъзможно.

— Не — поклати глава Тересе.

— Сигурна сте?

— Да.

Ане-Ли все пак си отбеляза в бележника. Нещо като таксиметрова услуга, която кара до вкъщи сами жени посред нощ — струваше си да се провери по-внимателно.

Вратата се отвори и Габриела, малката сестра на Тересе, се върна в чакалнята. Носеше чаша чай, която остави на масата пред Тересе, преди да седне до нея на дивана.

— Свързах се с Милан, идва си, след няколко часа ще е вкъщи.

Тересе само кимна с благодарност; все още седеше така, стиснала колене, не посегна към чашата с топлата напитка. Габриела хвана ръката й и я стисна.

— Милан замина на курс — обясни тя на Ане-Ли.

— Кой още е знаел, че сте сама?

Габриела погледна сестра си, налагаше се да отговори:

— Приятелите ни, всички в работата му, родителите ни…

Погледна сестра си и за да потърси подкрепа, и за да попита дали се сеща за друг. Габриела мълчеше.

— Да сте писали за това в социалните мрежи? — попита Ане-Ли.

Не искаше да дава причини на Тересе да вини себе си, в никакъв случай. Най-важното нещо за сексуалните нападения, което всеки трябваше да разбере, беше, че виновен е единствено нападателят и никой друг. Но тя трябваше да знае дали търсят мъж, който е може би по-близък до жертвата, отколкото си мислеха досега, и дали информацията, необходима му да извърши престъплението, е достъпна само с едно щракване на мишката. Това, че я нападнал на закрито, причакал я е в дома й, сочеше, че е очаквал да се прибере сама.

— Да, писах във Фейсбук — призна Тересе.

— А и Милан качи снимка в Инстаграм снощи — додаде Габриела.

— Говорихме за това — проплака Тересе и за първи път, откакто дойде, погледна Ане-Ли. — Че той заминава толкова скоро след… сещате се. Първия път.

Гласът й потрепери и очите й се напълниха със сълзи. Габриела я прегърна през рамо и я притисна към себе си.

— Казах, че няма страшно. Че станалото не бива да ни влияе толкова. Исках просто да го забравя и да си продължа живота нормално.

Похвално поведение, но Ане-Ли знаеше, че повечето хора, преживели това, трудно си продължават живота и оставят станалото зад гърба си. Нападението им повлияваше, въпреки че реакциите, когато се проявяха, можеха да бъдат изключително различни. Потиснатост, чувство за вина, проблеми със съня, тревожност, самонараняване, дори самоубийствени мисли. Всеки реагираше по свой начин: веднага след станалото или пък нещо можеше да предизвика реакция години след нападението. Малцина успяваха да продължат напред все едно нищо не е било.

— Не разбирам. Защо пак аз? — промълви Тересе, по-скоро на себе си, отколкото към другите.

— Не зная.

Ане-Ли искрено й съчувстваше. Дори да успяваше да потисне донякъде успешно първия случай, сега щеше да е по-трудно, даже невъзможно. Дори когато го арестуваха, Тересе трудно щеше да се изцери.

Ане-Ли мразеше тези мъже.

Трябваше да ги залови.

— Имате ли представа защо някой ще иска да ви причини това? — попита тя тихо.

Все така не искаше да посее семето на съмнението, не искаше Тересе да вини себе си. Но тя само бавно поклати глава.

Телефонът на Ане-Ли завибрира и тя погледна дисплея. „Риксмурд“ бяха пристигнали.

— Ще трябва да поговорим по-подробно с вас, но не сега.

Затвори бележника си и стана. Наведе се и нежно сложи ръка на рамото на Тересе.

— Обещайте ми, че ще се грижите за себе си.

Тересе кимна, докато сълзите й се стичаха. Ане-Ли се обърна към сестра й:

— Пазете я.

Габриела също кимна и притисна сестра си по-силно към себе си.

Торкел, Ваня и Себастиан чакаха в пуст коридор. Себастиан беше седнал на едно болнично легло и си клатеше краката. Ваня крачеше нервно напред-назад, докато Торкел беше намерил стол и вестник на име „Журнал на рибаря“, който се преструваше, че чете. И тримата мълчаха.

Бяха дошли с две коли. На Торкел и на Били. Ваня и Били караха, тъй като Торкел и Урсула бяха пили. Торкел по-малко от Урсула, но достатъчно, че да не сяда зад волана. Себастиан беше настоял да пътува с Торкел. Беше длъжен да обясни, да се опита да оправи нещата. Торкел се съгласи, най-вече защото така беше по-лесно. Урсула и Били щяха да отидат директно на местопрестъплението, така че беше логично те да вземат едната кола, а той, Ваня и Себастиан, които отиваха в болницата, пътуваха с другата. Още не бяха излезли от Кунгсхолмен, когато Себастиан искрено и чистосърдечно помоли за извинение.

— Наистина мислех, че си й казал — обясняваше от задната седалка. — Нали работите заедно всеки ден.

— Именно — отвърна Торкел кратко.

Ваня беше решила да не се меси в разговора. Тя също си мислеше, че Торкел е казал на Лисе-Лоте за връзката си с Урсула. Тук се налагаше да се съгласи със Себастиан — не можеш да си мълчиш, ако всеки ден работиш с бившата си. Не че смяташе да го изрече на глас. Гледаше си пътя и се мъчеше да не изостава от Били, когато излязоха на Е6 и поеха на север.

— Честна дума, не съм искал да навредя. На драго сърце ще й обясня, ако искаш.

— Не, не искам.

— Питай Урсула — продължи Себастиан.

Важно беше Торкел да му повярва, да не го изкара същия гадняр, какъвто излизаше обикновено. Особено пред Ваня.

— Тя ме чу, знае, че не го направих нарочно, беше грешка.

— Грешка беше да те каня на вечеря — процеди Торкел от предната седалка и повече не проговори през цялото пътуване.

Никой не проговори повече.

Мълчаха, докато паркираха.

Мълчаха, когато влязоха в болницата и им посочиха къде да отидат.

Мълчаха в коридора, докато чакаха Ане-Ли, която сега дойде при тях.

— Само вие тримата ли сте? — попита.

— Урсула и Били отидоха направо в апартамента — отговори Торкел, остави рибарския вестник и стана.

— Карлос вече е там — осведоми ги Ане-Ли.

— Добре, нека той ръководи. Ние бяхме на вечеря и Урсула пийна няколко чаши вино.

— Защо я доведохте тогава? — Ане-Ли изглеждаше смаяна.

Защо? На Торкел и през ум не му беше минавало да не я взима. Не беше пияна, знаеше какво може и какво не може да прави, как да се държи. Но Торкел вече съжаляваше, че го каза. Подозираше, че при следващия си разговор с Русмари ще трябва да слуша за колеги под влиянието на алкохол и какво би трябвало да прави той като техен началник. Реши да не споменава, че той самият пи две бири на вечеря.

— Какво разказа тя? — смени темата.

— Прибрала се вкъщи в единайсет без петнайсет. Някой я причакал в жилището, промъкнал се зад нея и я упоил. Събудила се с чувал на главата. Отново изнасилена. Медицинският преглед потвърди следи от сперма.

— Горката жена. Как се чувства? — попита Ваня.

— Физически — пуснаха й изследвания за болести, предавани по полов път, и й дадоха противозачатъчни. Миналия път са я ваксинирали за хепатит Б. Психически — не е добре и вероятно ще става по-зле.

— Тя живее с мъж — обади се Торкел и върна разговора към полицейското разследване. — Как извършителят е знаел, че ще бъде сама?

— От социалните мрежи. Освен ако не я познава, разбира се.

Себастиан кимна почти отчаяно. Не ставаше за първи път. Не спираше да се изненадва от количеството информация, което хората разкриваха доброволно, информация, която ги правеше по-достъпни и уязвими.

— Прибрала се вкъщи с „Автомобили за безопасност“. Нещо като таксиметрова фирма, която кара сами жени безплатно.

— Какво знаем за тях?

— Че съществуват. Утре ще ги проверим.

— Той отново удря на закрито, в дома им — посочи Себастиан.

Това беше очаквано, от това се страхуваха. Ново нападение. И усложняваше картината още повече.

— И по-важното — пак е избрал Тересе.

— Без съмнение изглежда така, но възможно ли е да е случайност?

Въпросът не беше чак толкова глупав, колкото звучеше. Най-голямата грешка, която можеха да допуснат, бе да си вадят прибързани заключения, да търсят доказателства, които да потвърдят готова теория, вместо да работят непредубедено.

— Тогава трябва да е избрал случаен апартамент, след като е претърсил Фейсбук за самотни жени, попаднал е на Тересе и не я е познал — обобщи Себастиан положението и с един поглед към останалите изрази общото мнение. — Била е избрана. Това е лично.

— В такъв случай може отново да нападне Ида и Клара — каза Ваня.

Спогледаха се. Вярно, разбира се. Беше късно, но се надяваха да не е твърде късно. Себастиан скочи от болничното легло и тръгна след другите.

Помнеше каква беше Ида миналия път.

Уплашена. Изолирана. Наранена.

Затова Себастиан намери телефонния й номер и й прати есемес от колата, че отиват при нея. Иначе имаше риск да се изплаши до смърт, ако посред нощ я събуди звънене на вратата. Не получи отговор на есемеса, затова прати още един. Когато застанаха пред входа на сградата й, той я набра. Свърза се директно с гласовата поща. Затвори, без да казва нищо. Нямаше смисъл. След по-малко от минута щяха да позвънят на вратата й.

Двамата с Ане-Ли забързаха нагоре по стълбите към апартамента на втория етаж. Позвъниха. Къщата беше достатъчно стара, за да може на вратата все още да има отвор за писма вместо пощенска кутия долу във входа. Себастиан клекна и отвори малкото капаче. В антрето светеше лампа.

— Ида, аз съм Себастиан Бергман от „Риксмурд“ — извика той достатъчно силно, че тя да го чуе от спалнята, но не толкова, че всеки любопитен съсед във входа да дотича.

Не последва отговор.

Ане-Ли натисна звънеца още веднъж. Този път задържа пръста си по-дълго върху копчето. Себастиан надничаше през отвора — зрителното поле беше ограничено, но не виждаше нищо да лежи на пода.

— Ида, чуваш ли ни? Себастиан е, от „Риксмурд“, трябва да говорим с теб.

Все още нито звук откъм апартамента.

Себастиан се изправи и се обърна към Ане-Ли, която извади телефона си.

— Какво ще правим?

— Влизаме — реши тя и набра някакъв номер, докато слизаше по стълбите.

Себастиан остана горе в известно колебание.

Не минаха повече от десет минути, докато пристигне патрул с необходимото оборудване, за да се справят със заключената врата. Макар и да беше почти сигурен, че жилището е празно, Себастиан извика през отвора за писмата какво смятат да правят. Все пак съществуваше възможност тя да спи дълбоко и ако се събудеше от разбиването на вратата, щеше да изпадне в паника.

Ключалката изщрака, униформеният полицай, който я отвори, им направи път. Себастиан влезе в апартамента.

— Ида…

Никакъв отговор. Едно писмо на пода пред вратата. Пълна тишина. Жилището изглеждаше пусто, въздухът беше спарен, имаше нужда от проветряване. Себастиан и Ане-Ли продължиха навътре. Светеха лампи и в кухнята, и в хола. Себастиан отиде в кухнята. Също като предния път там беше спретнато и подредено с изключение на хартиена торба на пода и покупки, оставени на плота. Едно чекмедже стоеше отворено. Себастиан погледна вътре. Кухненски прибори. Ножове, цедка за чай, дървена вилица, шпатула, бъркалка и тем подобни. Плъзна поглед по плота. Няколко консерви, бучка сирене, пакет масло, яйца, замразени кюфтенца, тоалетна хартия. Някои неща определено щяха да се чувстват по-добре в хладилник или фризер. Себастиан надникна в хартиената торба на пода. На дъното беше останала касовата бележка. Той се наведе и я извади. Погледна датата. 21-и октомври. Преди шест дни.

Чу Ане-Ли да ругае и изтича при нея.

— Какво има?

Тя само кимна по посока на спалнята. Себастиан отиде да погледне. Чувал от юга, който той вече познаваше твърде добре, захвърлен на пода до леглото, панталоните и бельото на Ида на купчина до него.

— Мамка му, закъснели сме.

Почти едновременно двамата се завъртяха към затворената врата на банята. Единствената стая, в която не бяха погледнали. Червеният цвят под ключалката показваше, че е заето. Със свито сърце Себастиан пристъпи натам и почука.

— Ида, Себастиан е. От „Риксмурд“.

Никакъв отговор. Иззад затворената врата не се чуваше ни най-малко движение. Погледна Ане-Ли, тя кимна и повика униформения полицай, който чакаше на площадката.

Лесно разбиха вратата на банята. Униформеният отново отстъпи встрани и пусна Себастиан и Ане-Ли да влязат първи. Себастиан си пое дълбоко дъх и бутна вратата. Надяваше се да я завари на пода, парализирана от ужас, неспособна да помръдне.

Първото чувство, което изпита от видяното, беше тъга.

Ида лежеше във ваната.

Водата беше червена.

Нож за плодове на пода.

Дълбоки открити рани по дължина на едната предмишница. Празнота във втренчените очи. Тялото — леко подпухнало след престоя във водата от, както предположи Себастиан, 21-и октомври. Шест дни.

Представи си как Ида се е престрашила да излезе на пазар, сама или заедно с някого. Как се е прибрала вкъщи, започнала е да вади покупките в кухнята; мъжът я е причакал, прокраднал се е зад гърба й, приспал я е, завлякъл я е в спалнята. Как се е събудила с чувала на главата.

Ако второто нападение беше успяло да пречупи Тересе, не можеше да се сравнява с това, което е причинило на Ида. Тя и преди беше съсипана. Седмиците пълна самота също не й се бяха отразили добре, в това Себастиан беше сигурен. Толкова много време да мисли, да се тормози, да се обвинява, да се терзае, да позволява страховете да надделеят, без никой да се грижи за нея или да се опитва да я отвлече от мислите.

Без никой, който да й помогне.

Той отстъпи от отворената врата, измъчван от угризения, че не направи повече, не направи нищо. Вероятно веднага след като се е събудила, е решила, че не може да издържи повече. И така достатъчно съсипана, тогава се е пречупила окончателно, най-мрачните мисли са нахлули безпрепятствено и са отнесли всички останали — онези, които са търсели изход, начин за възстановяване, за продължаване напред въпреки всичко. Приливна вълна от безнадеждност, от която не е имало спасение.

Отишла е в кухнята, взела е ножа за плодове, затворила се е в банята и е напълнила ваната…

Усещането за угризения, което в интерес на истината не беше изпитвал отдавна, дори не беше сигурен, че вече би могъл да изпита, се примеси с гняв. Тези мъже щяха да отговарят за деянията си. Но — той не беше съвсем готов да го признае дори пред себе си — сега вече случаят стана наистина интересен. Група или поне двама души с добре развит контрол над импулсите — само по себе си необичайно за сексуални престъпления — които ни най-малко не разчитаха на късмета или на случайността, извършваха престъпленията си.

Добре подготвени, студени, решителни, целеустремени.

Специално подбрани жертви.

Това обръщаше надолу с главата всичко, което си мислеха, че знаят за извършителите. Първата жертва не е била избрана заради местоположението си. Мотивът вече не беше свързан с власт, контрол, женомразство, секс, нищо от предположенията им. Чувалите и спринцовките все още имаха значение, но не ставаше дума за отнемане на човешкия облик на жертвата, нито за чувство за пълен контрол. Изобщо не беше сигурно, че по-рано са експериментирали с доминация и подчинение.

След нападението над Тересе и смъртта на Ида се налагаше да преосмислят всичко. Да започнат отначало.

Той извади телефона си. Обади се на Торкел. Разказа му накратко какво завариха в дома на Ида. Дали Ваня още беше при Клара?

Трябваше задължително да говорят с нея.

Тя беше тази, която можеше да им даде ключа към загадката, в това бе сигурен.

— Ида е мъртва?

Клара изглеждаше ужасно объркана. Бяха я довели в управлението, въпреки че минаваше един през нощта. Попита ги защо те не останат при нея в дома й, но Ваня и Торкел казаха само, че ще е по-добре да продължат разговора в полицейското управление; тя не възрази, което създаде у Ваня усещането, че знае за какво искат да говорят с нея.

Че това не я изненадва.

Че го е очаквала рано или късно.

Криела е информация от тях.

Бяха я събудили. Приятелят й беше отворил вратата. Когато казаха, че искат да говорят с Клара, той попита не могат ли да почакат до сутринта, тя спяла. Отвърнаха, че не могат, и няколко минути по-късно и четиримата седяха в кухнята, а Торкел и Ваня с приглушени гласове разказваха какво е сполетяло Тересе. Знаеха, че двете не се познават, но всичко сочеше към извода, че жертвите са специално подбрани и тя може отново да бъде нападната. Дали се сещаше за някаква причина за това?

На Ваня й се стори, че Клара отговаря уклончиво. Повече наблягаше върху факта, че не познава Тересе и че между тях няма нищо общо, отколкото върху важния въпрос — ако е подбрана специално, защо?

Точно тогава се обади Себастиан с новината, че Ида е мъртва, теориите им се потвърдиха и се нуждаеха от отговори. Веднага.

Затова сега седяха в конферентната зала — Клара, Ане-Ли, Торкел, Ваня и Себастиан. Ане-Ли беше изгасила лампите над бялата дъска, за да скрие бележките им за разследването, и всички се бяха разпръснали из стаята в опит да намалят усещането, че са се съюзили срещу нея, четирима срещу един; но същевременно присъствието им подчертаваше сериозността на ситуацията.

— Да, изглежда, е била нападната отново и се е самоубила — отговори Ане-Ли направо.

Разбираше, че Клара е объркана и уплашена. Събудена посред нощ, закарана в полицейско управление, нейна позната намерена мъртва. Най-съчувствено и съпричастно щеше да е отложат разпита за сутринта, но Ане-Ли не можеше да губи повече време. Трябваше да действат професионално и ефикасно, а ако жената срещу тях знаеше нещо, щяха да й измъкнат информацията.

— Мили боже… — Очите на Клара се напълниха със сълзи и тя заклати глава.

— Второ нападение и за нея, и за Тересе.

— Познавали сте Ида — каза Торкел и се изправи.

Клара кимна. Той отиде до шкафа с канцеларски материали. До фруктиерата, която стоеше отгоре, имаше купчина салфетки. Взе две-три и ги подаде на Клара.

— Но не и Тересе?

Клара поклати глава и прие салфетките с благодарност.

— Ами Ребека?

Кратко колебание. После леко кимване. Ваня се приведе напред. Всеки момент, помисли си. Миналия път, когато я попитаха, Клара отрече да познава Ребека Алм. Лъжа, но сега щяха да научат истината. Дори Себастиан, който се беше облегнал на стената до вратата, наостри уши.

— Познавах и нея — отрони Клара, склонила глава към масата. — Бяхме… бяхме в една група, така да се каже, преди девет-десет години.

— Каква група? — попита Ваня.

— Казваше се Ab ovo. Събирахме се в църквата.

— И какво правехте в това Ab ovo?

Клара въздъхна дълбоко, вдигна очи от масата и погледна към Ваня. По изражението й Себастиан разбра, че това са спомени, към които предпочита да не се връща.

— Идеята беше да подкрепя жени, които са забременели, така че да могат да задържат детето, вместо да абортират.

— Антиаборт група?

— Смятахме, че не сме против нищо, а по-скоро за. За живота.

— Тоест антиаборт група — отсече Ваня и начинът, по който произнесе думите, ясно показа, че няма да могат да я привлекат за член.

Себастиан я познаваше достатъчно добре, за да знае какво е мнението й за някого, който иска да се разпорежда с чуждо тяло. Особено пък за книга на две хиляди години, приписваща тези желания на някакъв бог.

— Кой друг беше в групата? — попита Ане-Ли, решена да стигне до дъното на нещата.

— Ингрид Дрюбер я основа. Участвахме ние трите — Ида, Ребека и аз — плюс Улрика.

— Коя Улрика?

— Монсдотер. Тя беше по-голяма, на възрастта на Ингрид.

Ане-Ли погледна към Торкел, който кимна в знак на съгласие и излезе, за да помоли Били и Карлос да проверят Дрюбер Монсдотер.

— Значи вие, Ида и Ребека сте били заедно в тази група. Но не и Тересе — отбеляза Себастиан.

Три от четири беше достатъчно, за да бъдат почти сигурни, че са на прав път. Причината за нападенията над Тересе щяха да установят по-нататък. Имаше връзка, това беше ясно.

— Не.

— Ако е свързано с групата, какво е станало, че да накара някой да ви напада?

Клара отново се поколеба. Този път по-дълго. Още при първия си разговор с полицията, след като я нападнаха при колата й, тази мисъл й хрумна. Когато чу за смъртта на Ребека, вече беше сигурна, но все пак някак успя сама да се убеди, че може да се дължи на нещо друго, на случайност, може да се е объркала.

Искаше да се е объркала.

Ако беше права, цената щеше да е твърде висока.

Тя не присъстваше онази вечер, но знаеше.

Знаеше какво е станало. Знаеше какво са направили.

Знаеше, но мълчеше. Повече обаче не можеше да мълчи.

— Сещам се единствено за Линда. За станалото с Линда.

— Коя Линда и какво е станало с нея? — попита Ваня напрегнато.

Мотив. Клара най-сетне щеше да им даде мотив.

— Линда Форш. Дойде при нас, лекарите я предупредили, че трябва да прекъсне бременността, но тя много искаше да задържи детето. Ние я подкрепихме в това решение.

— Подкрепихте или убедихте?

Клара се завъртя към Ваня, усети обвинението в гласа й, но изглеждаше твърде уморена, за да се обижда, да се защитава.

— Подкрепихме я, тя вече беше решила, но й беше трудно.

— Какво стана?

— Умря. Не бях с тях онази вечер, тъкмо бях родила Виктор, така че си останах вкъщи. Не знам точно какво е станало, но тя умря и повече не се срещнах с тях. Групата се разтури, Ингрид и Ребека се преместиха, а аз напуснах църквата.

— Кога е било това?

— През 2010-а. Виктор е на осем.

— Църквата знаеше ли за това? — попита Себастиан и усети, че няма търпение, ако се окаже така, да го разкрие пред целия свят.

Символично отмъщение, насочено към строго религиозния му баща, когото той мразеше — съзнаваше го, но това не правеше мисълта по-малко удовлетворяваща.

— Не вярвам. Проектът беше на Ингрид и тя държеше да не говорим за него с другите от енорията.

— Ингрид Дрюбер?

— Да.

— Преместила се, казвате. Знаете ли къде?

— Вестерос, мисля.

Родният му град. В който след последното си посещение се беше заклел да не стъпва повече.

Още седяха в конферентната зала.

Опитваха се да запазят концентрация още малко. Тъмнината навън беше по есенно плътна, яркото осветление никак не помагаше да скрият колко бледи и уморени са лицата им. Кафето вече нямаше ободряващ ефект, само дразнеше стомаха.

Беше наистина дълъг ден.

Изпратиха Клара у дома с униформени полицаи. Взеха мерки да не остава сама, докато не говорят отново с нея и не подготвят план за бъдещи действия.

Били и Карлос се присъединиха към тях и докладваха малкото, което бяха открили. Що се отнася до Ab ovo, то беше от малко по-малко. Направо си беше нищо. Явно Църквата не е заставала официално зад дейността им и единственото място в интернет, където се споменаваха, водеше до 404 error.

За Линда Форш беше по-лесно да намерят информация. Била намерена с тежък кръвоизлив пред Университетската болница в нощта срещу 23 юни 2010-а година. Въпреки всички усилия не успели да спасят нито нея, нито детето. Провело се предварително разследване, но полицията доста бързо скалъпила възможен сценарий, според който липсвали данни за извършено престъпление, и случаят бил затворен.

— Какъв сценарий по-точно? — попита Торкел.

— Че е излязла да се види с приятелки и докато вървяла към къщи, получила контракции и кръвоизлив, опитала се да се добере до болницата, но припаднала, преди да стигне входа.

— Болницата била ли й е на път?

— Не е била много далеч. — Карлос отиде при картата на стената. — Тя е живеела тук — той сложи с маркера зелена точка, — а болницата е тук. — Друга точка на няколко сантиметра от първата. — А приятелките й казали, че са се разделили тук. — Още една точка по права линия с първата, леко вдясно от втората.

— Къде са ходили? — попита Ваня, загледана в точките на картата, все едно те биха могли да й дадат отговори.

— На гости на Улрика. Хапнали, поприказвали си, Линда решила да се прибере пеш, защото времето било хубаво — отвърна Били, след като провери в доклада от предварителното разследване, който беше отворил на масата.

— Кой го казва?

— Разследващият полицай говорил само с една от тях — Ингрид Дрюбер.

— Ами телефонът на Линда? — продължи Ваня, все така впила очи в картата, сякаш не приемаше обяснението, което бяха получили. — Не се ли е обадила в „Бърза помощ“, в болницата, или пък на мъжа си, ако е имала?

— Не, според списъците в онази вечер изобщо не е набирала никого.

— Не е ли странно? — Ваня се обърна към другите въпросително. — Бременна си, вървиш към къщи, заболява те, започваш да кървиш, нима ще решиш да се поразходиш до болницата? Без да се обадиш на никого?

— Може в началото да не е било страшно, а после да се е влошила изведнъж… — предположи Торкел, но сам чу колко неправдоподобно звучи.

— Какво знаем за Дрюбер? — мина нататък Ане-Ли; нямаше смисъл да гадаят, решена беше да приключат срещата възможно най-бързо.

— Родена в Йоншьопинг през 1970-а, магистър по теология от Гьотеборгския университет, приета за дякон във Вестероската епархия, където е ръкоположена през 1998-а, мести се в Упсала през 2003-а и се връща във Вестерос през 2011-а, където в момента е кандидат за епископ. Защитава консервативното християнство, преди е била член на Евангелистка лутеранска мисия — Приятели на Библията. Неомъжена, няма деца, няма досие, не е съобщила за изнасилване — обобщи Карлос. — Има още, но си помислих, че става късно — добави той почти оправдателно, насочил поглед към Ане-Ли, и остави на масата купчина принтирани листове за другите.

— Трябва да говорим с нея. Да я предупредим — каза Ваня, докато се протягаше към едно от копията.

— Ами петата жена, Монсдотер, какво знаем за нея? — попита Урсула.

Едва си държеше очите отворени и съзнаваше, че в последния четвърт час не е допринесла с нищо. Торкел я беше предупредил, че се е изпуснал за вечерята, но Урсула нямаше намерение да дава на Ане-Ли причини да се оплаква.

— Мъртва е — отговори Били. — Починала през април от рак на гърдата.

— Но Дрюбер… ако не е станало, ще стане; ако е станало, ще стане отново. Според Клара тя е била водачката — върна се на въпроса Ваня.

— Освен ако не е замесена по някакъв начин — подметна Себастиан.

— Какъв например?

— Не знам, но както ти каза, тя е била водачката и е единствената от цялата група, която не е била нападната.

— Или просто не е съобщила в полицията — възрази Ваня.

— При всички случаи тази вечер нищо няма да й се случи. — Себастиан вдигна леко рамене, сякаш за да сложи край на дискусията. — Никога не е имало две нападения в една вечер.

— Някой от тях може вече да е във Вестерос. Нали са повече от един.

Ясно беше, че Ваня няма да се предаде, независимо колко късен е часът. Себастиан въздъхна леко и се надигна от мястото си до вратата, отиде при бялата дъска, където бяха отбелязани всички дати и места на нападенията.

— Часът на атаките и редът, по който са извършени — започна той и посочи дъската. — Първо Ида, после Тересе, Ребека, Клара. После пак Ида, пак Тересе, Ребека е мъртва, тъй че е ред на Клара.

— Откъде можеш да знаеш? Не знаем мястото на Ингрид във всичко това. Може да не е съобщила. Колко пъти трябва да го повтарям?

Себастиан не отговори.

Права беше, разбира се.

Не знаеха нищо за Ингрид Дрюбер, тя можеше също да е жертва, можеше дори да е следващата жертва. Това, че можело да е замесена по някакъв начин, не беше нищо повече от предположение от негова страна, за което нямаха абсолютно никакви доказателства.

Той обаче също имаше право.

Тя нямаше да бъде нападната тази вечер, така че си струваше да почакат, за да разполагат с повече информация, когато утре говорят с нея.

Но не за това мислеше той, взирайки се мълчаливо в дъската. Една идея бавно беше започнала да се оформя в главата му, докато изброяваше имена и четеше дати. Обърна се към Карлос и Били, които бяха направили бързата проверка на новите имена, получени от Клара.

— А детето няма ли баща? Линда имала ли е съпруг или приятел?

— Живеела е с приятеля си — отговори Карлос след кратък преглед на записките си. — Хампус Бугрен. Специален педагог, сега живее в Худиксвал. Защо?

— Мисля, че търсим мъж — каза той бавно, сякаш формулираше мислите си на глас в момента, в който се зараждаха в съзнанието му, — или мъже, които са изгубили нещо, изгубили са всичко, когато Линда е умряла.

— Защо?

— Има нещо като схема, повтаряне на еднакъв вид изнасилвания през няколко седмици. — Той все така говореше като че ли се опитва да си подреди мислите, докато ги изрича.

Изведнъж обаче доби доволен вид от заключението си, млъкна, обърна се към уморената група в стаята:

— Целта е да забременеят.

— Какво?

— Лекарите са осведомили Линда за рисковете, ако не прекъсне бременността. — Себастиан кимаше, вече сигурен в теорията си, думите излизаха по-бързо. — Ab ovo са я убедили да задържи детето и тя е умряла. Сега виновниците за смъртта й ще трябва да избират между две алтернативи, които по принцип са немислими за тях. Да родят дете, заченато при изнасилване, или да направят аборт. Като да избираш между чума и холера.

Теорията му беше посрещната с мълчание от другите в стаята. Серийните изнасилвачи бяха ужасно нещо, но такива се появяваха от време на време. Когато обаче извършителят, или в този случай извършителите, нападаха едни и същи жени по няколко пъти, беше още по-лошо, по-извратено и на такъв случай не бяха попадали досега. Но теорията на Себастиан звучеше едва ли не немислимо зловещо и перверзно.

Същевременно никой не можеше да намери пропуски в нея. Всичко звучеше логично. Ако погледнеха обективно хода на събитията, това наистина можеше да се окаже мотивът. Колкото и ужасно да беше.

— Още по-основателна причина да предупредим Ингрид Дрюбер — промълви Ваня тихо.

— Около нея има доста въпросителни — обади се Ане-Ли. — Как се е озовала Линда пред болницата. Тя е била последната, която я е видяла, единствената, която е говорила с полицията.

— Значи нека я изнасилят, това ли искаш да кажеш? — възмути се Ваня.

Във всеки друг случай Себастиан би я подкрепил на всяка цена, но точно сега беше сигурен, че е по-разумно да почакат, да научат повече, преди да говорят с нея.

— Обещавам, нищо няма да й се случи тази нощ — повтори той уверено. — Ще бъде в безопасност до утре, а вероятно и по-дълго.

— Охо, обещаваш, значи въпросът е решен — подхвърли Ваня саркастично и не можа да скрие колко я дразни бездействието им.

Ако другите имаха мнение какво трябва да се направи, явно бяха решили да го запазят за себе си. Наближаваше зазоряване и започването на спор за най-подходящ план за действие не привличаше никого, особено предвид това, че окончателното решение щеше да е на Ане-Ли.

Затова се обърнаха към нея.

— Ще послушаме Себастиан — кимна тя към него.

Ваня незабавно стана и напусна конферентната зала. Себастиан нямаше нужда дори да вижда гневния поглед, който му хвърли на излизане, за да знае какво мисли за него в този момент.

Утре щеше да бъде по-добре, утеши се той.

Валдемар щеше отново да се възкачи на пиедестала.

Той самият щеше да се прояви в положителна светлина.

Оставаха броени часове.

Наближаваше три и половина, когато Били пъхна ключа в ключалката. След съвещанието обсъдиха набързо дали да останат в Упсала, да отседнат в хотел, но никой не носеше лични вещи, всички бяха доста официално облечени за вечерята при Торкел и Лисе-Лоте, а и намирането на хотел, регистрирането и настаняването щяха да отнемат почти толкова време, колкото да се приберат в Стокхолм, затова решиха да си отидат.

На тръгване от полицейското управление Торкел ясно показа, че единственият, когото иска в колата си, е Ваня, затова Себастиан и Урсула се присъединиха към Били. Пътуваха в мълчание. Нямаше никакво движение и Били можеше да кара по-бързо от обикновено; мина близо осемдесетте километра за малко повече от половин час. Като стигнаха Стокхолм, той настоя да остави първо Себастиан. Така щеше да си спести въпросите, ако останеха насаме в колата.

Как се чувства напоследък.

Как вървят нещата с Мю.

Дали пак се е поддал на демоните си.

Мислеше се за такъв умник. Само защото беше видял Били да прави онази глупост, си въобразяваше, че го познава. Че знае кой е.

Не го познаваше.

Никой не го познаваше.

Като се прибра, Били смъкна якето и събу обувките, пусна ключовете в една купа на малкото шкафче в антрето и отиде в кухнята. Трябваше да хапне нещо, не беше слагал залък в уста от вечерята при Торкел и макар тя да беше питателна, оттогава бяха минали близо девет часа. Той извади масло, сирене и тубичка рибна паста от хладилника, взе две филии хляб от пакета на плота и си направи сандвичи. Прибра нещата в хладилника и извади кутия сок. Разклати го, не беше останало много, нямаше смисъл да цапа чаша. Остави го на кухненската маса, прегладнял, отхапа голям залък от единия сандвич и пи направо от кутията. На масата беше оставен нов брой на „В сърцето на Стокхолм“ и Били го вдигна, докато с няколко бързи отхапвания довърши първия сандвич.

Под вестника намери бял плик със собственото си име и адрес, написани на ръка с печатни букви. Били го взе, обърна го — нямаше подател. Отвори го, леко сбърчил чело. Помъчи се да си спомни кога за последно е получавал писано на ръка писмо, но не можа. Кой нормален човек пише нещо на ръка, слага го в плик и плаща на някого да го достави три дни по-късно?

Нещо, което приличаше на принтирана снимка, падна на масата, когато Били извади от плика сгънат лист А4 и го отвори.

Същите печатни букви на ръка.

Кратко и ясно.

5000 КРОНИ ИНАЧЕ ЖЕНА ТИ ЩЕ НАУЧИ

Отдолу имаше адрес на уебсайт, написан с много по-малки букви. Май беше на някакъв геймърски форум. Били вдигна снимката, която беше изпаднала; вече имаше представа какво ще представлява и като я обърна, подозренията му се потвърдиха.

Той излизаше от „Норфоршгатан“.

От червената стая.

От Стела.

Дълго се взира в снимката, неспособен да определи какво точно изпитва. Най-естествено би било да се уплаши или да се вбеси, или смесица от двете. Стомахът му да се свие от тревога и притеснение, гняв към анонимния човек, който объркваше още повече и така достатъчно прецакания му живот. Но като че ли тези емоции отдавна вече бяха стигнали върха си. Вместо това той разглеждаше снимката внимателно. Тя не показваше нищо пряко компрометиращо. Вярно, ясно беше какво има на този адрес, но, от друга страна, той беше ходил там по служба няколко пъти, нищо не показваше, че тази снимка не е правена тогава.

Можеше да даде правдоподобно обяснение.

Ако решеше да не предприема нищо.

Но това щеше да предизвика ненужни въпроси. Особено сега. Той размишляваше как подателят е открил адреса му — вероятно защото беше ходил там с личния си автомобил. Онзи е потърсил регистрационния номер, намерил го е, научил е, че е женен, написал е писмото. Но може би не знаеше, че той е полицай. Дали можеше да се възползва от това по някакъв начин?

Точно сега не можеше да се разправя и с тази история. На връщане от Упсала по-рано вечерта, след като си тръгна от стаята на Стела, телефонът му звънна. Пак Кони — питаше дали Били вече е събрал достатъчно доказателства, за да бъде сигурен. Провери дали още му вярва, че снимките са манипулирани. Били го успокои — да, бил съвсем сигурен, но разследването в Упсала пак набрало скорост и му трябвало още малко време да подреди доказателствата. Колко време? Още ден, може би два, максимум три. Кони приключи разговора с молба скоро пак да се чуят, за да може да подаде жалба в полицията преди почивните дни.

Тъй че в понеделник полицията щеше да разполага с данни за извършено престъпление във връзка с изчезването на Йенифер, щеше да проведе щателно разследване и той щеше да е човекът, предоставил доказателствата за отваряне на случая. Но нямаше какво друго да направи. Оттук нататък трябваше да свири по слух. Единственото, което го застрашаваше, бяха снимките, публикувани от Бухюслен, а далеч не беше сигурно, че някой би ги свързал с него.

Тихи стъпки от боси крака приближаваха към кухнята и го изтръгнаха от размислите; той грабна писмото, плика и снимката, скри ги между страниците на вестника, сгъна го и го бутна настрана. В следващата секунда Мю влезе в кухнята. Още връзваше колана на тънкия си халат, очите й — сънливо притворени, косата — разрошена. Изглеждаше фантастично, помисли си Били. Ето защо беше длъжен да реши проблемите си, напомни си той.

За да се прибира вкъщи, при нея.

Всяка вечер до края на живота си.

— Прибра ли се, горкичкият ми?

— Да.

— Как беше в Упсала?

— Още две изнасилвания и самоубийство.

Тя дойде при него и го прегърна. Той зарови лице в корема й. Усети топлината на загрятото от леглото тяло през тънкия плат. Тя бавно галеше косата му.

— Получи се писмо за теб.

— Да, видях го.

— Какво беше?

— Нищо, предлагаха ми да взема заем с някаква смешна лихва.

Тя седна на коленете му, пак го прегърна, облегна глава на рамото му. Спокойният й дъх върху гърлото му. Той затвори очи. Позволи си да се наслади на близостта, на нежността. На любовта. За миг си помисли, че е заспала.

— Ваня се опитва да забременее — проговори тя и прозвуча още по-сънлива.

Той беше сигурен, че очите й са се затворили.

— Аха.

— Каза го на вечеря. Че двамата с Юнатан опитват.

Странно, помисли си той. Ваня нямаше навика да споделя лични неща, но, разбира се, Мю страхотно умееше да предразполага хората да се разкриват пред нея. Също така умееше да планира бъдещето. Например да заживеят заедно, да се оженят, да си купят лятна вила…

— Аз не искам деца. — Той искаше да затвори тази врата бързо; определено не желаеше да води този разговор.

Не сега. Не тази вечер.

— Никога?

Той усети как тялото й се напрегна и все още без да вижда лицето й, знаеше, че е отворила очи.

— Не знам, може би. Но не сега.

В никакъв случай сега, помисли си.

— Добре…

Настъпи мълчание, но той усещаше, че очите й са отворени, долавяше учудването и разочарованието й. Трябваше да й обясни, доколкото можеше.

— Търсим си вила, оженихме се преди по-малко от половин година. Няма и две години, откакто се запознахме. Не може ли просто да си поживеем двамата, трябва ли непрекъснато да обсъждаме следващия животопроменящ проект, да му се не види?

Мю се надигна, сложи длани на раменете му и се взря сериозно в очите му:

— Съжаляваш ли за нещо?

Били си пое дълбоко дъх, поклати глава и се опита да докара убедителна успокоителна усмивка:

— Знаеш, че не е така, но се движим твърде бързо.

— Твърде бързо?

— Понякога. Ще ми се просто да оставяш нещата да стават от само себе си. Да живеем тук и сега и това да ни е достатъчно. Не деветдесет процента от всичко, което правим и за което говорим, да се отнася за бъдещето и какво ще правим после.

Макар че той самият в момента беше напълно завладян от мисълта за „после“.

После, когато всичко, в което се беше замесил, отминеше.

— Не знаех, че се чувстваш така.

— Сега знаеш.

— Ще ми се да беше казал нещо по-рано, за такива неща трябва да си говорим. Важно е.

— Ще стана по-добър…

— Вече си най-добрият — премести тя длани на бузите му и се наведе към него.

— Ти също — промълви той, преди тя да го целуне.

Едновременно му се правеше секс и се надяваше да не правят. Чувстваше, че близостта и интимността ще бъдат полезни за него, нуждаеше се от това, но също така знаеше, че ще е толкова невинен и скучен, че след това ще се чувства по-скоро незадоволен.

— Отивам да си лягам, трябва да ставам след три часа — реши въпроса тя. Целуна го още веднъж по устата. — Утре ще говорим пак.

Стана и се прибра в спалнята.

Били почака, за да се увери, че няма да се върне, след което пак посегна към вестника и извади писмото и снимката.

Взе мобилния си телефон, отвори браузъра и въведе адреса от писмото. Наистина се оказа геймърски форум.

Озова се директно в тема, отворена от потребителя WoLf232. „Ще плати ли Били?“ гласеше заглавието. Под въпроса имаше няколко коментара от други потребители на форума, най-вече WTF и въпросителни знаци. Един се мъчеше да е услужлив и питаше за коя игра говори WoLf232. Били разбра, че от него се очаква да напише отговора си в темата, че така ще комуникират занапред. Но не сега. Той затвори прозореца и изтри историята и кеша. Писмото не би могъл да проследи, но WoLf232… може би.

Но не сега. Не тази нощ.

Беше смазан от умора, а точно в такива моменти хората допускат грешки.

Не можеше да си позволи никаква грешка.

Бъдещето му беше заложено на карта.

Торкел въздъхна от облекчение, че най-сетне си е у дома. Окачи връхните си дрехи и отиде право в банята, изми си лицето, погледна отражението си в огледалото.

Уморен.

Уморен човек.

Може би все пак трябваше да се оттегли. Не беше млад. В дни като този го усещаше особено ясно. Пропъди тези мисли — подобни решения не се взимат в четири часа сутринта, след като си работил над двайсет часа. Изми си зъбите с минута и двайсет и две секунди по-бързо от обичайните две минути, с които беше свикнал от дете, изми си ръцете и тихо влезе в спалнята.

Пъхна се в своята половина от леглото, нагласи алармата на телефона си и въздъхна, като видя, че ще звънне след четири часа и единайсет минути.

— Будна съм — чу от страната на Лисе-Лоте и се завъртя към нея. Тя лежеше на една страна и го гледаше. — Не знаех дали смяташ да останеш в Упсала, или не.

Може би той само си въобразяваше, че гласът й звучи леко обвинително.

— Извинявай, че не се обадих, но беше страшно. Оказа се, че имаме още две изнасилвания и едно самоубийство.

Тя не отговори. Само надигна завивката и се премести в неговата половина от леглото. Отпусна ръка на гърдите му и облегна чело на бузата му. Той пъхна ръка под нея, за да може тя да се настани по-удобно.

— За Урсула… — започна Торкел.

— Няма нужда да го обсъждаме сега.

— Не знам защо не ти казах — продължи той, сякаш не чул думите й. — Сигурно съм си мислел, че ако кажа нещо, може би няма да искаш да я виждам всеки ден…

— На ревнивка ли ти приличам?

— Тогава не знаех, в началото, а после, като те опознах… Като че ли никога не идваше подходящ момент, а и не смятах, че има значение.

— Наистина няма.

Той завъртя глава, доколкото можеше, за да я погледне. Наистина ли щеше да мине толкова безболезнено?

— Няма никакво значение, че сте били заедно, нито че работите заедно. Просто исках да го чуя от теб.

Тя наистина беше по-добра, отколкото заслужаваше той.

— Но сега разбирам отношението ти към Себастиан — добави тя и той усети, че се усмихва.

— А ако искаш да знаеш, този път действително се стараеше да се държи прилично.

— Заспивай — погали го тя по бузата.

— Обичам те.

Той искаше да го казва често. Всеки ден. Не просто да го казва, а и да го показва. С всяко свое действие. За да не се съмнява тя никога.

— Знам, и с право — пошегува се Лисе-Лоте, протегна се и го целуна по брадясалата буза. — И аз те обичам.

Но Торкел вече беше заспал.

28-и октомври

Трима души умряха.

Наистина ли постъпвам правилно? Заслужава ли си?

Всичко става, защото ти не искаше никой да умира.

Просто имахме различни мнения кога някой трябва да живее.

Човек не бива да отнема живот.

При никакви обстоятелства.

Така казваше ти.

Така пише.

Така е.

Това ме утешава понякога, когато се съмнявам.

Защото пише още:

Каквато вреда някой направи на ближния си, със същото да му се отплати.

Око за око, зъб за зъб, ръка за ръка, нога за нога.

Така че може би им се разминава леко.

На другите.

На оживелите.

Можехме да обсъдим това.

Както обсъждахме всичко друго.

Невинаги се разбирахме. Даже напротив.

Но се уважавахме.

Уважавахме чуждото мнение.

Дори когато беше глупаво. Опасно за живота.

Де да можех да върна времето назад.

Мисля много за тогава. За теб. За нас.

Все повече и повече за миналото.

Все по-малко и по-малко за бъдещето.

Може би защото чувствам, че нямам такова.

Валдемар вече чакаше на тротоара, когато Себастиан дойде да го вземе. Направи му впечатление колко е отслабнал, как се е съсухрил. Не че беше толкова странно — в последно време преживя какво ли не.

Рак. Два пъти.

Опит за самоубийство и разследване за престъпление, което все още течеше.

Себастиан опита да си припомни кога бе видял Валдемар за последно. Вероятно в онзи период точно след като научи, че Ваня му е дъщеря, когато изпитваше нездрав, натрапчив копнеж да е близо до нея. Когато — не се гордееше с това — направо я преследваше. Тогава виждаше Валдемар всеки четвъртък да я изпраща до дома й на „Сандхамнсгатан“, след като бяха вечеряли заедно.

При него и Ана. Родителите й.

Когато още бяха двойка. Семейство.

Преди всичко да рухне.

Преди Себастиан Бергман да влезе в живота им.

Още помнеше как жадуваше да й стане толкова близък, колкото беше Валдемар. Как би дал всичко, за да бъде той мъжът, който получава прегръдка за довиждане, който я целува нежно по челото.

Как ревнуваше.

Завиждаше.

Как стори всичко по силите си да унищожи отношенията им. Трудно беше да си представи, че оттогава бе минала малко повече от година и че сега щеше да вложи също толкова енергия, ако не и повече, за да се опита да възстанови връзката помежду им.

След като Валдемар си сложи колана, Себастиан посочи на пода пред седалката един плик с кафе, питки с кашкавал и две канелени кифлички от „Севън-Илевън“, но Валдемар поклати глава. Беше видимо притеснен, кършеше ръце, гледаше през прозореца. Себастиан пусна радиото. Пътуваха в мълчание.

— Тя още ли не знае, че идвам? — попита Валдемар, когато свиха по улицата на Юнатан в Сундбюберг.

— Не знае.

— Ами ако не иска да ме вижда?

— Мисля, че ще иска.

— А ако не желае?

Себастиан разбираше безпокойството му. Липсата на контакт в последно време можеше да се обясни с това, че тя няма време, че е заета с новата си любов, че работи в чужд град, че си има други проблеми. Обяснения колкото искаш. Но целенасочено дистанциране, отхвърляне, блъсната врата в лицето — това беше друго. И Себастиан познаваше чувството по-добре от всеки друг.

— Липсваш й.

— Ти така казваш.

Не само го казваше, а и се надяваше да е вярно. Много зависеше от това. Не само за Ваня и Валдемар. Ако трябваше да е честен, дори и да се опиташе, не можеше да прояви интерес към състоянието на едната половина от тази двойка.

Паркира пред тъмножълта четириетажна къща с фасада от бетон и яркочервени дограма и балкони. Контрастът между самата сграда и червените елементи създаваше впечатление, че някой е решил, че малко цвят ще отвлече вниманието от доста непривлекателната 75-годишна постройка. Себастиан погледна часовника. Бяха се разбрали екипът да поспи до по-късно сутринта. Изведнъж усети известни съмнения за плана си. Или по-точно за липсата на план.

Дали тя беше будна?

Дали изобщо беше тук?

Дали искаше да бъде събудена от двамата си бащи, от които се опитваше да се дистанцира?

Не знаеше, не знаеше и не — това бяха отговорите на трите въпроса, но той трябваше да продължи. Обърна се към Валдемар, докато отваряше вратата на колата:

— Хайде — каза с възможно най-окуражителен глас. — Ще се получи.

Слязоха от колата и тръгнаха заедно към входа, но един глас ги спря:

— Какво сте намислили, дявол да ви вземе?

Обърнаха се едновременно и видяха Ваня, изпотена в спортния си екип въпреки студа, да стои задъхана на улицата зад тях. Гледаше ги очаквателно, без ни най-малък намек, че се радва да ги види.

— Здравей, Ваня — продума Валдемар и само в тези две кратки думи успя да вложи толкова много едва сдържана радост от срещата с дъщеря си, че дори Себастиан леко се трогна.

Върху Ваня обаче явно ефектът не беше такъв.

— Какво сте намислили, дявол да ви вземе? — повтори тя малко по-бавно, сякаш смяташе, че първия път не са я разбрали.

— Идеята беше моя — пристъпи към нея Себастиан.

Валдемар остана на място, все едно се страхуваше тя да не се обърне и да побегне, ако я доближи.

— Каква изненада.

— Чуй ме, само две минути…

— По-добре не.

— Моля те. Две минути и се махаме.

Тя хвърли поглед към Валдемар, чиито рамене бяха отпуснати отчаяно, главата му беше клюмнала. Ваня пак се обърна към Себастиан с примирено кимване.

— Вината е моя. За всичко — започна той и избра истината; това беше последният му шанс, всичко или нищо. — Аз унищожих семейството ти. Ако не се бях появил, щяхте още да сте заедно. Разбирам, че може би няма да можеш да се помириш с Ана, но Валдемар… — той посочи с глава окаяното създание на тротоара, — Валдемар ти липсва. Зная, че ти липсва.

— Откъде? С Юнатан ли си говорил?

По дяволите, биваше си я. Бърз ум. Едва ли беше споделяла с много хора какво й липсва, какво желае, за какво копнее. Не разкриваше емоционалния си живот пред всеки. Но Себастиан нямаше намерение да предава приятеля й, не искаше да засилва раздразнението й.

— Нямаше нужда. Помислих над думите ти. Че не ми пука какво искаш. Помислих какво може да искаш и знам колко близка си била с Валдемар.

Той я гледаше искрено и открито — изражение, което владееше до съвършенство, но което, колкото и да е странно, му се удаде по-трудно сега, когато говореше наистина откровено.

— Този вид близост. Този вид обич. На мен би ми липсвала.

Кратка пауза. Дали наистина да изиграе картата с Лили и Сабине? Защо не? Налагаше се да използва всички средства, за да стигне до успешен край.

А и беше истина.

Всичко, което каза, беше истина.

Може би тъкмо затова дотук вървеше относително добре.

— И ми липсва. Всеки ден.

Той сам чу колко приличаше на реплика от второразреден американски романтичен филм; очакваше всеки момент да прозвучи трогателна музика.

Ваня не отговори веднага — нещо, което той изтълкува като стъпка напред. Тя погледна към Валдемар, който още стоеше, несигурен какво ще излезе от ситуацията.

— Трябва да отиваме във Вестерос — каза тя, но липсваше сила и в аргумента, и в гласа й.

— Нямаме точен час.

Нов поглед, кратко колебание, което завърши с лека въздишка и кимване.

— Добре де, добре, и без това ще закусвам, нека ми прави компания.

— Аз ще чакам в колата.

Себастиан остана на място и видя как тя отиде при Валдемар и той, след кратка сдържана прегръдка, я последва към входа. Обля го топлина. Беше успял.

Беше направила една стъпка към приемането, една стъпка към дъщеря си.

Облаците над него като че ли се разсейваха.

Самопожертвователното му дело бе дало резултат.

В колата взе да става студено.

Себастиан тъкмо смяташе да направи още едно кръгче, за да затопли и нея, и себе си, когато Ваня и Валдемар се появиха заедно. Прегръдката за довиждане показа, че последните петдесет и пет минути определено са ги сближили. Въпросът беше колко. След няколко кратки прощални реплики той видя как Валдемар си тръгва, а Ваня дойде при колата, отвори вратата и се настани на седалката до него.

— Няма ли да го закараме до тях? — погледна Себастиан към Валдемар, който бавно се отдалечаваше.

— Ще вземе метрото. Казах му, че ние трябва да отиваме на работа.

— Окей.

Ваня си сложи колана, Себастиан запали двигателя и потегли. Подминаха Валдемар и Ваня му помаха с усмивка. Още един знак, че планът му е проработил, но все пак искаше да се увери:

— Как мина? — попита с възможно най-нормален тон.

— Добре. Много добре.

— Радвам се.

Ваня се обърна към него и го погледна спокойно и открито:

— Благодаря ти — каза кратко.

Себастиан само кимна, но вътрешно ликуваше. Смяташе сега да остави тази тема, да не я притиска да споделя, да не я разпитва за подробности. Увеличи скоростта, засили радиото и двамата продължиха в мълчание.

Ваня се облегна назад, докато излизаха от Сундбюберг по посока E18 на север. Облаци покриваха небето и така и не стана съвсем светло, както се получаваше понякога през късната есен. Фасадите изглеждаха по-мрачни от обикновено. Твърде рано за коледни лампички по прозорците, които да ги оживяват в продължение на около месец. Всички листа бяха опадали от дърветата при ранното застудяване, снегът се беше разтопил, минувачите се бяха увили в топли тъмни дрехи. Сиво и безцветно — това беше цялостното усещане за външния свят.

Каква странна сутрин.

Валдемар се качи с нея в апартамента, седя в кухнята с Юнатан, докато тя се къпеше и се приготвяше. Докато се обличаше в спалнята, ги чуваше как си приказват и Валдемар се смее. Приятно й беше да го чуе весел. Тя дойде при тях в кухнята и Юнатан предложи да ги остави насаме, да отиде по-рано на работа. Топло стисна ръката на Валдемар и каза, че много се радва, дето са се видели отново.

Валдемар отговори със същото.

Личеше си, че и двамата са искрени.

Когато останаха сами, отново се почувстваха неловко. Ваня си приготви закуска, предложи и на Валдемар, но той отказа, стигало му едно кафе. Той като че ли не смееше да поеме инициативата, когато двамата оставаха насаме.

Все още беззащитен, слаб, разкайващ се.

Но и все още напълно откровен.

Даде да се разбере, че не се свързва с нея, защото не иска да й се натрапва. Държи да й даде времето, което й е нужно, за да реши тя как да продължат; той щял да уважи решението й.

Говореше открито за рака, за съдебното дело, за всичко, случило се между Ваня и Ана, как за известно време загубил почва под краката си, как смятал, че няма връщане назад, че е стигнал края на пътя. Тогава сбъркал, вече го знаел. Сега се чувствал по-добре. Тя не бивало никога, при никакви обстоятелства да го допуска обратно в живота си само защото изпитва вина или страх какво би сторил, ако го отблъсне.

Ако намерят отново пътя един към друг, щяло да е само по нейно желание.

Тя го попита за обвиненията. Той вдигна рамене. Какво да каже?

Беше сбъркал.

Взе глупави решения.

Наруши закона.

Цялата история с „Дакгея“ беше необяснима. По-мащабна и по-сложна от аферата „Трустор“. Бяха замесени няколко компании. Подставени лица, поръчки, конкурси, фирми фантоми, бушони. Документите по разследването вече бяха няколко хиляди страници, а то още не беше приключило. Валдемар все още беше заподозрян в участие, но не се налагаше да остава в ареста.

Къде би могъл да отиде?

Всички бяха наясно, че той далеч не стои на върха на пирамидата и че няма скрити милиони, от които да живее, ако избяга, изключваха и опасността да унищожи доказателства. Затова беше навън.

Без Ана. Без дъщеря си.

Сам.

Може би защото в последно време Ваня беше започнала да мисли за собствено семейство, за своето място в света, за собствена история, срещата с Валдемар й даде храна за размисъл. Винаги бе знаела, че Валдемар е най-малко виновен от тримата, че я е предал най-малко, а беше пострадал най-жестоко. Тя се досещаше до какво ще доведе сутрешната среща, но трябваше да подреди мислите си, за да е сигурна, че решението й ще бъде правилно.

Странна сутрин. Но се чувстваше добре. Беше й хубаво. Срещата с Валдемар й се отрази благоприятно. И заслугата беше на Себастиан. Не го очакваше от него. Може пък да се е променил.

Дали наистина го вярваше?

Въпреки всичко.

Знаеше, че сам няма да я заговори, след като му беше забранила, но той заслужаваше малка награда. Обърна се към него:

— Какво ще кажеш за гаджето на Торкел?

Себастиан изглеждаше искрено изненадан, беше очаквал да спазват правилото за неговорене извън службата, но бързо намали звука на радиото.

— Харесвам я. Изглежда симпатична… Наистина не го направих нарочно. Онова с Урсула. Бях съвсем сигурен, че й е казал. Той е от хората, които биха го направили.

— Да — съгласи се Ваня.

— Дано не съм прецакал нещо — въздъхна Себастиан и наистина го мислеше. — Личи си, че е щастлив.

— Да… А как ти се видя жената на Били?

— Не съм сигурен. Каква беше точно? Лайфстайл коуч?

— Кариерен коуч — поправи го Ваня с лека усмивка, която го загря повече от парното в колата, макар да беше нагласено на двайсет и четири градуса.

— И какво значи това? Помня, че тя обясни, но аз се бях изключил.

— Помага на хората да се чувстват по-добре и да достигнат пълния си потенциал. — Тя го погледна и усмивката й стана по-широка. — Нали си психолог, значи имате общи теми за разговор.

Тя се шегуваше с него. Той беше на седмото небе.

— Не, нямаме — натърти той.

Беше учил пет години в университет и после беше ходил на специализация. Подозираше, че Мю е получила лиценз или диплома от някой мастър клас в интернет и че на уебсайта си, ако има такъв, е написала как вярва „във вашия потенциал“ и „можете да откриете вътрешната си сила“, и „всички отговори са вътре във вас“, и — за да скрие липсата на истинско научно познание — как тя съзнава, че „най-много е научила от собственото си пътешествие през живота и от своите преживявания“.

— Но Били изглежда щастлив с нея — добави той и сви рамене.

— Не съм толкова сигурна.

Тя млъкна, сякаш усетила, че разкрива твърде много, но Себастиан имаше чувство, че би искала да продължи. Почака.

— Той й изневери — промърмори тя най-сетне.

— Кога?

— През лятото. Докато преследвахме Лагергрен.

— С кого?

— Не знам.

— А откъде разбра?

— Той ми каза.

— И е искал да го кажеш и на мен?

Съвсем резонен въпрос. Отговорът, естествено, беше „не“. Но той й беше приятел. Един от малкото й приятели. Защо тогава клюкарстваше за него в автомобил на път към Вестерос?

Вината беше на Мю.

По едно време, докато бяха на гости на Торкел и Лисе-Лоте, тя се беше оказала насаме с Мю и докато се усети, изтърси, че се опитва да забременее. Което не влизаше в работата на никого. Най-малкото на Мю, която някак успяваше да изглежда любопитна и натрапчива, докато сама дърдореше за Били, работата си, брака, търсенето на лятна вила, всичко толкова прекрасно и съвършено, че Ваня изведнъж изпита нужда някак да развали перфектната картина. Щом Мю съумя да изтръгне информация, която тя не искаше никой да знае, значи беше справедливо и Ваня да издаде някоя тайна.

Адски глупаво, разбира се.

Дребнаво, детинско, незряло.

Но станалото — станало.

— Да не казваш на никого — наблегна тя на всяка дума; вече съжаляваше. — И в никакъв случай на Били.

— Естествено.

— Обещай.

— Нали обещанията ми не струват пукната пара — каза той с престорено обиден тон.

Веднага разбра, че шегата не се прие добре.

— Обещавам. Ако реша да си бъбря с Били, имам по-важна тема за разговор.

Той явно нямаше намерение да разкрие каква точно и тя не попита. Продължиха пътя си. Мобилният на Ваня извибрира. Тя го извади.

— Били и Карлос пращат информация за Ингрид Дрюбер.

Ваня четеше и пътуването продължи в приятна тишина. Едно от най-хубавите пътувания с кола, които Себастиан помнеше.

Дори табелата, която след около час им съобщи, че влизат във Вестерос, не успя да развали доброто му настроение.

Понякога се налага да се предадеш.

Понякога няма как да продължиш.

Разговорът с Ида, двете нападения, онзи журналист, който я причака на паркинга — всичко това беше успяла да парира, да изтърпи. Защото беше съсредоточена върху крайната цел, тя беше по-важна от светските проблеми; за нея се грижеше Бог, подкрепяше всяка нейна крачка по пътя.

Днес се събуди в шест. Нощем отново спеше относително добре. Внимаваше повече, когато се прибираше сама, всеки път изпитваше известна тревога, но като цяло се справяше все по-добре и по-добре с всеки изминал ден. Както знаеше, че ще стане. С Божията помощ. Отново се чувстваше силна. След половин час молитви, кратка разходка, душ и закуска, отиде в църквата.

След края на сутрешната среща със служителите се прибра в малкия си семпло обзаведен кабинет. Бюро, неголямо канапе и фотьойл в единия ъгъл за разговори на четири очи, библиотечка на едната стена, наполовина пълна с книги, наполовина с информационни брошури. Картини с различни християнски мотиви по тъмнозелените стени. Зад нейния стол — любимата й репродукция на „Спасителят на света“, смятана за творба на Леонардо да Винчи. Тя посвети цялата сутрин на административна работа и подготовка за неделната служба; за днес нищо не беше планирала за изборите, никакви изповеди и обсъждания на предстоящи кръщенета, сватби и погребения. Имейлът й беше пълен с писма, които чакаха отговори, трябваше да прегледа плана за рехабилитация след болест на един служител, тъй като имаше среща с кантора по този въпрос и трябваше да се подготви. Обикновен ден с обикновени задължения.

И тогава дойдоха двамата.

От полицията. Националния отдел за разследване на убийства.

Млада жена и мъж на средна възраст. Ваня Литнер и Себастиан Бергман. Знаеха толкова много, далеч повече от журналиста. Като че ли знаеха всичко.

Понякога се налага да се предадеш.

Понякога няма как да продължиш.

Младата жена не откъсваше очи от нея, сякаш четеше по лицето й и разтълкуваше всяка една дума на Ингрид.

— Знаем за Ab ovo — изрече и после замълча, явно очакваше Ингрид да разкаже всичко.

За един кратък миг тя понечи да излъже. Или поне да се преструва, че нищо не разбира, но после осъзна, че щом полицията е стигнала до нея, значи или Клара, или Ида е проговорила.

— Антиаборт група в Упсала, чийто водач сте били вие — добави Ваня, когато отговорът се забави.

— Да.

— И в която е членувала Линда Форш.

Отново понечи да излъже. Клара не беше с тях в онази вечер, затова не може тя да е разказала. Какво е разкрила Ида? Вероятно всичко. Когато говориха по телефона, Ингрид усети по гласа й, че е пред пълен срив.

Бяха минали осем години.

Споменът беше избледнял.

Човек забравя, добавя, променя.

Може би тя щеше да успее да го заличи още един път. Но първо трябваше да знае повече.

— Защо питате?

— Смятаме, че серията от нападения, изнасилвания и смъртни случаи може да има връзка с въпросната група и станалото с Линда Форш — отговори Ваня сухо, все така впила очи в жената на фотьойла.

— Наистина ли?

— Да, вие пострадахте ли? — обади се Себастиан.

— Не.

Бърз отговор, бърза лъжа. Себастиан го усети, беше сигурен, че и Ваня не го е пропуснала.

— Сигурна ли сте?

Ингрид обмисли бързо алтернативите. Дали щеше да й помогне с нещо това, че тя също е жертва? Че вече е получила наказанието си. Не в чисто юридически смисъл, разбира се, но в личен план. Във всеки случай не можеше да навреди.

— Не искам никой да знае… — промълви тя и сведе очи към скута си.

— Не е необходимо да се разчува.

Ингрид пое дълбоко въздух, вдигна глава и без да откъсва очи от Ваня, разказа за двете нападения. Какво стана. Първия път, докато вървеше към колата си след среща в църквата. Втория път у дома.

Спринцовката.

Ужасният чувал.

Когато го изрече на глас, пред други хора, изведнъж усети колко дълбоко й е повлияло, как са й се отразили ужасните преживявания, как се е самозалъгвала, че се чувства по-добре; същевременно обаче изпитваше благодарност, че вярата й помогна да мине и през това, да продължи напред.

Искаха да знаят дали го е видяла.

Не го беше видяла. И двата пъти се беше промъкнал зад гърба й. Каза им датите и часовете на нападенията. В схемата, която извършителят явно следваше, и двете се оказваха преди атаките над Ида. Тоест Ингрид е била първата жертва. Звучеше правдоподобно. Все пак тя беше водачът на групата.

Разказът за станалото я разтърси. Извика на повърхността спомени, които с всички сили бе потискала. Трябваше да излезе за малко, да пийне вода, да дойде на себе си.

— Разкажете за Линда — помоли Ваня, когато тя се върна при тях и пак седна.

— Не знам какво да кажа…

— Как дойде при вас?

— Беше бременна, лекарите й бяха препоръчали да прекъсне бременността и тя се нуждаеше от помощ и подкрепа, беше чула за нас от приятелка.

— Защо са й препоръчали да прекъсне бременността?

— Според тях имало риск и за нея, и за детето.

— Затова я убедихте да го задържи, въпреки че сте знаели колко е опасно за нея — обобщи Ваня, като се мъчеше да говори със спокоен глас, да се държи професионално.

— Не сме я убеждавали — поправи я Ингрид. — Тя дойде при нас, защото искаше да го задържи. И никой не „знаеше“ дали е опасно за нея. Никой освен Господ.

— Значи мнението на лекарите не е било от значение? — попита Себастиан и не се справи така добре като Ваня със скриването на възмущението в гласа си.

— Бог можеше да пожелае и тя, и детето да оживеят и тогава щеше да стане точно така — отвърна Ингрид твърдо и уверено.

— Но той явно не е пожелал — отбеляза Себастиан. — Брадатият тип горе на небето се е съгласил с медицината…

Ингрид беше изтърпявала това безброй пъти. Критика от либерални тълкуватели на Библията, които приспособяваха вярата към ценностите на светското съвремие и неглижираха значението на Светото писание — те бяха друго, с тях тя знаеше как да води дискусия. Но заклет атеист, с какъвто беше убедена, че си има работа в лицето на Себастиан — такъв дори нямаше желание да удостоява с отговор. Замълча и го изгледа едва ли не съчувствено.

— Значи Линда е дошла при вас… — Ваня се опита да върне разговора към причината за идването им.

Не за първи път личните възгледи на Себастиан и начинът, по който ги изразяваше, водеха до риск свидетелят или заподозреният да откажат да говорят повече с тях.

— Нямаше никаква подкрепа у дома — кимна Ингрид. — Мъжът й, бащата на детето, се отдръпна. Дистанцира се от нея, доколкото разбрах.

— Ами родители, братя и сестри, приятели?

— Родителите не знаеха за препоръката на лекарите. Тя не искаше да им казва. Нямало да я разберат. — Ингред направи кратка пауза, наведе се и впи очи във Ваня, сякаш беше от изключителна важност тя да я разбере правилно. — Беше съвсем сама. В тази извънредно тежка ситуация имаше само нас.

— Какво стана на 22 юни 2010-а?

Тя се обажда по телефона привечер, иска да се видят. Опитала се да говори с мъжа си за тях, за детето, за бъдещето, какво ще правят, ако се случи най-лошото. Но той не желае, не може, дърпа се. Тя се чувства по-самотна от обикновено, а и не й е добре.

Те откликват. Всички освен Клара Валгрен. Тя самата тъкмо е родила. Син. Говорят си, че ще бъдат на една възраст, може би ще станат близки приятели. Децата на Линда и на Клара.

Когато пристига, е по-бледа от обикновено, но в това няма нищо странно, преживява тежки моменти. И физически, и психически. На въпроса как се чувства, отговаря, че не й е добре, за първи път има усещане, че нещо не е наред. Това я плаши, кара я да се пита, да се съмнява. Положението се утежнява от това, че мъжът й не успява да я подкрепя. Че никой не е до нея. Има една приятелка, Тересе, но и тя не я подкрепя както трябва, не я разбира напълно. Казва само, че ще приеме което и решение да вземе Линда, че зависи от нея, но между редовете се чете, че според приятелката й тя допуска грешка.

Затова си няма никого.

Освен Ab ovo.

Говорят си за всичко, не само за бременността и тревогата, помагат й да се успокои, да се почувства по-добре, да се отпусне. Опитват се да я отърват от тревожността, да й помогнат да намери утеха в това, че Бог винаги постъпва правилно, да усети радостта, че носи в себе си нов живот. Да се наслаждава на чудото, което расте в нея. След разговора се молят заедно. За нея, за нероденото й дете, за мъжа й. Молят се всичко да мине добре, молят се за сила в тежкото положение, в което е изпаднала, молят се да забрави тревогите и да се сдобри с мъжа си, любовта между тях да разцъфти отново.

Сякаш се чувства по-добре, по-весела е, по-спокойна. Благодари им, не знае какво би правила без тях. Без вярата си. Без Бог. Приготвят се да се разотиват. Линда само иска да се отбие до тоалетната. Чакат я, бъбрят си — за Линда и детето, разбира се, но и за други неща.

Улрика първа го забелязва.

— Ужасно дълго се забави.

Чакат още минута-две, после всички слизат до тоалетните на долния етаж. Само една е заета и заключена. Почукват.

— Линда.

Но не получават отговор.

— Линда, добре ли си, наред ли е всичко?

Все така няма отговор. Настъпват няколко секунди хаос, преди да решат, че все някак трябва да отворят вратата. За щастие ключалката е стара, от онези с процеп от външната страна, в който можеш да пъхнеш монета или ключ и да завъртиш, да отвориш отвън. Така и правят.

Линда лежи на пода. В безсъзнание е. Има много кръв. Всички изпадат в шок, не знаят какво да правят. Ида тихо се моли зад тях. Улрика влиза в тоалетната, опитва се да събуди Линда, търси пулс. Има пулс, неритмичен, но ясен. Трябва й помощ, трябва да я закарат в болница.

— Викайте линейка!

Естествена реакция, правилна реакция, само че не могат. Не могат да извикат линейка. Намират се в помещенията на Църквата. На Шведската църква. Тя при никакви обстоятелства не бива да се свързва с тяхната група, с тяхната дейност.

— Разбирате ли колко е нередно? — прекъсна Ингрид разказа си и Себастиан и Ваня видяха как се поизправи на фотьойла; този въпрос явно я вълнуваше. — Група, която защитава словото на Библията, Божието слово като неопровержимо и неоспоримо, не може да показва, че принадлежи към Църквата.

— Защо не може? — попита Ваня, макар да имаше чувството, че знае отговора.

— Защо ли? Защото тя напълно изгуби посоката. Щяха да направят всичко възможно да се дистанцират, да обяснят, че не са замесени, че не знаят нищо и че ще вземат мерки.

— Да изритат фундаменталистите — предложи Себастиан.

— Ще вземат мерки срещу това, че вярваме и живеем според Божието слово — продължи Ингрид, сякаш не е чула подмятането му; и той, и Ваня забелязаха, че страните й започват да поруменяват. — Защото защитаваме светостта на живота. Толкова ниско са паднали, че щяха да се отърват от нас, от тези, които защитават ценностите, които би трябвало да са техни. Точно затова Шведската църква е в криза.

— Значи не сте се обадили за линейка от страх да не ви уволнят?

Ингрид се обърна към Себастиан и на Ваня й се стори, че търпението й е на изчерпване. Ваня тихо изруга. Нуждаеха се от възможно най-пълна информация, а в такъв случай постоянните подмятания не бяха най-добрата тактика.

— Не очаквам от вас да разберете — каза Ингрид със — помисли си Ваня — впечатляващо самообладание.

— Хубаво, защото не разбирам.

— Ако по някаква причина диоцезът не ме отстранеше, обществеността щеше да го изиска. Публичен линч в социалните медии. Тогава не беше чак толкова зле, колкото днес, когато Туитър може да унищожи целия ти живот, но пак беше страшно.

— Сигурен съм, че все някъде има някоя откачена свободна църква, която би ви приела с отворени обятия.

— Себастиан — намеси се Ваня решително. — Млъквай.

Той се подчини. Знаеше какво иска тя, какво той за малко да провали. Ваня пак се обърна към Ингрид:

— Извинете колегата ми. Моля ви, продължавайте. Какво стана?

С общи усилия качват Линда в колата, на задната седалка. Все още кърви, но от време на време идва в съзнание, уплашена е, объркана е. Ингрид шофира. Ребека и Ида седят от двете й страни, неспособни да помогнат с каквото и да било. Паникьосани. Улрика е на седалката до шофьора. Ингрид се опитва да се съсредоточи върху пътя, върху възможно най-бързото преминаване през все още по лятно светлата нощна Упсала. От време на време поглежда в огледалото за обратно виждане.

От задната седалка се чува поток от осведомявания и въпроси с високи, пронизителни гласове.

Тя кърви!

Кога ще стигнем?

Загуби съзнание!

Ще оживее ли?

Мисля, че не диша. Диша ли?!

Напрегната, Ингрид ги моли да млъкнат, не знае, не може да отговори на въпросите им. Пак поглежда в огледалото. Линда за миг идва в съзнание. Очите й са уплашени и умоляващи. Знае, че всичко се е объркало, и с жалния си поглед мълчаливо умолява Ингрид да я спаси. Но въпреки това тя спира, когато са само на няколко минути от входа на спешното отделение. Изведнъж го осъзнава. Пристигането й с Линда в болницата няма да остане без последствия.

Ще се задават въпроси, ще се изискват отговори, ще се правят връзки.

Докато се опитват да решат какво да правят, бавно приближават болницата. Накрая намират усамотено място близо до спешното и изкарват Линда от колата. Внимателно я оставят на земята, докато Улрика, която изглежда най-овладяна от всички, изтичва до спешното, отива на регистратурата. Бързо обяснява, че навън, на земята, лежи жена, кърви, изглежда много зле. После изчезва, преди някой да успее да я разпита, и отива на уреченото място, където я чакат останалите. Виждат как служителите на спешното отделение намират Линда и я вкарват в отделението. След това жените си отиват. По пътя никоя от тях не продумва.

Връщат се в църквата, почистват тоалетната, подреждат. Събитията от вечерта се заличават, все едно не са ставали. Уговарят се за история, към която при нужда да се придържат всички. Били на гости на Улрика. Хапнали и си поприказвали. Ингрид и Ребека тръгнали с Линда към дома й. По пътя се разделили. Недалеч от болницата.

Направиха всичко по силите си за Линда. Независимо от изхода, няма причина Ab ovo да се замесва. Няма полза. С натежали крака и натежали сърца се разделят пред църквата. Никоя не се гордее със стореното, но нямаха избор.

— Какво щяхте да правите, ако беше оживяла? — попита Себастиан с нескрито любопитство. Набързо скалъпеният им план е щял да рухне в момента, в който Линда дойде в съзнание.

— Не мислехме толкова напред — призна Ингрид, без да увърта, и пак се обърна към Ваня. Смени фокуса, смени темата. — Защо смятате, че станалото с Линда е свързано с това, което преживяваме?

Ваня погледна Себастиан, който остави отговора на нея. Тя се поколеба за момент, но избра истината:

— Смятаме, че извършителят иска да забременеете. Да ви изправи пред невъзможен избор. За наказание.

— Не е работа на хората да наказват, само на Господ.

— Не всеки вярва в Господ — изсумтя Себастиан. — За щастие.

Той стана да си върви. Беше му писнало — и от Ингрид Дрюбер, и от разговора. Освен това бяха готови, получиха това, за което дойдоха. Той се спря на вратата да изчака Ваня.

— Защо се случва сега? — попита Ингрид и я спря, докато ставаше от дивана. — Минаха осем години. Защо точно сега?

Въпрос, който те самите си задаваха, откакто бяха почти сигурни във връзката със смъртта на Линда; но все още нямаха отговор.

— Не знаем. Да ви е известно да е станало нещо в последно време, някой да се е свързвал с вас?

— Дойде един журналист. Бил чул за Ab ovo.

— Аксел Вебер?

— Да, така се казваше, беше тук, но нищо не стана и повече не се върна.

— Кога беше това?

— Преди две седмици може би.

След намесата на „Риксмурд“, след пресконференцията. Ваня се опитваше да разбере дали някой друг е показвал интерес към събитията от онзи юни преди осем години. Преди да започнат нападенията и изнасилванията. Но тя предполагаше, че проучването на Линда, което извършваха Били и Карлос, ще им даде имена, с които да работят. Близки до нея мъже, загубили всичко при смъртта й — така каза Себастиан. Едва ли имаше много хора, които да отговарят на това описание.

Тя отново понечи да се изправи. Този път успя, но не стигна по-далеч от вратата, която Себастиан още държеше отворена, преди Ингрид отново да я спре:

— Кандидатирала съм се за изборите за епископ.

— Знаем.

— Нали не е необходимо това да се разчува, да става обществено достояние? Наистина направих всичко по силите си да ви помогна.

— По всяка вероятност разследването на смъртта на Линда Форш ще бъде отворено отново — отвърна Ваня. — Зависи до какъв извод ще се стигне.

Подозираше, че изводът ще е, че всички, присъствали онази вечер, от които Ингрид беше единствената още жива, ще бъдат намерени за виновни за причиняване на смърт, а за такова обвинение давността щеше да е изтекла. Не изглеждаше вероятно някой прокурор да повдигне обвинения за непредумишлено убийство. Затова по всяка вероятност случаят никога нямаше да стане обществено достояние.

— Антиаборт група в рамките на Шведската църква, която допринася за смъртта на млада жена и нероденото й дете и после се опитва да го скрие — чу тя Себастиан. — По-добре се надявайте вашият Бог да иска да остане в тайна, иначе лошо ви се пише, мен ако питате.

Той блъсна вратата и си отиде. Ваня изгледа Ингрид извинително и го последва, забърза и го настигна на средата на пътя до изхода, вече с телефона на ухото, за да докладва на Торкел и да попита дали те са открили нещо.

— Понякога изобщо не разбирам какви ги вършиш — подхвърли тя, докато чакаше Торкел да вдигне телефона.

— И аз не знам, загадка е.

— Не е, просто си идиот — заяви Ваня твърдо и двамата оставиха темата и църквата зад гърба си.

В конферентната зала беше топло.

Това беше първата мисъл на Торкел, когато, вече леко изпотен, влезе и се присъедини към другите, след като се върна от Стокхолм. Хвърли бърз поглед към термостата до вратата. Двайсет и шест градуса. После погледна Карлос, който седеше до масата, обърнал дясната си страна към другите — слухът на лявото му ухо още не се беше възстановил след катастрофата — навлечен с риза, пуловер и грейка. Навън температурите се бяха върнали към нормалните за края на октомври, дори малко отгоре. По обяд взе да пръска ситен дъждец и засега нямаше признаци, че скоро ще спре. Небето и градът бяха сиви. Оставаха три дни до началото на ноември, но времето беше избързало и беше покрило страната с най-мрачната си, най-потискаща пелена. Това доста добре отговаряше на настроението им. Имаха възможен, даже вероятен мотив, но днес не бяха по-близо до арест, отколкото когато започнаха.

Дотук нито един от мъжете, чиито снимки бяха закачени на бялата дъска, не приличаше на човека, когото търсят. Първият, цветна снимка, около трийсетгодишен, кафяви очи, тъмна коса, кръгло, гладко обръснато лице, което излъчваше добродушие. Хампус Бугрен, партньорът на Линда и баща на нероденото им дете.

До него мъж на същата възраст. Черно-бяла снимка, взета от паспортния регистър. Пронизващи тъмни очи под обръсната глава, никакъв намек от усмивка. Външност, заради която, ако снимката му бъдеше поместена на първа страница или в интернет, мнозинството от гражданите незабавно би решило, че той е виновният. Макар че същото можеше да се каже за деветдесет процента от населението — много малко хора успяваха да изглеждат симпатични и вдъхващи доверие на паспортните си снимки.

Мъжът на възрастта на Торкел и Себастиан на третата снимка не правеше изключение. Същите тъмни очи като на по-младия мъж, но с тъмна къдрава коса и брада. Носеше голяма халка на едното ухо.

Родриго и Даниел Валбуена.

Бащата и полубратът на Линда.

И още един мъж, когото Торкел не беше виждал досега. Същата възраст като Хампус, около трийсетте, с високо чело, сресана назад светла коса до раменете, бледи очи зад очила, извънредно голям нос над тънки устни и над тях мустаци, на които би завидял всеки порноактьор от седемдесетте.

— Кой е Борис Холт? — кимна Торкел към новото попълнение на дъската, докато нагласяваше термостата на търпимите двайсет и три градуса и си сваляше якето.

— Приятел на Линда. Най-добрият й приятел според Тересе. Поне до 2010-а — отговори Ане-Ли, докато Торкел сядаше на един от свободните столове около конферентната маса. — Всички свършихме много работа днес — продължи тя. — Но мога да започна с посещението ми на „Алмквистгатан“.

Милан Павич отвори вратата. Ане-Ли обясни за какво е дошла, искаше да говори с Тересе. Милан попита наистина ли е необходимо. Да, беше. Той й направи път да влезе в тристайния апартамент. Габриела, малката сестра на Тересе, седеше в хола. Все едно влизаш в черно-бяла фотография — сив диван до дългата стена, бели и сиви възглавници по него. Бял фотьойл със сиво одеяло отгоре. Черно-бели снимки на стените. Светлосив килим под бялата масичка. Абажурите, вазите, всички детайли — бели или сиви. Единственият елемент с нещо като цвят беше кафявият паркет на пода.

Габриела предложи на Ане-Ли да я почерпи нещо. Тя отказа и седна на фотьойла. Едва ли не предпазливо, сякаш се страхуваше червената й рокля да не се обезцвети.

— Как е тя? — попита тя сестрата, докато чакаха.

— Все спи.

Значи не много добре, помисли си Ане-Ли. Половин минута след това Тересе дойде в стаята и потвърди предположението й. Беше се наметнала с кимоно над бельото. Имаше вид, че изобщо не е мигнала. Изглеждаше уморена — сенки под очите, бледа и суха кожа, почти прозрачна, очите леко притворени, сякаш се искаше усилие на волята, за да ги държи отворени. Седна на дивана, Милан беше до нея, нежно сложил ръка на рамото й. Ане-Ли имаше чувство, че той няма намерение да я изпуска от поглед. Никога повече.

— Как сте? — попита я.

— Не съм добре.

— Дали имате сили за няколко въпроса? — продължи Ане-Ли с толкова съчувствие, колкото можеше да вложи.

Тересе кимна, уви се в кимоното и сключи ръце пред корема си, сякаш се опитваше да се предпази от нещо.

Ане-Ли си пое дълбоко дъх и разказа какво знаеха и какво подозираха. За Ab ovo, за смъртта на Линда, за това, че някой вероятно отмъщава за нея и — след известно колебание — че причината да бъде нападната два пъти е опит да забременее.

— Затова е важно в болницата да сте взели противозачатъчно. Нали ви дадоха?

Тересе само кимна. Ане-Ли видя как очите й се напълниха със сълзи. Все едно нападението, насилието над тялото й, над цялото й същество не бяха достатъчни, ами и някой имаше цел, гнусен план да унищожи онова, което трябваше да е мечтаният резултат от любовна връзка, да го изврати, да го превърне в нещо грозно и гротескно.

— Вие не сте били в Ab ovo. — Ане-Ли реши да продължи, не се знаеше колко още ще има сили Тересе да отговаря на въпросите й.

— Не.

— Знаехте ли за рисковете около бременността?

Кимване.

— Но не се опитахте да я убедите да я прекъсне.

По-скоро твърдение, отколкото въпрос. Ако не беше така, Тересе нямаше да пострада.

— Тя не искаше. Наистина не искаше — каза Тересе, докато сълзите бавно се стичаха по бузите й.

Милан я притисна към себе си, сякаш искаше да се увие около нея, да я предпази от всичко и всички.

— Тя беше най-добрата ми приятелка. Затова я подкрепях.

— Естествено.

— Нямаше си никого. Извън църквата.

— Ами родителите й и брат й?

— Те не знаеха нищо. Беше сама. Аз я подкрепях.

Не така е видял нещата извършителят. В неговите очи онези, които не са сторили всичко по силите си да предотвратят станалото, бяха съучастници.

— Сещате ли се за някого, който би искал да отмъсти за нея. Освен бившия партньор, баща й и полубратът.

— Борис — отговори тя направо, без замисляне.

— Кой Борис?

— Борис Холт. Бяха съседи на „Юмшилсгатан“, знаете ли къде е?

Да, тя знаеше.

— Вечно бяха заедно, направо ревнувах. Нали разбирате, тя беше най-добрата ми приятелка, но аз не бях нейната.

Ане-Ли познаваше това усещане. Тя самата беше имала такива приятелства, в които другият означаваше повече за нея, отколкото тя за него. Винаги беше тежко да го осъзнаеш.

— Но Линда му обърна гръб, когато той не подкрепи решението й да задържи детето. Мисля, че беше влюбен в нея.

— Оказва се, че като малки всяка вечер седели заедно на покрива. Гледали залеза, говорели си за всичко, той й бил повече като брат, отколкото истинския й полубрат — завърши Ане-Ли разказа си за посещението при Тересе.

— Е, какво знаем за Борис Холт? — обърна се Торкел към Карлос и Били.

Мъж, загубил любимата си. Точно каквото търсеха.

— Шеф на логистиката във фирма, продаваща домакински уреди. Живее край Нортелйе от 2013, женен от 2015-а с две доведени деца — докладва Карлос.

— Изпратихме ли някого при него?

— Няма смисъл, вчера заминали за Кипър. Есенна ваканция. Връщат се в неделя.

Торкел разбра, че ще трябва да чакат. Да се обаждат на кипърската полиция, за да разпита Холт на място, беше неосъществимо по няколко причини; ако се свържеха с него, в най-лошия случай щяха да го предупредят, че са го надушили, а това не беше много разумно, когато заподозреният вече се намираше извън страната. За момент Торкел се поколеба дали да не изпрати в жилището на Холт край Нортелйе технически персонал да събере ДНК, за да са сигурни до прибирането му в Швеция дали той е извършителят; Холт обаче не можеше да се класифицира като главен заподозрян въз основа на информацията, с която разполагаха — харесвал е Линда, това беше всичко; нямаше как да е оправдание за извършване на обиск.

— Досега не се бях замисляла — прекъсна Ваня размислите му. — Ако планът е жените да забременеят… 2018 сме, достатъчно е само да вземат противозачатъчно.

— Бих казал, че Тересе е единствената, с която би се получило — отвърна Себастиан. — Ако членуваш в Ab ovo, едва ли ще одобряваш аборта.

— Тересе се е прибрала с онази служба „Автомобили за безопасност“, какво знаем за тях? — Ане-Ли насочи разговора в друга посока и се обърна към Карлос, който се поизправи и погледна отворения на масата бележник.

— Започнали преди пет години като услуга за студенти, оттогава се разраснали и сега имат пет автомобила. Управлява ги основателят Феликс Хукстра.

— Той какво каза?

— Нямаше го.

— Къде е?

— Линшьопинг, Векшьо и после Бурос, малко турне из всички университетски градове, където общините проявиха интерес към нашата идея — обясни младата жена, която отвори вратата при позвъняването на Карлос.

След като той показа полицейската си карта и каза какво иска, тя го покани в офиса на „Автомобили за безопасност“ в центъра на Упсала. На първите му въпроси отговори, че се казва Саманта и в момента е сама.

— Това не е общинско начинание — отбеляза Карлос, когато я последва към една от стаите, след като отказа да си свали връхните дрехи.

— Не, но въпросите на безопасността в момента са страшно актуални, властите се опитват да си сътрудничат с бизнеса. Както при нас.

Саманта размаха ръце из празното помещение — жест който трябваше да обхване цялата им фирма. Което не беше трудно. Три бюра и пет компютъра. Кухненски бокс в единия ъгъл. Табло за бележки, няколко постера и карта на Упсала на стените.

Саманта обясни, че ще е сама, поне докъм четири часа, когато започваше да се стъмва. Тогава услугите им бяха най-търсени. Почти всички, които работеха за тях, си имаха и друга професия и обикновено не можеха да идват повече от няколко пъти в седмицата, и то привечер.

— Колко души работят тук? — попита Карлос.

— Двайсетина, но в обикновена вечер тук сме трима-четирима плюс шофьорите. През почивните дни малко повече.

— Ще ми трябва списък на всички служители.

— Те не са служители, всички са доброволци, не получават заплата.

— Ще ми трябва списък на всички, работещи тук — промени въпроса си Карлос без ни най-малък намек за раздразнение, макар че Саманта трябваше да разбере какво има предвид още първия път и с тази поправка се прояви като доста дребнава.

— Всички представят свидетелство за съдимост — обясни Саманта по начин, който трябваше да покаже колко излишно е искането на Карлос.

— Не се съмнявам, но все пак списъкът ще ми трябва.

В най-добрия случай щеше да изскочи име, което вече фигурира в разследването. Някой, когото можеха да свържат с Линда Форш или някоя от жертвите. И по-странни неща ставаха.

— Не съм сигурна къде е точно, Феликс се занимава с тези неща. Или Реми, тя върши основната част от административната работа, но тя отсъства днес.

— Обадете се на някой от двамата — предложи Карлос, което Саманта като че ли прие за добра идея.

Тя извади телефона си, набра номер, след няколко секунди получи отговор, каза, че е тя и обясни за какво се обажда. После отиде при един от компютрите и се логна, получи инструкции как да продължи, насочиха я до местоположението на файла и след малко принтерът в ъгъла забръмча.

— Има ли още нещо? — попита, докато държеше телефона на ухото си.

— Пазите ли информация за всеки превоз?

— Пазим ли информация за всеки превоз? — повтори Саманта по телефона.

Няколко кимвания, едно „окей“ и пак щракане по клавиатурата.

Най-вече ги интересуваше колко време минава между обаждането на клиента до идването на шофьора и стигането до дома. Не че Карлос се надяваше да научат кой знае какво от това; имаше чувството, че по-скоро моли за тези данни, за да може да отхвърли евентуална връзка между нападенията и фирмата. Някой да получи обаждането тук, да се увери, че клиентката ще е сама, когато се прибере вкъщи, да го предаде на съучастника си, които да отиде на адреса, да проникне в дома й и да я причака — безспорно звучеше неправдоподобно…

— И на практика невъзможно във времевата рамка, с която разполагаме — завърши Карлос информацията от посещението в „Автомобили за безопасност“.

— Някоя от другите жертви използвала ли е услугите им?

— Клара никога, в това сме сигурни. В Йевле, където е живяла Ребека, те нямат коли. А Ида… проверих часа на касовата бележка, която намерихме — излязла е на пазар на двайсет и първи, посред бял ден, а тогава не са карали никого.

— Добра работа — похвали го Торкел, когато Карлос затвори бележника си.

Доста беше впечатлен от вечно мръзнещия мъж. Да провери движението на автомобилите за сигурност спрямо касовата бележка на Ида, беше умно. Торкел обичаше да работи с такива хора. Ако някой ден Карлос решеше да си смени работата той щеше да го приеме с отворени обятия. Щеше да е добро попълнение към екипа — спокоен, методичен и симпатичен. Освен това, ако Карлос един ден се озовеше в „Риксмурд“, щеше да е приятен бонус, че Торкел е отмъкнал от Ане-Ли най-приближения й служител.

— Пита ли дали Вебер е идвал при тях? — обади се той и беше сигурен, че ще получи утвърдителен отговор.

Че Карлос е попитал, а не че Вебер е ходил при тях. Той сякаш беше потънал вдън земя, не отговаряше на обажданията на Торкел, не се свързваше с него.

— Не бил ходил. Поне не и според онази Реми, с която говори Саманта, а тя явно знаеше всичко, ставащо в онова място.

— Не се ли е обаждал? — учуди се Урсула.

Тя го беше виждала само един път, но знаеше, че Торкел изпитва известно професионално уважение към него, а и понякога той наистина им помагаше в разследванията.

— Не.

— Какво казаха от „Експресен“?

— Нищо.

Торкел седеше до лъскавата тъмна дъбова маса в елегантната конферентна зала с историческите статии в рамки по стените. Спомняше си миналия път, когато седя тук, тогава със Себастиан убедиха бившия главен редактор Ленарт Шелман да се съгласи да пусне интервю със Себастиан, което непряко доведе до смъртта му от ръката на Давид Лагергрен. На Шелман, не на Себастиан. „За съжаление“, помисли си той неволно, но веднага се засрами.

Помнеше също, че тогава беше не по-малко ядосан на Шелман, колкото беше сега на приемничката му.

— Нищо ли не можете да ми кажете?

— Не и по какво е работел, не.

Торкел замълча, пое си дълбоко дъх. Беше дошъл, защото научиха, че Вебер се е свързал с Ингрид Дрюбер, че вероятно е намерил връзка между Линда Форш и Ab ovo.

Вебер беше добър в работата си.

Торкел трябваше неохотно да признае, че съществуваше известна възможност той да е стигнал по-далеч в разследването от тях. Всичко, което знаеха дотук, сочеше точно към това. Или поне че е стигнал до същото място, но по-бързо.

А сега научи, че никой не е виждал Вебер от близо две седмици. Един, доколкото Торкел разбираше, високоценен дългогодишен колега, изчезнал, докато разследва тежки престъпления. Човек би очаквал ръководството на вестника да сътрудничи за разкриването на съдбата му.

Но явно не.

— Не ми ли казахте току-що, че не сте го чували и виждали от повече от седмица? — изуми се Торкел, надяваше се да не я е разбрал правилно.

— Дванайсет дни — потвърди Соня.

— Типично ли е за него просто да изчезва ей така?

— Не, според колегите никога не се е случвало.

— И въпреки това не искате да ми кажете какво е открил, каква може да е причината за изчезването му?

— Може и да искам, но не мога.

Торкел веднага разбра какво има предвид, беше ставало и друг път. Защитата на информаторите. Страхотен закон, който заставяше журналиста да защитава самоличността на информатора си. Разбира се, че един главен редактор не би рискувал да наруши закона. Торкел не беше и очаквал да получи свободен достъп до компютъра на Вебер, но вярваше, че все някой ще благоволи да му помогне.

— Глупости — изръмжа той, наведе се към нея и повиши глас. — Ако вие прочетете записките му, историята на търсенията му в интернет, можете да ми дадете информация, без да нарушите нито един закон.

Усещането за дежа вю беше силно. Беше провел същия спор, беше изпитал същото раздразнение и с Шелман, но този път беше още по-наложително той да надделее. Имаше чувството, че причината за изчезването на Вебер е, че е стигнал твърде близо до извършителя.

Опасно близо. Смъртоносно близо.

Но по-далеч не е стигнал.

Соня обясни спокойно, че разбира аргументите му, че ако за изчезването на Вебер не беше вече съобщено в полицията, тя би могла да обмисли да го направи, но не можела да позволи вестникът да дава информация на властите. Това би предизвикало сериозни проблеми с доверието на информаторите и особено в тези времена на фалшиви новини и намаляващо доверие на хората към сериозната преса било особено важно да не дават муниции, с които да стрелят по тях самите.

Торкел имаше още аргументи — етични, морални, основани на факти — но знаеше, че няма да има полза. Соня беше решила. Той й благодари за отделеното време, прекоси офиса на редакцията по посока на асансьорите и две минути по-късно, след като остави посетителската си карта на регистратурата, излезе от сградата. Когато се озова на открития площад отпред, повя леден вятър и той спря, за да си закопчае якето.

— Полицай ли сте? — попита някой зад гърба му и той се обърна.

Жена на около трийсет години вървеше към него. Тя бързо се представи като Кайса Крунберг. Стори се позната на Торкел. Не беше ли горе в редакцията?

— Познавате ли Аксел? — попита тя и потвърди предположението му. — Затова ли сте тук?

— Да, вие познавате ли го?

Торкел усети, че надеждата се връща. Тя беше тръгнала след него, едва ли я е водело само любопитство.

— Знаете ли по какво е работел?

Кайса се огледа като в стар шпионски филм и той несъзнателно се отдалечи на няколко крачки от входа, по-близо до стената.

— Занимаваше се с нещо на име Ab ovo. — Тя направи кратка пауза между б-то и о-то, вероятно за да подчертае, че е важно и да му помогне да го запомни. — Питаше как можеш да възстановиш изтрита уебстраница, но мисля, че никой не му помогна.

Торкел разбра по реакцията й, че не е успял да скрие разочарованието си.

— Вече сте го знаели — въздъхна Кайса.

— Да. Не е ли споменал други имена или къде ще ходи, нещо подобно?

— Не, за съжаление.

— Благодаря все пак — кимна Торкел и тръгна към колата си, за да се върне в Упсала.

— Държа на него — подвикна Кайса. — Какво смятате да правите сега?

— Ще обявим колата му за издирване и ще се опитаме да проследим телефона му — добави Торкел, след като обобщи преживелиците си с представителите на четвъртата власт в Стокхолм. — Можеш ли да го направиш, Били?

Били вдигна очи от лаптопа си. Тъкмо беше влязъл в геймърския форум, за да го провери пак. Рано сутринта отвори страницата и отговори, съгласи се да плати. Не че беше решил дали ще го направи, но така печелеше време. Като че ли напоследък само това правеше. Печелеше време. Отлагаше нещата за бъдещето и се надяваше по някакъв чудодеен начин да се решат сами. Сега чакаше отговор от WoLf232, но дотук постът на Били беше последният в темата. Сутринта отдели известно време на опити да проследи профила, но без успех, а после си имаше други проблеми. По-точно работа. Това, на което би трябвало да посвещава цялото си внимание, а вместо това забелязваше, че в последно време все по-често губи концентрация, все по-често прехвърля задълженията си на Карлос.

Дали едно посещение при Стела щеше да му помогне?

Отхвърли идеята. Нямаше да е необходимо. Нямаше да оправдава копнежа за червената стая с работата си. Това не беше от разследванията с много технически задачи, затова неговите специални умения не бяха особено търсени. Няколко пъти анализира записите от охранителните камери около местопрестъпленията, прегледа телефоните на Силас Франсен, проследи в интернет Дан Тилман, колкото можа, провери миналото на Ингрид Дрюбер и на четиримата мъже, чиито снимки бяха окачени на бялата дъска. А сега трябваше да се опита да проследи и Аксел Вебер през телефона му.

— Да, няма проблем — кимна той и затвори лаптопа. — Но ако не го е използвал дванайсет дни, има голям риск да е паднала батерията — добави той и се надяваше с това да е дал да се разбере, че няма да се получи.

— Имаме също компютъра и таблета на Улрика — напомни Урсула и Били кимна.

— Започнах с тях.

— Какво каза вдовецът? — попита Ане-Ли.

— Йоста? Не много. Или по-точно страшно много, но не много неща, от които да има полза за нас.

Белокосият мъж излезе да ги посрещне още преди Урсула и Били да са успели да влязат в двора. Бяха паркирали пред едноетажна червена тухлена къща на сънлива улица с много подходящото име „Тихият път“. Градината все още беше доста зелена — три големи ели до къщата, жив плет зад кафявата ограда и няколко златисти хвойни в различни форми и размери между моравата и лехите.

— За къщата ли сте дошли?

Мъжът кимна към малка оранжева табела с логото на агенция за недвижими имоти до един нисък чемшир.

— Не.

— Хубава бърлога е, но е прекалено голяма само за мен — продължи той, сякаш отрицателният отговор беше минал покрай ушите му. — И дворът е грамаден, а аз не си падам по градинската работа, Улрика я обичаше, на мен даже тревата не ми се коси.

— От полицията сме — прекъсна го Урсула и обясни, че са дошли да говорят за Улрика и за смъртен случай отпреди осем години.

— Линда? — кимна мъжът с леко въпросителна интонация и ги покани в къщата. — Искате ли кафе, тъкмо щях да си правя?

Урсула и Били отказаха, но имаха чувството, че така или иначе ще получат по чаша. Тръгнаха след белокосия мъж, който, преди да отвори входната врата, се обърна към тях:

— Казвам се Йоста между другото.

Били и Урсула също се представиха и влязоха в къщата.

— Няма нужда да се събувате — осведоми ги домакинът и те отидоха направо в кухнята, само по пътя си свалиха връхните дрехи. — Сядайте, сядайте — посочи Йоста столовете около кухненската маса, докато се обръщаше към плота и белите шкафове, за да направи кафе.

Урсула и Били си метнаха якетата на облегалките и седнаха. На масата беше оставен сутрешен вестник, отворен на кръстословицата, до него — молив, гумичка и очила за четене. До прозореца, на чийто перваз стояха две саксии с растения с червени цветове, които дори Били разпозна като мушката, беше сложена кутийка с по шепа хапчета във всяко отделение за взимане по три пъти на ден, няколко рекламни брошури и купчина пликове, които — или поне най-горният — съдържаха писма от поликлиниката на Готсунда.

— Разбрахме, че съпругата ви е починала през пролетта — започна Урсула, за да обясни за какво са дошли.

Йоста беше готов с кафемашината, с кимване отвори един от шкафовете над мивката и извади три чаши.

— Осемнайсети април. Не издържа повече… Никой не очакваше аз да я надживея. Нали съм над двайсет години по-стар. Тя беше само на двайсет и две, когато се запознахме, така че никой не беше очарован, най-малко родителите й, струва ми се, но ние останахме заедно двайсет и девет години. Имаме две деца…

Той посочи хладилника, на който бяха залепени две снимки. Едната на мъж на около двайсет и пет години с бебе на ръце и друго дете, две-три годишно, вкопчено в него. Другата с по-млада тъмнокоса жена, усмихната на фона на място, което приличаше на Югоизточна Азия.

— Йоханес и Емели, две внучета. Последното, Мая, се роди през март, така че Улрика успя да я види.

— Споменахте някоя си Линда, когато ви казахме за какво искаме да говорим с вас — направи Урсула нов опит да насочи разговора към това, за което бяха дошли.

— Да.

— Какво можете да ни кажете за нея?

Йоста отвори хладилника и извади отворен пакет бисквити, сложи го на масата.

— Беше нейна позната от църквата. Няколко жени си имаха малка група, събираха се от време на време. Мляко?

— Не, благодаря. Знаете ли какво са правели?

— Не, срещаха се, разговаряха — леко сви рамене Йоста, докато затваряше хладилника. — Като клуб по ръкоделие, предполагам, само че без ръкоделието.

Значи той не знаеше какво е Ab ovo и с какво се е занимавало. Или пък знаеше, но не знаеше дали те знаят и не смяташе за нужно да ги осведомява. Не че имаше значение. Той говореше с тях повече от охотно и това беше важното.

— Какво ви разказа тя за Линда?

— Че умряла. Била бременна и тя, и детето умрели. Била на гости тук същата вечер, вечеряла заедно с другите. Мен ме нямаше, но Улрика ми разказа, като се прибрах. Много години работех в една технологична компания. Доста пътувах. Беше приятно, срещах се с чудесни хора, но, разбира се, беше и тежко; особено когато децата бяха малки, пропусках много неща. После, като остарях, пътуванията намаляха, но пък бяха по-далечни. Често работехме с Китай. Забележителна страна. Ходили ли сте?

— Не.

— Работих, докато навърших шейсет и девет, въпреки че понамалих темпото. Не ми се щеше по цял ден да вися вкъщи; и без това Улрика ходеше на работа. Пенсионирах се окончателно преди пет години. Но догодина навършвам седемдесет и пет, затова идва време да продам къщата и да си намеря нещо по-малко и по-лесно за поддържане. Обмислям да се преместя някъде по-близо до децата; и двамата живеят на юг. Йоханес и семейството му са в Калмар, а Емели тъкмо си купи жилище в Хелсингборг.

— Линда? — прекъсна го Урсула с въпросителен тон.

Почти й беше съвестно — изглежда, белокосият мъж отдавна не бе разговарял с никого.

— Да, Улрика го прие тежко, наистина. След това… не знам. Нещо й тежеше.

— Никога ли не говорехте за това?

— Тя не искаше, но виждах, че нещо й тежи.

— А знаете ли дали е говорила с някого?

Йоста се обърна към кафемашината, взе каната и наля в чашите на масата.

— Поддържаше връзка с църквата. Дойде някакъв нов свещеник, когото харесваше, Корнелис някой си… Виждаше се с него и с някаква дяконеса като че ли, не съм сигурен.

Погледите на Били и Урсула се срещнаха. Изглежда, и двамата мислеха едно и също. Ако смъртта на Линда е тежала на Улрика, може да е решила да направи нещо, преди да умре. Да каже на някого.

Да се покае.

Да получи опрощение.

С кого може да е говорила?

С някого от църквата, разбира се, но съществуваше възможност угризенията на съвестта да са я накарали да протегне ръка и към близките на Линда. Но осем години са много време и не изглеждаше вероятно да е поддържала връзка с някого от тях; ако изобщо ги е познавала.

Къде в днешно време е най-лесно да намериш някого?

Били знаеше отговора.

— Улрика имаше ли компютър, таблет или смартфон? — попита той и лапна една бисквита, като малък обичаше да отхапва горната половина и да изстъргва шоколадовия пълнеж със зъби.

— Да, и трите — потвърди Йоста. — Аз не ползвам. Е, имам мобилен телефон, за да се чувам с децата, но останалото не. Засега мога да си плащам сметките по банков път и да чета вестници, и тъй нататък, но става все по-трудно и по-трудно. По телевизията и радиото всички говорят за интернет и за приложения, и подове и падове, и какво ли не, даже имената им не знам.

Тоест все повече говореха за реалността, помисли си Били. Да очакваш всички да осигуряват същите услуги като преди двайсет-трийсет години, беше като да искаш да пътуваш с парен локомотив или да слушаш музика на аудиокасети.

Други неща — по-добри и по-бързи — бяха взели властта.

— Тук ли са още компютърът й и другите неща? — попита той вместо това.

— Миналата седмица ходих в едно ново кафене — продължи Йоста без ни най-малък намек, че е чул Били. — Мислех да хапна нещо сладко, а се оказа, че не приемат пари в брой, представяте ли си? Не ти искат парите.

— В къщата ли са още компютърът й и другите неща? — повтори Били и този път получи отговор.

— О, да, всичко е в кабинета, искате ли да погледнете?

Те искаха повече от едно поглеждане. Искаха да вземат всичко със себе си. Нямаше проблем. Хубавото на това, че Йоста не използваше модерните технологии, беше, че не бързаше да му връщат „машините“, както ги нарече.

— Тъй че ще ги прегледам веднага щом приключим тук. Да видим дали ще излезе нещо — добави Били към отчета на Урсула за сутринта при Йоста.

Имаха чувство, че още едно парченце от пъзела си е дошло на мястото. Ако Улрика е искала да си излее душата, да помоли за прошка, това би обяснило защо всичко това ставаше чак сега.

— Добре, разбрахме какво е положението с най-добрия приятел, ами останалите? — Ане-Ли се изправи и с това даде знак, че наближават края на дългото съвещание. Отиде при дъската и посочи снимките. — Бившият й партньор, баща й и полубратът.

— Бившият партньор, Хампус Бугрен, живее в Худиксвал, специален педагог е, женен, има дъщеря. Нищо в полицейския регистър, нищо около него не прави впечатление — съобщи Били накратко и погледна към Карлос, за да му предаде щафетата.

— Родриго и Даниел Валбуена. Родриго пристига от Венецуела през 1977-а, жени се за Гюдрун Туршон, през 1980-а се ражда Даниел. Развеждат се през 1983-а, Родриго се жени за Ренате Форш през 1986-а, на следващата година се ражда дъщеря им Линда. Развеждат се, когато Линда е на петнайсет, Родриго се мести в Гьотеборг, където живее Даниел. През 2013-а и двамата се връщат във Венецуела и заедно отварят фирма за електроника. Опитах се да се свържа с тях. Има телефонен номер, който ме препрати директно към гласовата поща, както и имейл адрес. Писах и на испански, и на шведски, но засега няма отговор. С други думи, нямаме представа къде се намират — завърши той и погледна към другите.

— Може да е единият от тях, но не и двамата — обади се Урсула.

— Защо?

— Според лабораторията мъжете, които са оставили следи от сперма, не са роднини.

Ане-Ли кимна и пак погледна четирите снимки на бялата дъска.

— Приятелят. Холт. Познавал ли е брата или бащата?

— Би трябвало — каза Торкел. — Поне бащата, нали са били съседи.

— Или бившият партньор.

— Ако си имаме работа с бащата, неговото ДНК трябва да съвпада с това на Линда. Имаме ли нещо такова?

Тя се обърна към Себастиан и Ваня, които се спогледаха. Кой да разкаже за сутрешната им среща? Ваня кимна към Себастиан, който дълбоко въздъхна.

— Не беше никак лесно.

Точно това си казаха, когато Ане-Ли им се обади и ги помоли да се отбият при Ренате Форш, майката на Линда, понеже им била по път на връщане от Вестерос. Как да вземат ДНК от мъртвата й дъщеря, без да разкрият за какво им е, за какво ще използват пробата?

Беше невъзможно.

Същевременно мисълта да разкрият обстоятелствата около смъртта на Линда също не беше особено привлекателна. Жената осем години е вярвала, че дъщеря й се е прибирала от вечеря с приятелки, прилошало й е, тръгнала е към болницата, но не е стигнала. Нима наистина искаха да отхвърлят това трагично обяснение и да го заменят със значително по-зловещата истина? Решиха да я избягват, докато могат.

Заради нея.

От състрадание.

Навлязоха в Йоршундсбру. Дори не знаеха за съществуването на селцето, преди да въведат името му в джипиеса. Пак с негова помощ намериха „Скулвеген“ — редица от осем еднакви къщи на етаж и половина с минималните позволени метри разстояние помежду им. Островърхите къщи бяха или червени, или сиви. Ренате живееше в една от сивите. Третата на улицата. Спряха отпред, минаха покрай гаража и позвъниха на вратата. След малко видяха движение зад матираното стъкло и секунда по-късно жена на около петдесет отвори вратата. Себастиан не беше срещал кой знае колко ирландци в живота си, но мислите му се насочиха право натам, когато видя гъстата й червена коса и зелените очи. Носеше избелени джинси и дълга бяла риза, беше боса и на гърдите й висеше бижу във формата на хералдическа лилия. Обясниха кои са, откъде идват и че са дошли да говорят за дъщеря й Линда. С въпросителен и леко смутен поглед тя ги покани в къщата. Не бяха успели дори да седнат в модерната, обзаведена с вкус дневна, преди тя да ги попита защо искат да говорят за Линда. Себастиан я погледна — беше застанала на прага, видимо разтревожена, ръцете — вдигнати пред корема, едната нервно въртяща златния пръстен на другата.

— Възможно ли е да ви е останало нещо, което може да съдържа нейна ДНК? — попита Ваня.

Нямаше правилен начин, по който да изложат задачата си, нямаше как да смекчат удара, по-добре да говорят направо и да видят какво ще се наложи да разкрият.

— Не разбирам — изгледа ги объркано Ренате.

Той разбра, че няма да им се размине, ще трябва да й кажат всичко, което знаят. Догадките й за причината за посещението им вероятно бяха по-страшни от истината.

— Не казахте ли, че сте от „Риксмурд“? — Ренате потвърди с едно изречение опасенията на Себастиан.

— Да… — отвърна Ваня предпазливо.

— Убита ли е? — промълви безсилно жената на вратата и вдигна ръка пред устата си, очите й се насълзиха.

Себастиан и Ваня се спогледаха. Не можеха да продължават така. Себастиан я помоли да седне. Ренате се подчини, като все така въртеше притеснено пръстена.

Той започна да разказва спокойно и внимателно.

— Тя е знаела? — беше първата й реакция, след като Себастиан й обясни какво е станало, какво е наложило посещението им и въпроса дали в къщата има нещо с ДНК на Линда. — Линда е знаела, че може да умре?

— Така изглежда — кимна Себастиан. — Не сме чели картона й, така че не знаем точно какво са казали лекарите.

— Защо не ми е казала?

Какво да й отговорят?

Нямаше какво.

А и Себастиан знаеше, че Ренате не очаква отговор. По-скоро показваше, че трябва да преосмисли отношенията с дъщеря си, че и тя като повечето родители би очаквала децата й да дойдат при нея в подобна ситуация. Защото доверието между тях е толкова голямо, че те биха потърсили утеха и подкрепа в трудни моменти. Защото се познават добре. Беше болезнено и жестоко изведнъж да научи, че не е било така.

— А хората от онази група? — попита Ренате, след като се забави още няколко секунди, докато осмисли новината и се опита да си подреди мислите.

— Както казахме, работим върху теория, че някой им отмъщава — отговори Ваня.

Жената кимна, но после изведнъж се вцепени, като направи връзката между това, което й казаха, и причината, поради която бяха дошли.

— Защо искате ДНК на Линда? Да не би да подозирате Родриго? — попита тя с тон, който показваше точно колко е абсурдна тази идея според нея.

— Ни най-малко, но трябва да изключим възможно най-много лица — отговори Ваня толкова убедително, че дори Себастиан за момент й повярва.

— Той е във Венецуела — осведоми ги Ренате и им даде да разберат, че си губят времето. — Всички го мислеха за католик, но той беше атеист, Линда беше вярващата. Но и двамата уважаваха вярата на другия. Или липсата на вяра.

— Все още не успяваме да се свържем с него. И със сина му.

— Те я обичаха, но не… — Ренате замълча.

Идеята, че може да имат нещо общо с нападенията, беше толкова немислима, че дори не можеше да се формулира с думи. Една сълза потече по бузата й, тя я избърса с длан.

— Да ви се е обаждала Улрика Монсдотер? — попита Ваня, за да види дали теорията им за нещо като изповед от нейна страна може да се потвърди.

— Коя е тя?

— Не се е свързвала с вас?

— Не, коя е? От онази група ли е?

— Била е. Мъртва е.

— Да не би да е от жените, за които разказахте? Които са умрели?

Ваня разбра какво има предвид Ренате — една от умрелите вследствие на нападенията, изнасилванията. Да, тя не беше от тях, но нямаше причина да навлиза в подробности кой и кога, затова само кимна и продължи, като се върна на основния въпрос:

— Смятате ли, че в къщата може да има нещо с ДНК на Линда?

— Само че не е имало — отбеляза Ане-Ли с известно разочарование.

— Не и доколкото си спомняше, обеща да помисли и да се обади, ако се сети нещо.

— Окей, добра работа на всички — разпери ръце Ане-Ли в жест, който показваше, че прегледът на свършеното през деня клони към своя край.

Всички около масата взеха да се протягат и да си събират вещите.

— Сега искам да продължим по следния начин — продължи Ане-Ли и призова за вниманието им за още няколко минути.

Торкел сви устни. Винаги „аз“, никога „ние“. Отдавна се бе примирил, че той и екипът му не поеха отговорността за разследването, но най-малкото, което можеше да иска, е да бъде информиран в каква посока ще върви разследването, за да може да даде мнение и предложения, преди да бъде поставен пред свършен факт, тъй че планът за действие да е общ, не неин.

Но явно не.

— Били, ти провери компютъра, таблета и телефона на Улрика.

— Разбира се. Бързо ще стане, Йоста ни даде всички пароли.

— Карлос, продължи търсенето на бащата и полубрата, виж дали можеш да намериш някого извън фирмата, който знае как да се свържем с тях.

Карлос само кимна и си закопча грейката, докато поглеждаше крадешком термостата.

— Торкел, провери подробно всички, които работят за „Автомобили за безопасност“ — продължи Ане-Ли, но Торкел вдигна ръка и я спря:

— Урсула ще свърши това, аз смятам да си поговоря с Кайса Крунберг от „Експресен“.

Мислите му все се връщаха към кратката им среща. Струваше му се, че тя има представа над какво е работел Вебер, освен това държеше на него. Може би щеше да я убеди да провери какво е открил колегата й, без по този начин да наруши някой от законите за свободата на медиите. Ане-Ли за момент изглеждаше доста недоволна, но благоразумно осъзна, че е едно да не го включва предварително в решенията, които взима, съвсем друго — да му дава заповеди.

Още не беше стигнала дотам.

Нямаше и да стигне.

— Остава ни да чуем единствено бившия партньор в Худиксвал — завърши тя след дълъг поглед по посока на Торкел.

— Ние със Себастиан ще го поемем — каза бързо Ваня за голяма изненада на всички присъстващи.

Не на последно място на самия Себастиан. Той усети в него да се надига огромна клокочеща радост. Сутрешната инициатива, себеотрицателното му деяние наистина носеше дивиденти. Тя сама предложи да отиде в екип с него. Не беше ставало досега, дори когато бяха в най-добри отношения.

— Трябва да поговорим — каза тя със сериозен поглед към него и Себастиан веднага почувства как разцъфналата в него радост повяхва.

С риск да прозвучи като нещо, взето от рубрика със съвети в момчешко списание, Себастиан си помисли, че от това изречение никога не беше излизало нищо добро за него.

„Трябва да поговорим“.

Но, разбира се, все някога трябваше да има първи път.

Отново двамата в колата. Този ден изминаха много километри. Двеста и трийсет дотук. Към Худиксвал. Ваня ги изведе от Упсала, сви на север по E4 и настъпи газта. Себастиан мълчеше и гледаше как разстоянието между къщите става все по-голямо, а навън става все по-тъмно, докато накрая не потънаха в пълен мрак. Километрите по магистралата минаваха, а Ваня все още не продумваше. Себастиан се вгледа в отражението на очите си в стъклото. Най-добре да се свършва. Обърна се към нея:

— Искаше да говорим за нещо.

Ваня не отговори, дори не го погледна, продължи да шофира съсредоточено, хванала волана с две ръце.

— Ваня…

Още няколко секунди, през които тя сякаш се колебаеше дали да каже нещо и ако да, как.

— Няма да ти хареса — промърмори накрая.

— Знаех го още като каза, че трябва да поговорим — отвърна Себастиан с опит за шеговитост в гласа, най-вече за да скрие колко се притеснява от това, което предстои.

— Сутринта… това, което направи с Валдемар… наистина го оценявам.

— Чудесно, това беше целта.

— Мислих дълго и… той е моят баща.

— Знам.

— Беше ми баща трийсет години, преди ти да се появиш — продължи тя, все едно Себастиан е възразил срещу казаното и тя трябва да го убеди с още аргументи. — И аз го боготворях. Обичам го. Липсва ми.

Себастиан мълчеше. Беше права — наистина никак, ама никак нямаше да му хареса.

— Както сам каза, ти унищожи семейството ни и ако останеш в живота ми, ще го направиш отново.

Себастиан отвърна лице от нея. Движеха се с бързи стъпки към пълна катастрофа. Едва дишаше.

— Не защото го целиш — чу да казва Ваня с известна мекота в гласа. — Или го искаш, а защото не можеш да се въздържиш.

— Мога да се променя, да стана по-добър — промълви той едва чуто.

— Дали?

Тя замълча. Не защото очакваше отговор, а по-скоро за да реши дали да продължи, да изрече на глас мислите си. Но той трябваше да разбере.

— Знам, че те ти липсват. Жена ти и дъщеря ти. Сабине. — Тя видя как той се вкамени, когато чу името на дъщеря си. — Мисля, че се опитваш да я замениш с мен. Точно както направи с Никол и майка й.

Себастиан не отговори, не й каза да си затваря устата, дори не показа, че е чул какво му казва, затова тя продължи:

— Аз не мога да заема нейното място. Не искам да го заемам. Не съм твоя дъщеря. Дъщеря съм на Валдемар.

Себастиан все така се взираше през прозореца. Пейзажът навън напълно отговаряше на усещането в душата му. Пълен мрак.

— Може да станем приятели — чу сам как промълвява тихо, все така извърнал лице, за да не види тя сълзата, която се спускаше по бузата му.

Не помръдваше, не се опитваше да изтрие сълзите. Не искаше тя да види, че плаче.

— Себастиан…

— Колега — опитваше се той.

— Не би се задоволил с толкова.

Вярно. Беше вярно. И сега бяха такива — колеги, и той бе направил всичко по силите си, за да промени това. Сега се оказваше, че бе направил твърде много.

— Това сутринта… за мое добро ли го стори, или за твое?

Все забравяше колко е умна. Разбира се, че беше обмислила сутрешните събития, беше ги анализирала — не само какво стана, но и защо. Ако не беше толкова разстроен, щеше да е впечатлен.

— Не може ли да е било за доброто и на двама ни? — попита той задавено.

Ваня гледаше тила му. Време беше да приключи въпроса. Нямаше лесен начин, но не можеше да си позволи да се тревожи за чувствата му. Беше взела решение и трябваше да го накара да разбере, че това е положението. Че това ще стане.

— В продължение на трийсет години имах нещо, после ти дойде и прати всичко по дяволите — каза тя с твърд глас. — Опитвам се да си стъпя на краката. Да открия отново себе си, живота си. И също като Ана, ти няма да бъдеш част от него.

По-ясно не би могло да се каже.

Нямаше какво да се добави.

Явно и Себастиан го съзнаваше. След като постоя с гръб към нея още няколко минути, той обърна глава напред. За секунда докосна бузата си с длан, сякаш за да изтрие нещо. Тя хвърли бърз поглед към него. Лицето му беше абсолютно безизразно. Той се протегна и включи радиото.

„Happier“ на Ед Шийрън.

До края на пътуването не продумаха повече.

— Не ми се говори за Линда.

Хампус Бугрен издуха дима от цигарата си и потрепери в тънкото си ветроупорно яке. Целият изглеждаше някак изтънен, едва ли не прозрачен, както седеше под единствената улична лампа. Руса, почти бяла коса, сравнително дълга, проскубана и с бретон над светлосините, леко воднисти очи, остър прав нос, издадени скули и набола рядка брада, тънки устни, между които стърчеше цигарата. Тънки крака в черни джинси и черни кожени кецове. Напомняше на Себастиан за някое от яките момчета, с които се движеше в гимназията преди много години. Онези, които пушеха в междучасията.

Както и сега. Той и Ваня седяха на избеляла, надраскана с графити дървена пейка, а Хампус се беше отпуснал на подобна срещу тях. Вляво бетонно блокче с метална тръба, забита в средата, на върха на тръбата — табела с надпис „Място за пушене“ и стилизирана рисунка на димяща цигара.

Това беше всичко.

Две пейки една срещу друга и табела зад паркинга, извън самия жилищен район. Никаква защита от дъжд или вятър. Негостоприемно и неудобно, сякаш в местната управа бяха взели маниак на тема вредата от тютюнопушенето.

Той нямаше нито време, нито сили да осмисли чутото в колата. Знаеше, че рано или късно у него ще се прояви някаква реакция и тя няма да е хубава, но засега държеше емоциите на разстояние. Съсредоточаваше се върху Хампус.

— Защо не? — попита го. — Защо не искате да говорите за нея?

— Защото ми отне много време да загърбя случилото се. Започнах отначало, имам нов живот — отговори Хампус с поглед по посока на осветените прозорци на триетажната къща, където го чакаха приятелката и дъщеря му.

Преди да стигнат до жълтата триетажна къща в западните части на града, Ваня каза на Себастиан как иска да проведат разговора. Ситуацията беше по-различна, отколкото с Ренате, този мъж спокойно можеше и да е заподозрян, потенциален извършител. Тя искаше да започне с това, че отново са отворили разследването по случая с Линда, тъй като нови улики сочели, че събитията може да не са се развили както било посочено в първоначалния полицейски доклад.

Нямаше да казват и дума за отмъщение.

Нито за изнасилвания.

Щяха да изчакат какво ще им даде Хампус.

— Както искаш — отвърна Себастиан и повече почти не проговори, освен с кратки отговори на преки въпроси.

Позвъниха на вратата на третия етаж и след като се представиха, той ги помоли да излязат с него навън, за да може да пуши. В дупката, предназначена за пушачите, в която се намираха в момента. Не пушел вкъщи, за да не излага дъщеря си на дима, а домсъветът решил вътрешният двор да е изцяло забранен за тютюнопушене.

— Онази Улрика ли се е свързала с вас? — попита Хампус и присви очи.

Ваня изглеждаше изненадана. Не беше очаквала да се потвърди толкова лесно теорията, че онези, които отмъщаваха за Линда, може да са получили информацията от вече покойната членка на Ab ovo.

— Улрика? — повтори Ваня, все едно нямаше представа за кого става дума.

— Обади ми се миналата зима, Улрика някоя си, каза, че била длъжна да разкаже за Линда. — Хампус пусна цигарата на земята, смачка я с крак и едновременно с това извади пакета от джоба на якето си и взе нова. — Не исках да говоря за това, така че затворих.

— Не ви ли интересува какво е станало с нея?

— Тя умря — каза той само и сви рамене, пъхна цигарата в уста и я запали; дръпна си и издиша дима. — Трябваха ми няколко години да се примиря с това.

Той стана, отдалечи се няколко крачки, застана с гръб към Ваня и Себастиан, вдигна очи към дома си, където водеше новия си живот. Ваня и Себастиан чакаха. Гледаха белия дим около главата му на фона на студената светлина.

— Не можех да се справя, затова се отдръпнах. Смятах, че ако се държа на разстояние, няма да страдам толкова. Оставих я тя да решава. Бяха сигурен, че ще изгубим детето, но вярвах, че тя ще оживее.

Той млъкна и се обърна към тях. Нещастни, помръкнали очи. Себастиан познаваше този поглед, беше го виждал в огледалото много пъти.

— Отне ми години. Да се отърся от чувството за вина. Защото не можах да ги спася, не се опитах да я разубедя… Схващате ли?

Себастиан схващаше съвсем ясно.

Усещането, че не си успял да спасиш някого.

Да живееш с тази вина.

Всички мисли какво е можело да направиш по друг начин, как е трябвало да постъпиш, как не е трябвало. Себастиан имаше само няколко секунди да реагира и въпреки това непрестанно се връщаше към онзи ден. Колко време е имал Хампус? Седмици? Месеци? Толкова много възможности да действа другояче, да промени бъдещето.

— Помолих Тересе, най-добрата й приятелка, да се опита да говори с нея, мен не ме слушаше, но…

Той поклати глава, с което показа, че и Тересе не е успяла да убеди Линда. Той стъпка и втората цигара и пъхна ръце в джобовете на якето.

— Сега знам, че не сме можели да направим нищо. Тя беше решила, тялото си беше нейно. Не можех да я завлека в болницата и да я накарам да абортира.

Ваня го гледаше. Тя умееше много неща, но най-добре умееше да разбере дали някой лъже. Хампус Бугрен не знаеше обстоятелствата около смъртта на Линда, в това беше сигурна „Риксмурд“ бяха убедени, че информацията, дошла вероятно от Улрика, е мотивът за престъпленията, които разследваха.

Тоест Бугрен не беше виновен.

Само че би било твърде немарливо да го изключат от заподозрените въз основа на инстинкта й. Не можеха да го питат за алиби за въпросните дати и часове, без да разкрият твърде много. Не разполагаха дори с косвени основания да го арестуват, а ако се досетеше за какво са дошли, можеше да унищожи уликите, след като те си отидеха. Но тя реши, че не е задължително да си тръгнат с празни ръце.

— Възможно ли е да вземем ДНК проба? — попита го с възможно най-неутрален тон.

— Защо?

— Както казахме, отново отворихме разследването на смъртта й и колкото повече хора изключим, толкова по-добре.

— Убита ли е? — попита той със, колкото и да е странно, надежда в гласа.

Себастиан го разбираше много добре. Привидно се беше примирил с факта, че не е можел да предотврати смъртта на Линда, но съмнението никога не го напускаше, вечно напомняше за себе си. Бавно го ядеше отвътре. Ако смъртта й се дължеше на фактори, на които той по никакъв начин не би могъл да повлияе, например че на връщане към къщи е срещнала убиец, самообвиненията и угризенията щяха да изчезнат. Той щеше да е свободен.

— Не — отговори Ваня направо и смаза надеждата. — Но обстоятелствата около смъртта й може да са по-различни, отколкото се е смятало тогава, и се налага отново да прегледаме техническите доказателства.

— Но бременността я е убила?

— Да, доколкото знаем — каза тя истината.

Искаше й се да му каже, че Линда може и да е била убита — тогава той вероятно щеше да им даде ДНК проба, за да докаже невинността си, но това беше твърде голяма лъжа, щеше да му повлияе твърде много. Тя не можеше да лъже за причината за смъртта, особено ако някой ден той научеше истината.

— Тогава не разбирам…

Изглеждаше наистина объркан. Заваля сняг. Снежинките падаха бавно на светлината на самотната улична лампа, под която се очертаваше силуетът на Хампус. Картината на спокойствие и хармония контрастираше с объркването на мъжа пред тях.

— Аз не бях там. Тя е излязла с приятелки от църквата и се е опитала да се добере до болницата. Обадиха ми се сутринта, когато вече беше мъртва.

— Въпреки това — опита се да го убеди Ваня. — Вашето ДНК наистина ще ни помогне.

Хампус я изгледа. На Себастиан му се стори, че е убеден, че зад искането й се крие нещо друго, че има скрита цел.

— Не.

— Защо?

— Не искам. Не искам да го имате. Не искам държавата да знае всичко за мен в регистрите си.

Той ги гледаше. Ако изобщо бяха успели да спечелят доверието му, сега го загубиха. Хампус се уви по-плътно в якето, отстъпи крачка назад и с езика на тялото си даде да се разбере, че ако може да решава, разговорът е приключил.

Разговорът беше доброволен, тъй че приключи.

На връщане към Упсала нямаше кой знае какво движение и мощните фарове пронизваха плътния мрак, затова Ваня настъпи газта и постигна скоростите на Били. Не искаше да прекарва повече време от необходимото в една кола със Себастиан.

Хвърли поглед към него.

Пак седеше, извърнал глава от нея.

Беше я облегнал на дланта си, трудно беше да се каже дали спи, или не.

Във всеки случай не говореше. Не беше продумвал, откакто напуснаха Худиксвал, и само набързо се съгласиха, че по всяка вероятност Хампус Бугрен не е от мъжете, които издирваха, въпреки отказа да даде ДНК проба. Може би наистина защитаваше личните си данни, може би беше виновен за нещо друго, но не и за това, което разглеждаха — в това и двамата бяха убедени.

Радиото работеше. Някаква програма, в която водещият със съчувствие в гласа и — предположи Ваня — престорен интерес разговаряше със слушатели, обадили се с крайно безсмислени истории по темата „Да се вдигнеш от дъното“. Явно темата засягаше всичко от вдигане на крака след депресия до буквално изкачване на планина, също така повишение в работата, късно ставане сутрин, възстановяване от болест, че даже и от падане от лодка. Слушателите решаваха и Ваня, ако ще животът й да зависеше, не би могла да разбере кой е решил, че тези твърде лични, твърде дълги и напълно безсмислени истории ще представляват интерес за когото и да било.

— Може ли да го спра? — попита тя съвсем тихо, без да отмества очи от пътя.

— Разбира се — промърмори Себастиан.

Значи не спеше.

Ваня изключи радиото, но веднага съжали. В колата настъпи пълна тишина. Поколеба се дали пак да не го включи, само да смени станцията, например с някоя музикална. Но се отказа.

Нека да е тихо.

Беше длъжна да му каже нещата, които му наговори на отиване при Хампус Бугрен. Напомняше си как само допреди няколко седмици изобщо не можеше да търпи Себастиан. Вечерята при Торкел, срещата с Валдемар — постъпка, която показваше, че е способен да направи нещо, от което не печели само и единствено той — и фактът, че като цяло сякаш се стараеше, не бяха достатъчни.

Това не беше обичайното му състояние.

В действителност везната винаги клонеше към непоправим, арогантен и себичен. Това, че изобщо я беше грижа как се чувства, че не искаше да го нарани, показваше само какъв невероятен манипулатор беше той. А не че се е променил, нито че някога ще стане по-добър. Той беше разрушителна сила в една вечна спирала и рано или късно щеше да я повлече със себе си.

Още по-надълбоко от досега.

Толкова надълбоко, че тя повече да не успее да изплува.

Тъй че да, беше длъжна да му каже всичко това.

Нека да е тихо.

И все пак леко въздъхна от облекчение, когато телефонът иззвъня, и вдигна.

— Ваня на телефона. Пуснала съм спийкъра — каза.

— Урсула е — чу се от микрофона. — Как мина с веселия Худик?

— Не взехме ДНК, но и двамата със Себастиан сме почти сигурни, че не е бил той — отговори Ваня с бърз поглед към съседната седалка за потвърждение.

— Сигурно сте прави — каза Урсула. — Били провери компютъра на Улрика Монсдотер. През март е потърсила „Косас Утилес“ и им изпратила мейл.

— А „Косас Утилес“ е…

— Фирмата на Родриго и Даниел Валбуена във Венецуела.

— Какво им е писала? — попита Себастиан с интерес и се понадигна на седалката. — Здрасти и от мен, между другото.

— Здравей. Писала, че трябва да се свърже с тях, ставало дума за Линда.

— Какво са й отговорили?

— Нищо. Но им е дала номера на мобилния си телефон, може да са се обадили, още не сме получили списъците с разговорите й.

Ваня и Себастиан обмисляха новините в друг вид тишина от онази, която цареше в колата допреди минута-две. Това беше голяма стъпка в правилната посока, но предстоеше още по-голяма.

— Това не е всичко — продължи Урсула. — И двамата Валбуена пристигнали в Швеция през Гьотеборг преди около два месеца.

— Тук ли са? — нескрита изненада в гласа. — В Швеция?

— Но никой не знае къде, не са дали адрес.

По гласа на Урсула ясно личеше колко е доволна. От четиримата мъже, представляващи интерес за разследването, едва за няколко часа двама се бяха превърнали в главни заподозрени.

— Пуснахме ги за издирване — осведоми ги тя напълно ненужно.

Ваня погледна часовника на таблото.

— На около час сме от Упсала, да идваме ли?

— Не, тази вечер няма кой знае какво повече за вършене. Ане-Ли иска да сме там утре в осем.

— Окей, тогава аз се прибирам в апартамента, а Себастиан…

Тя се обърна към него. Смяташе ли да си отива в Стокхолм, или щеше да остане в Упсала?

— Аз ще отида в хотела.

— Значи може после да се видим — отвърна Урсула.

— Сега там ли си?

— Не, още съм на работа, после отивам на вечеря.

— С Бела?

— Не. Карай внимателно.

С тези думи тя затвори. В колата отново настъпи тишина.

Салфетка.

Бяла платнена квадратна салфетка.

Не идеално чиста, петънцата тук-там ясно показваха, че е използвана. Урсула седеше на леглото в хотелската си стая и гледаше квадратното парче плат.

Не постъпваше разумно.

Този път беше успял да я убеди. Беше късно, ресторантът работеше до 22:00 часа, беше удобно, стаята й щеше да е наблизо след тежкия ден. Много основания да се срещнат в нейния хотел.

Петрос я чакаше отвън, изглеждаше искрено щастлив, като я видя, и тя усети, че на лицето й от само себе си грейна широка усмивка. Кратка прегръдка и след това влязоха в полупразния ресторант. Урсула искаше да ги сложат на маса, която не се вижда от улицата, от входа на хотела и от бара, и остана доволна, когато ги заведоха зад издадена етажерка с книги и кухненски съдове, зад които трудно можеха да ги забележат. Настаниха се на жълтите столове, прочетоха менюто и поръчаха. Урсула се двоумеше — не беше яла като хората от обяд, но пък не биваше да се тъпче толкова късно вечерта. Спря се на вегетарианска „Буца боул“ и чаша вино. След първите глътки — и след като на няколко пъти погледна притеснено към входа, реши, че Себастиан няма да ги види, и се поотпусна. Петрос помагаше за това. Оставаше си много по-добър от нея в тези неща. Грижеше се разговорът да прелива плавно от тема в тема, изслушваше я, задаваше въпроси и въобще превърна вечерта в съвсем естествено продължение на предишната им среща.

Донесоха им храната.

Тя поръча още чаша вино.

Разказа, без да навлиза в подробности, че разследването им се е придвижило напред, и Петрос шеговито се завайка — това означавало, че тя скоро ще напусне Упсала. Макар че Стокхолм не беше толкова далеч, съгласиха се и двамата. Той тъкмо я питаше какво прави Бела, когато мисълта я връхлетя.

Миналия път, като се видяха. В тайландския ресторант.

Той беше ходил във Вестерос. Предната вечер.

Същата вечер, когато Ингрид Дрюбер е била изнасилена в дома си. Във Вестерос. Сега го знаеше.

Отне й по-малко от секунда да осъзнае колко глупаво се държи. Идиотски. Сума ти хора са се намирали във Вестерос в онази вечер. Не на последно място жителите на Вестерос. Един от всички тези хора беше техният извършител. Но не Петрос. Естествено, че не. Били са двамата Валбуена, сега така смятаха. Даже бяха почти сигурни.

Родриго и Даниел Валбуена. Баща и син.

Макар че техните извършители не бяха роднини.

Петрос Самарас не беше роднина на Валбуена.

Тя се опита да се стегне, да потисне тези мисли. Беше прекалила с работата, мозъкът й прегря. Този случай я удари по-тежко, отколкото си мислеше или искаше да признае. Затова и я споходиха тези глупави, нелепи, невъзможни мисли. Това трябваше да е причината, или поне част от причините. Или пък нещо друго.

Тя се съсредоточи върху Петрос, към това да възвърне досегашното си добро настроение. Успя.

Четиресет и пет минути по-късно се разделиха. Той я прегърна, каза колко приятно е прекарал. Разбраха се пак да се видят, след което той бутна вратите и потъна в нощта, а тя тръгна към асансьорите. Спря. Поколеба се. Върна се в ресторанта, където сервитьорът тъкмо раздигаше тяхната маса. Извини се, пристъпи напред и взе салфетката на Петрос.

С която старателно си беше избърсал устата.

Която следователно съдържаше негова ДНК.

След това се върна в лобито и взе асансьора до стаята си. Където седеше в момента. На леглото. Загледана в салфетката.

Не постъпваше разумно.

Дълбоко в себе си знаеше какво беше станало и защо. Не вярваше, че Петрос е от техните извършители. Не наистина. Но си беше позволила да го повярва.

За да унищожи всичко.

За да си намери причина да не му вярва, да не може да му вярва. Почти се учудваше, че не се остави той да я хване какви ги върши. Че не се погрижи да намери достатъчно пречки от самото начало, така че никога да не може да бъде нормално, обикновено и приятно.

Тя не се справяше с нормалното, обикновеното и приятното.

Не действаше така.

Беше се опитала с Мике — твърде много години. Надяваше се да се справи, защото така всичко щеше да е много по-просто.

Бракът, майчинството, животът.

Де да можеше да постигне вътрешен мир, де да можеше просто да се забавлява.

След това пробва и с Торкел, но се отдръпна и сложи край, когато възникна възможност или риск, да се получи това, което той искаше.

Нормално, обикновено и приятно.

Тя не беше такава.

Какъв тогава беше смисълът да пробва и с Петрос? И от връзката с него нямаше да излезе нищо по-различно, отколкото с Мике и Торкел.

Познаваше само един човек, с когото това подхождаше.

Само един човек, с когото тя си подхождаше.

Един човек, който също като нея, никога не беше доволен, никога не беше спокоен. Който избираше дистанцията, който стоеше встрани от центъра на живота. Също като нея. Сродна душа. Ако съществуваше такова нещо.

Себастиан Бергман.

Беше си обещала: никога, не отново, не с него. Но не пречеше да го признае пред себе си. С нея беше невъзможно да се живее, точно както с него; и с него никога не можеше да бъде нормално, обикновено и приятно.

Щеше да бъде нещо друго.

Нещо, което само те двамата можеха да разберат и оценят.

Тазвечерната лудост беше нейният начин да предупреди самата себе си, че е на път да допусне грешка, като си мисли, че може да бъде като другите хора.

Да срещне някого чрез сайт за запознанства.

Да ходи на срещи, да общува, да разговаря, да позволи да разцъфне връзка.

Да порасне, да ги вплете.

Кого заблуждаваше? Ако подходеше към Себастиан само с разумни очаквания, можеше да се получи нещо специално. Някога вярваше, че го обича.

Тя стана, сгъна салфетката и я остави на бюрото. Камериерката щеше да я вземе на сутринта. След това излезе от стаята, качи се на горния етаж и потропа. Силно. Той може би спеше. Още веднъж. По-силно. Никой не би могъл да спи на такъв шум. Но вратата си остана затворена.

Не беше в стаята.

А беше там.

За кратко преди около час. Ваня го беше оставила пред хотела. Стори му се, че мерна Урсула в ресторанта, но не й обърна внимание, качи се в стаята си.

Едва сега започна да го осъзнава.

Загубата на втора дъщеря.

Начина, по който тя го каза. „Също като Ана, ти няма да бъдеш част от него“. Себастиан смяташе за абсолютно немислимо Ваня, някога в бъдещето, да прости на майка си, да я приеме отново. Това, че го сравни с нея, не вещаеше нищо добро. Ни най-малко. Трябваше да го признае пред себе си. Изгуби я.

Този път завинаги.

Той крачеше из хотелската си стая. Буквално. Напред-назад. Ако пиеше или се дрогираше, това щеше да е моментът да се върне към злоупотребяването. Себеотрицателното му дело, което трябваше да е първата стъпка към сдобряването им — и затова може би чисто обективно не беше съвсем себеотрицателно — се беше провалило, беше рикоширало по начин, който не беше предвидил. Резултатът бе нулева надежда за бъдещето, поглед, обърнат към спомените от миналото.

Вярно беше, че тя в известно отношение беше заместител на Сабине. Нима е странно? Ако си загубил една дъщеря, искаш другата да е близо до теб. Ако имаш двама бащи обаче, не е толкова сигурно, че ще ги искаш и двамата.

Не беше необяснимо.

Просто непоносимо.

Това беше последният му шанс. Той се възползва, но се провали. Време беше да приеме, че краят е дошъл. Време беше да продължи напред. Жалко само, че в това ни най-малко не го биваше.

Но всяко зло за добро, помисли си той, докато крачеше безспир в ада, който сам си беше създал. Беше стиснал зъби заради Ваня. За да остане част от разследването. Близо до нея. Щом тя не искаше и да го знае, нямаше значение какво прави.

И с кого.

Тя изглеждаше изненадана, че се звъни на вратата й толкова късно вечерта, но най-вече от това кой стоеше отвън.

— Имахте тежък следобед, реших да проверя как се чувствате — обясни Себастиан, когато тя го попита за какво е дошъл, какво иска.

— Дошли сте чак дотук, за да проверите как се чувствам? — Явно недоверие в гласа. Зелените й очи го гледаха втренчено. — Откога полицията се грижи за чувствата на хората?

— Аз не съм полицай, психолог съм. Криминален психолог. Смятам, че това е едно от служебните ми задължения, когато работя с „Риксмурд“ — излъга той, без да му мигне окото.

Ако тя не беше, поне в неговите очи, привлекателна жена на точната възраст, и ако той не беше нервен, разочарован и похотлив, нямаше изобщо да му дреме.

— Но може би ви безпокоя?

— Не, ни най-малко.

Но не го покани да влезе, все така стоеше зад открехнатата врата и го гледаше, сякаш за да определи дали зад идването му не се крият други мотиви. Себастиан й хвърли поглед, който — от опит знаеше — не можеше да не я разтопи. След още няколко секунди Ренате отвори широко вратата и го пусна да влезе.

— Да ви предложа нещо? — попита го, докато той се събуваше и си сваляше якето. — Кафе, чай?

— Благодаря, няма нужда.

Тя го покани в дневната. Приглушена светлина освен над един от фотьойлите, до който светеше ярка лампа за четене. На малка масичка до него беше оставена бродерия заедно с почти празна чаша вино. Това го изненада, по някаква причина не си я беше представял като човек, който се занимава с ръчен труд. Ренате кимна към дивана, включи вградените в тавана лампички и отиде да си вземе чашата.

— Вино? — предложи му.

— Не пия.

— Защо?

Според Себастиан само в Швеция беше възможно така директно и безцеремонно да те попитат защо не искаш алкохол. Пиенето беше нормата, когато си в компания, и ако не го правиш, повечето хора се чудеха.

— Предразположен съм към зависимости — отвърна Себастиан и за първи път, откакто дойде, беше искрен.

По-деликатен начин да каже, че лесно се поддава на злоупотребяване с какво ли не. На една от зависимостите си в момента искрено се надяваше да може да се поддаде в рамките на близкия час, или колкото там беше необходимо, за да я вкара в леглото.

Себастиан се настани на дивана. Огледа се, докато Ренате се суетеше в кухнята. Стаята беше бяла, светла и изглеждаше модерна и обзаведена с мисъл. Големи повърхности, малко мебели, подбрани внимателно. Дали бяха дизайнерски, или от „Икеа“, той нямаше представа, но беше обзаведено уютно и с вкус. Ренате се върна с малка табла. Чаша бяло вино, диетична кока-кола за него и купичка кашу.

— Донесох ви кола̀ — постави тя таблата на масата и седна до него на дивана с чашата си вино.

— Благодаря.

Той се протегна към кутийката. Отвори я и си наля една чаша. Отпи, докато пак се облягаше назад. Нямаше смисъл от бъбрене, комплименти за къщата и обзавеждането или въпроси откога живее тук, какво работи и какви са интересите й. Беше дошъл в качеството си на загрижен професионалист.

— Както казах, посещението ни може да е предизвикало много емоции, затова просто исках да видя как се чувствате.

— Много мислих за това — кимна тя и надигна чашата си.

Себастиан усети как надеждата се пробужда. Явно й се говореше. Разговорът можеше да ги сближи, да ги открие един за друг, да даде възможност той да играе играта. Да спечели.

— Най-вече дали е можело да направим нещо по друг начин — продължи Ренате. — Не около самата бременност, а преди това. За да чувства тя, че може да ни има доверие. Да ни каже.

Себастиан кимаше съчувствено. Имаше два пътя, по които да тръгне. Да се съгласи, че явно е съществувала пропаст, липса на доверие, да се опита да облекчи чувството, че тя е сбъркала някъде, да приглуши угризенията й.

Или…

Да даде друго обяснение за станалото и да вдигне отговорността от плещите й изцяло.

Трябваше да избира между утешение и признателност.

Сексът обикновено беше хубав след утешение, но признателността беше по-сигурен път към успеха. Тази вечер той не се нуждаеше от нищо специално, най-обикновеното удовлетворение щеше да му е достатъчно. Признателност значи.

— Не е задължително да не ви се е доверявала. Може би е искала да ви опази от една изключително тежка ситуация — изрече Себастиан бавно, сякаш подбираше думите си внимателно. — Знаела е какво иска, знаела е какво ще искате вие. По този начин ви е спестила известно страдание. В крайна сметка, какъвто и да е изходът, вие не бихте могли да постъпите другояче, защото не сте знаели.

— Какво искате да кажете? Че не е споделила от грижа за нас?

— Възможно е. Не я познавам, не знам нищо за отношенията ви, казвам само, че не е задължително да не ви е имала доверие.

Той видя, че Ренате осмисля чутото, че това е нова идея, добре дошла идея.

— Какво щяхте да направите? — продължи Себастиан и се наведе към нея развълнувано. — Ако знаехте?

Ренате отпи от виното, отмести от очите си кичур от червената си коса и го погледна.

— Щях да се опитам да я разубедя. Да я спася.

— Тя не е искала да бъде спасена. Била е възрастен човек, пълнолетен. Взела е решение, тялото си е било нейно. Не бихте могли да я завлечете в болницата и да я накарате да абортира — повтори той думите на Хампус Бугрен.

Хампус едва ли би имал нещо против, нали Себастиан ги използваше за добра кауза. За да вкара жена в леглото.

— Можеше да опитаме. Може би щеше да ни чуе, да размисли. Може би след това щеше да ни мрази, нямаше да ни проговори повече, но поне щеше да е жива.

— Нормално е да мислиш как иначе е можело да постъпиш, но в този случай не е имало какво да направите. Човек може да действа само според информацията, до която има достъп.

— Която тя не ни даде.

— Именно. За да ви предпази. Да предпази връзката ви. За да спести на себе си чувството, че ви е предала, и да спести на вас чувството за безпомощност. Затова се е дистанцирала от вас.

Той видя как Ренате мисли над думите му. Приема ги. Може би си въобразяваше, но нещо в езика на тялото й сигнализира за известно облекчение. Може би не признателност, но и с облекчение можеше да се получи, помисли си той.

Ренате промени позата си на дивана, сви се с вдигнати на седалката крака, облегна се назад. Макар че беше останало съвсем малко в чашата, виното беше опасно близо до разливане. Един кичур коса отново падна пред очите й и тя го отметна, погледна Себастиан.

— Знаете ли, преди да стане това, когато четях некролози за хора, умрели преди пет, десет, петнайсет години, си мислех само: Get over it. Забравете го, продължете напред.

Тя допи виното и остави чашата на масата. Себастиан погледна деколтето й, когато се наведе, но се постара очите им да се срещнат, когато тя пак се облегна на дивана.

— Но какво правиш, когато не можеш да го преодолееш? Когато още има мъка. Празнота.

— Знам какво имате предвид — кимна Себастиан. — Равновесието между скръбта и спомените, и желанието да продължиш… Може да е много трудно.

Надяваше се нещо в гласа му да разкрие на Ренате, че той не говори от чисто професионална гледна точка, а и от лична. Че наистина го мисли, когато казва: „Знам какво преживяваш“.

— Вие кого сте загубили, ако мога да попитам?

Себастиан се поколеба. Този път не като част от играта. Истинска нерешителност. Дали това беше път, по който му се искаше да поеме? Дали да използва Сабине, за да постигне целта си? Искаше ли да отвори тази врата? След кратък размисъл, реши, че така или иначе не би могъл да се чувства по-зле.

— Жена ми и дъщеря ми. В Тайланд, Коледа 2004-а.

— При цунамито?

Себастиан кимна и започна да разказва. Двайсет и пет минути по-късно Ренате се наведе и го целуна.

Другите вече се бяха събрали в конферентната зала, когато Себастиан пристигна.

Началото на деня му беше необичайно във всяко едно отношение. Вместо, както обикновено, да се събуди посред нощ със схваната от стискането дясна ръка и с терзанието от кошмара, все още полепнало по него като паяжина, в шест и половина го събуди Ренате. Навън още беше тъмно, но беше сутрин, не нощ. Усещането за празнота и потиснатост, което по правило идваше след завоеванието, го нямаше. Вярно, удовлетворението от нощта беше отминало, но във всеки случай не се чувстваше по-зле от обичайното, установи той, докато ставаше от леглото и се обличаше. Изведнъж усети, че не изпитва нужда незабавно да се махне, и за своя изненада се присъедини към Ренате на закуска в кухнята. И преди беше попадал на тях. Жените, които даваха нещо повече от просто секс. По тях можеше да си паднеш и даже да ти хрумне, че искаш пак да ги видиш. Особено ако си поизлязъл от форма. Себастиан дори си имаше дума за тях.

Лепливи.

Ренате беше от лепливите жени.

В нейна компания беше спокоен, ненапрегнат. Не че имаше каквато и да било вероятност да се получи нещо трайно — ако зависеше от него, повече никога нямаше да я види; но това беше приятно преживяване, каквото не му се случваше често.

— Извинявайте, малко закъснях — каза Себастиан и погледна към Ваня.

Дали да признае защо закъсня? Какво стори? Да й покаже, че щом на нея не й пука за него, и на него няма да му пука за нея. Нямаше какво да загуби, но пък нямаше и какво да спечели, особено от другите от екипа, затова се въздържа. Мина зад Карлос и Били на път към най-близкия свободен стол. Били като че ли играеше компютърна игра, забеляза той, когато хвърли едно око към екрана му. Значи явно още не бяха започнали работата за деня.

— Е, какво става? — попита, издърпа стола и седна.

— Говорехме за жертвите, за реда… — Ане-Ли посочи дъската, в чийто ляв край висеше страница от флипчарт със списък на вече до болка познатите имена.

Ингрид. Ида. Тересе. Ребека. Клара. Ингрид. Ида. Тересе.

— Ребека е мъртва, така че ако следват схемата си, Клара е следващата — обясни тя, макар да не беше необходимо. Себастиан много добре знаеше кой къде е в схемата. — Не сме съвсем готови с подробностите — продължи Ане-Ли, — но имаме план как да ги изясним.

— Може ли да чуя?

Първата им задача беше да свикат нова пресконференция. Да съобщят, че е имало ново изнасилване, че предишна жертва е била нападната отново. После неохотно щяха да признаят, че нямат сигурна версия, все още нямат заподозрени и че за момента не знаят точно защо е била нападната два пъти, нито дали съществува връзка между жертвите. Щяха да създадат впечатление, че не са стигнали доникъде с разследването; Себастиан подозираше, че този път Торкел ще има далеч по-водеща роля в пресконференцията.

— Дали извършителите ще ни повярват, че не сме открили никаква връзка? — усъмни се той.

— Така смятаме — отговори Ане-Ли сериозно. — Не знаят, че сме говорили с Ингрид Дрюбер, медиите не са писали и за самоубийството на Ида, нито пък са го свързвали с нас.

— Те вярват, че ние вярваме, че втората жертва е била Тересе, а тя дори не е била в Ab ovo — добави Торкел.

— Дори и да не споменем нищо за Ида, не смятате ли, че онези ще приемат, че е съобщила в полицията?

— Може би, в най-лошия случай. Но въпросът е дали това ще ги спре, дори да е така.

Себастиан обмисли чутото и после поклати глава:

— Не, нищо няма да излезе.

Той се изправи, престори се, че не забелязва въздишките на останалите и сърдития поглед на Ане-Ли.

— Дори да ги накараме да повярват, че не търсим нещо, свързано с Ab ovo и Линда Форш — той пак погледна списъка с имената на стената, — би трябвало да са наясно, че сме изяснили списъка. Че Клара е следващата.

— Пак казвам: може би — отвърна Ане-Ли. — Но според мен си имаме работа с извършители, склонни да поемат рискове.

Вярно, Себастиан трябваше да го признае. Може би щяха да нападнат Клара, въпреки че беше рисковано, и можеше да се окаже последното им деяние. Поне за единия от тях. Той сви рамене.

— А после?

— Клара и мъжът й писаха във Фейсбук и Инстаграм, че той и синът им отиват при баба и дядо за есенната ваканция. Така че тя ще е сама вкъщи, работата не й позволява да пътува с тях.

— И ние ще я държим под наблюдение?

— Не точно. Не само.

— Понякога аз ще заемам мястото й — обади се Ваня и Себастиан веднага усети как го обзема безпокойство. Малкото радост, която бе изпитал сутринта, изчезна за миг; замени я тревога. — Ингрид, Ида и Тересе бяха нападнати в домовете им, така че аз ще бъда там.

— Не разбирам — промълви той и бързо получи обяснение.

Идеята беше Ваня да е в къщата нощем, сутрин да си тръгва, да се среща с Клара, която щеше да живее в апартамента на Ваня, Клара щеше да отива на работа, като гледа през деня да не остава сама и за миг, а когато се прибереше вечер, пак щеше да се разменя с Ваня, която щеше да вкарва колата в гаража „вкъщи“, да се затваря в къщата и да нощува там.

— А ако някой я причака? — попита Себастиан и забеляза, че тревогата му прозвуча по-скоро като раздразнение и яд.

— Не можем да проверяваме къщата всеки ден, преди тя да се прибере — обясни Ане-Ли. — Възможно е те да я наблюдават.

— Но Били ще сложи камери и сензори за движение — намеси се Торкел, преди Себастиан да продължи с възраженията. — Ще знаем, ако някой влезе.

Себастиан само поклати глава. Не му харесваше, но знаеше, че няма никакво значение какво мисли той. Така щяха да постъпят; а и ако оставеше настрана инстинктивното си нежелание дъщеря му да бъде пратена под прикритие и изложена на риск, планът не беше толкова лош.

Можеше да се получи.

Трябваше да се получи.

Никога нямаше да прости на никого от тях, ако нещо се объркаше.

1-ви ноември

Тересе пак е съобщила в полицията, но не и Ида.

Звучи невероятно, но може би не е.

Казаха, че не са направили връзката.

На пресконференцията в понеделник.

Не им и трябва, за да разберат коя е следващата.

Затова наблюдават Клара.

Тя е сама вкъщи.

Сигурна, че могат да я защитят.

Бях там. Видях ги.

Това усложнява нещата. Прави ги по-опасни.

Но аз ще успея.

На всяка цена.

Те ще страдат.

Както аз страдах.

Както ти страда.

Смятах да го направя на празниците.

На Хелоуин. Или на Задушница.

Когато почитаме мъртвите.

Но промених плана.

Ще трябва да е утре.

Петък.

Ще се подготвя.

Петък сутрин.

Още преди да е звъннал будилникът, Ваня се събуди със свит от напрежението стомах. Полежа малко, като дишаше дълбоко, след което извади пистолета изпод възглавницата на Сакариас и го премести на нощната масичка.

Всеки ден можеше да се случи нещо.

Днес, утре, вдругиден.

Но пък иначе започваше да става странно обичайно да се буди в двойното легло в спалнята на Клара и Сакариас и да гледа сватбената им фотография на бялото бюро до гардероба, а на стената — снимките на Виктор в различни възрасти.

Първите нощи спа неспокойно. Всъщност изобщо не спа, ослушваше се и реагираше на всеки звук. Нощем във и около всяка къща се чува какво ли не, но тъй като за нея тук всички шумове бяха нови и непознати, тя не знаеше какви са, дали са нормални, или не.

Дали означават, че има някого в къщата.

Освен нея.

Някой с лоши намерения.

От време на време се чуваше с Били. Посред нощ. Молеше го да прегледа всички камери още веднъж. За всеки случай. Уверяваше се по радиостанцията, че подкреплението е на място. Че са будни. Че са наблизо. Проверяваше оръжието си, гледаше винаги да й е подръка.

Но нищо не се случваше.

Цяла седмица.

Тя стана от леглото и отиде в банята. Там нямаше прозорци, затова нямаше нужда да се старае да се извръща или по друг начин да крие лицето си. Заключи вратата и влезе под душа. Почувства се по-спокойна, но и малко глупаво, като остави пистолета в неръждаемия кош, където стояха шампоанът, балсамът и душ гелът. Гола в банята се чувстваше най-уязвима и изпитваше нещо, което най-добре можеше да се оприличи на страх.

През седмицата се стараеше от време на време да се мярва на прозорците. Беше висока колкото Клара, физиката им беше сходна. Нужна беше само перука, за да изглеждат еднакви и в главата. Помагаше им фактът, че Клара имаше бретон, затова стигаше само да размърда глава, да стои леко извърната или да си играе с кичур коса, за да стане много трудно да се види, че не е Клара. От разстояние беше направо невъзможно.

Облече се и отиде в кухнята. Там имаше прозорец, но сутрешното слънце грееше през него, така че беше съвсем нормално да пусне пердето. Чаша кафе и сандвич, после щеше да тръгва. Цяла седмица правеха размяната в апартамента на Ваня. Тревожеха се леко, че ако някой я държи под наблюдение, ще се пита защо отива на „Норбювеген“ всяка сутрин и вечер, но Ваня можеше да се закълне, че никой не я следи. Всеки път минаваше по различен маршрут и внимателно следеше движението наоколо.

И така, времето течеше.

Ден след ден.

Или по-скоро нощ след нощ.

Спеше в къщата на Клара, сутрин излизаше, срещаше се Клара, която отиваше на работа, следобед — същото, само че обратна посока, прибираше се „вкъщи“, в гаража, в къщата и после още една нощ.

Повторение. Пак и пак.

Четири дни след пресконференцията.

Всичко беше спокойно.

Твърде спокойно. Ане-Ли не издържа, Ваня беше решила да легне да поспи малко, докато Клара е на работа, когато й се обадиха да иде в службата.

— Какво става? — попита, щом се присъедини към останалите.

— Нищо не става, това е проблемът! — отвърна Ане-Ли, видимо недоволна от слабите резултати от последните дни. — Още нямаме представа къде се намират баща и син Валбуена — продължи със същия висок глас. — Бившето гадже си е в Худиксвал, доколкото знаем, а шибаният Борис Холт се прибира от Кипър през уикенда.

— Откъде знаем, че Хампус си е в Худик? — попита Урсула и погледна към Карлос и Били, все едно по някаква причина смяташе, че те трябва да знаят, ако е заминал.

— Мамка му, нали не е тук и не напада Ваня, това е важното! — почти изпищя Ане-Ли. — Не сме открили колата на оня Вебер и нямаме понятие какви ги е вършил, че да му светят маслото.

— Кайса Крунберг, колежката му, не можа да ни помогне — спокойно осведоми Торкел останалите. — Шефката й е дала нареждане на техническия отдел да й съобщят, ако някой се опита да проникне в компютъра на Вебер, така че… — Той сви рамене, за да покаже, че това е задънена улица. И не първата, за съжаление. — Между другото, не знаем да е мъртъв — поправи той Ане-Ли.

— Не, дявол да го вземе, не знаем нищо. Нямаме нищо. Това е недопустимо.

Торкел подозираше, че ги е привикала, защото някой по-голям шеф е попитал Ане-Ли как върви с глас, който всъщност е казвал: „Гледай да го разрешиш бързо, че иначе…“. Натискът върху нея се беше увеличил след втората пресконференция в понеделник, на която съобщиха за новото нападение над Тересе и се проявиха, както беше по план, като доста некомпетентни. Вестниците вече пишеха всеки ден. Два от тях изпратиха репортери, които да предават ежедневно от „Ужасената Упсала“. От новините на двете национални телевизии и на ТВ4 се занимаваха непрекъснато с изнасилванията и в никой от репортажите полицията не бе представена в особено добра светлина. Вървеше по план, но все пак… Ане-Ли нямаше желание да се показва като неспособна, ако това не дадеше резултат. Той предполагаше, че се е опитала да говори с Русмари, но и тя не е имала с какво да помогне. Тъй като Ане-Ли отказа да предаде отговорността за случая на „Риксмурд“, официално вината не можеше да бъде хвърляна върху тях, съответно и върху Русмари. Така че проблемът си беше изцяло на Ане-Ли. И тя изглеждаше твърдо решена да се справи.

— Ще им отворим прозорец. Времева рамка, през която да ги принудим да действат.

— Как? — обади се Себастиан и от гласа му пролича, че макар още да не я е чул, вече смята идеята за лоша.

— Клара ще пише в социалните мрежи, че ще отсъства известно време. Неопределено време. Заминава в събота вечер.

Ане-Ли взе няколко листа от масата, раздаде екземпляри на всеки и те започнаха да четат.

„Само да ви кажа, че от събота вечер няма да бъда в Упсала. Тримата със Сак и Виктор ще попътуваме малко. Ще видим за колко време и къде ще ни отвее вятърът. Сак и Виктор вече са при баба и дядо и аз отивам при тях през уикенда. Взехме си отпуска, за да можем да бъдем заедно цялото семейство. Имахме трудна есен и просто ни трябва малко време насаме. Казвам го просто за да не се чудите къде се губя. Поздрави на всички! Прегръдки, Клара“.

— Тя знае ли? — попита Ваня, докато преглеждаше текста.

— Естествено, тя го написа.

— Не! — отсече Себастиан и остави листа. — Не го правете.

— Защо?

— Не предизвиквайте реакция, не ги провокирайте, точно тогава нещата се объркват. Имайте търпение. Рано или късно ще ударят. Може би не тази седмица, може би не и следващата, но ще ги хванем.

— И тази седмица е късно.

Себастиан се обърна към другите за подкрепа. Торкел също остави листа и вдигна очилата си за четене на челото.

— Има ли голяма разлика с това, което вече правим? — погледна той Себастиан.

— Да, има.

— Каква?

Себастиан стана от стола и започна да крачи из стаята.

— Ти сама каза, че той е хищник, когато дойде при мен в Сала, помниш ли? — обърна се той директно към Ане-Ли.

— Да.

— Представи си истински хищник… лъв човекоядец. Искаш да го хванеш, затова оставяш някъде коза и гледаш наблизо да има хора, които да причакат лъва и да го заловят или убият.

— С коза ли ме сравни? — прекъсна го Ваня с лека усмивка.

Той не й обърна внимание.

— Чакайте, лъвът приближава, когато се почувства в безопасност, напада и вие го хващате.

— Така…

— Същият сценарий, но този път гоните лъва. Подгонвате го към козата с огън и с онези електрически джаджи, с които се води добитък… Какво смятате, че става?

Преди Ане-Ли дори да си поеме дъх, за да отговори, той продължи:

— Той напада, не задължително козата. После избягва. Вероятно убива някого, ако ще и случайно.

— Аз съм козата, нали така?

— Добре де, може да не беше най-доброто сравнение — въздъхна Себастиан, след като се спря и забеляза скептичните и донякъде развеселени погледи на останалите. — Но фактите са си факти — лоша идея е да ги водите до отчаяни мерки.

— Според мен идеята е страхотна — заяви Ваня и се надигна. — Защо да чакаме по-дълго от необходимото?

— Току-що обясних защо.

— Знам, че искаш да ме защитиш, да се правиш на татко, но нямам нужда да ме защитава някой, най-малко пък ти.

— Не става дума за това, не става дума за мен.

— Винаги става дума за теб. Но аз мога да се грижа за себе си.

Себастиан разпери ръце в жест, който можеше да означава, че се предава или че си измива ръцете.

Ане-Ли го беше измислила.

Торкел не възразяваше.

Ваня искаше.

Невинаги беше толкова схватлив, но дори той осъзна, че това е битка, която не може да спечели.

Това беше вчера. Цялата вечер Ваня прекара в къщата. Опита се да почете, да гледа филм, но думите на Себастиан не й излизаха от главата. Глупаво ли беше да ги принуждават да действат? Дали извършителите щяха да станат по-отчаяни и с това — по-опасни? Чу се още няколко пъти с полицаите отвън, обади се и на Били, но остана с впечатление, че го безпокои, че той си има други, по-важни неща, за които да мисли. Стори й се разсеян и напрегнат, затова тя приключи разговора бързо и се обади на Юнатан, разговаряха до късно през нощта. Чувстваше се по-притеснена, тревожна и уязвима, отколкото през цялата седмица дотук.

Но днес, когато се събуди, тези чувства бяха изчезнали напълно, заменени от напрегнато очакване.

Днес или утре.

Щяха да ги заловят.

Най-сетне щяха да ги заловят.

Радваше се, че скоро ще се свърши; най-вече, защото копнееше за Юнатан. Не се бяха виждали цяла седмица. Той й липсваше. Всичко в него. Компанията му. Тялото му. Искаше да спи с него. Да си направи дете с него.

Тя си допи кафето и остави чашата в миялнята, излезе в антрето и облече тъмнозеленото яке. Вдигна качулката и се погледна в огледалото. Оправи си бретона. Искаше й се да носи и слънчеви очила. Но като се имаше предвид, че навън беше кажи-речи тъмно, а за слънце и дума не можеше да става, вероятно би събудила известни подозрения. Затова леко наведе глава, когато отвори входната врата, затвори я след себе си, заключи и продължи към гаража. Знаеше, че полицаите, които стояха в автомобил нагоре по улицата, я наблюдават, но не си позволи дори да погледне натам, когато зави наляво. Натисна копчето и вратата на гаража се плъзна нагоре с жално скърцане. Всеки път, като вадеше колата през тази седмица, си помисляше, че трябва да я смаже. Но как и с какво? Нямаше представа, пък и определено не беше сега моментът. След като чуваше този звук всеки ден в продължение на седмица, щеше да го изтърпи още един ден.

Влезе в гаража — трябваха й няколко секунди да привикне с тъмнината. Тя свали качулката, когато пристъпи към шофьорското място на синьото поло. Тъкмо протягаше ръка към вратата, когато се вцепени. По-скоро изпита чувство, отколкото чу или видя нещо.

Чувство, че вече не е сама.

Че някой я причаква.

В тъмния ъгъл точно вляво от вратата на гаража, където нямаше камера.

Че някой се промъква към нея отзад.

Безшумно, в обувки „Ванс“, номер 42,5.

Инстинктивно реши да не се опитва да вади оръжието, а да рискува в ръкопашен бой. Но не успя дори да се наведе или да се завърти, преди тъмният гараж да стане напълно черен и тя да усети остро убождане във врата. С едната ръка се опита да смъкне чувала, но нападателят просто я бутна. Помисли си, че трябва да опита отново, трябва да го махне, да се опита да види мъжа, който я напада, но ръцете не я слушаха. В следващата секунда краката също се предадоха и тя падна в безсъзнание на мръсния под на гаража.

Берг и Ядав седяха в автомобила на безопасно разстояние от къщата на Клара Валгрен. Заповедта беше да я държат под постоянно наблюдение, но да стоят скрити. И двамата искрено се надяваха да са се скрили добре, по никакъв начин да не застрашат успеха на мисията. Трябваше да се реваншират. Никога не говореха за това, но и двамата знаеха, че другите често мислят за издънката при публичния дом на „Норфоршгатан“. Вярно, оказа се, че не са подплашили точния човек, затова не стана голяма беля, но все пак… не можеха да си позволят още една грешка. След издънката чуха в трапезарията онзи дебел психолог, когото Ане-Ли извика, да ги нарича Клинг и Кланг. Полицаите от „Пипи Дългото чорапче“. Ако не внимаваха, този прякор можеше да им се лепне за цял живот. Колегите щяха да им викат Клинг и Кланг и ако Берг и Ядав се обидеха, щяха да обясняват, че е само „дружеска закачка“.

При къщата имаше раздвижване. Ваня излезе с вдигната качулка на зеленото яке. Заключи вратата с гръб към тях и я видяха как отива към гаража, завива наляво и се скрива от поглед. И двамата я проследиха с очи, а Берг взе малкия бележник, оставен между седалките, погледна часовника и отбеляза часа, в който тя излезе от къщата. Никой не им беше наредил, но въпреки това го правеха. Записваха всичко. Кога слизат от колата, кога правят обиколка около къщата — от разумно разстояние, разбира се — кога се свързват с Ваня, кога я виждат за последен път вечерта, за първи път сутринта. Този път нищо нямаше да се обърка.

Берг остави бележника и химикалката и тъкмо щеше да каже на колегата си, че днес Ваня се бави повече от обикновено в гаража, когато синьото поло се показа на задна от гаража, излезе на улицата, зави надясно и пое в тяхната посока. Останаха на място, видяха Ваня, все още с вдигнатата кожена качулка на зеленото яке, да кара колата. Берг вдигна ръка за дискретен поздрав. Ваня отлепи два пръста от волана, но не погледна към тях. Ядав взе радиостанцията и докладва по канала, който използваха, че е напуснала къщата и е на път. Че двамата ще продължат да държат къщата под наблюдение и ще докладват, ако видят нещо необичайно или някой, който приближава до нея.

Себастиан чу съобщението на Клинг и Кланг в колата си, която беше паркирал на една от страничните улички — скрита, на разстояние; не искаше Ваня да знае, че я наблюдава, че е наблизо, за да я пази. Ако вече не беше прекъснала отношенията си с него, не би посмял. Щеше да се бои до смърт тя да не научи, да не й хрумне, че той й няма доверие, че според него трябва да я защитава мъж — всичко, на което беше дала израз вчера. Но сега нямаше как нещата да станат по-лоши, той нямаше какво повече да губи, така че можеше поне за собствено спокойствие да я държи под око и да направи всичко по силите си тя да не пострада.

Видя колата на Ваня да минава покрай него, запали двигателя и бавно потегли. Сви надясно, не бързаше, следваше я от безопасно разстояние. Знаеше, че лесно би могла да го забележи. Тъкмо беше стигнала до кръстовището, където трябваше да завие наляво. Себастиан натисна спирачката и почти спря. Мигачът на полото светна.

Надясно. Зави надясно.

Себастиан сбърчи чело учудено.

Какво, по дяволите…

Той даде газ и стигна до кръстовището, също зави надясно, увеличи скоростта и в последния момент успя да види, че колата на Клара свива вляво по-напред при една табела с нарисувани мъж, жена и дете с раници на път към обществената зона за отдих. Това не беше нормално. Нещо не беше както трябва. Себастиан последва колата, но се наложи да спре заради автомобилите в насрещното платно. С усилващо се безпокойство взе уоки-токито от съседната седалка.

— Ей, Клинг и Кланг, аз съм Себастиан Бергман, карам след Ваня и нещо не е както трябва.

— Кое не е както трябва? — гласеше незабавният отговор.

— Тръгна по друг път, отива в някаква тъпа зона за отдих наблизо.

Най-после колите в насрещното минаха и Себастиан успя да завие по тесния път; не след дълго се озова между дървета.

— Може би е избрала друг път, за да обърка евентуални преследвачи — предложи Клинг. Или може би Кланг.

— Не е вярно! — почти изкрещя той от притеснение. — Нещо не е наред. Домъкнете си дебелите задници.

— Къде сте?

Себастиан се огледа. Да, къде беше? Нямаше представа. Спокойният квартал с еднофамилни къщи бързо беше заместен от гори и поля.

— Зави първо надясно, после наляво… в някаква зона за отдих. — Той бързо погледна през десния страничен прозорец. — В момента минавам покрай футболно игрище.

— Знаем къде е. Идваме.

— Бързо — призова ги Себастиан и усети, че дишането му се учестява, сърцето бие лудешки.

Вече не се тревожеше.

Страхуваше се. Ужасно се страхуваше.

Продължи право напред, мина покрай някаква къщичка с паркинг отпред. Никакво синьо поло. Пътят се стесни, но Себастиан увеличи скоростта. След неколкостотин метра се раздели на две. Той спря с ругатни, свали предпазния колан и слезе. Отиде до кръстопътя, все едно беше някакъв проклет следотърсач, който може да проследи отпечатъци от гуми. Закрачи напред-назад, нервно прокара пръсти през косата си, от устата му се отрони сподавен вик, огледа се — и двата пътя водеха право в гората.

Тъкмо се връщаше към колата, за да рискува, да избере път наслуки, когато чу навътре в гората вляво от него да се затръшва автомобилна врата. Незабавно се втурна по тесния чакълен път нагоре. След половин минута видя синьото поло, спряло край пътя. Силует, наведен през отворената задна врата. Себастиан виждаше само гърба, краката и обувките, но веднага почувства, че не е Ваня. Изглежда, двигателят заглушаваше стъпките му, защото човекът не реагира, докато Себастиан не стигна почти до него. Вкопчи се в якето, издърпа го от колата. Блъсна го встрани. Хвърли бърз поглед към задната седалка. Ваня, жената с чувала на главата можеше да бъде единствено Ваня. Лежеше неподвижно по корем със смъкнати панталони. Себастиан се обърна, очакваше нападение, очакваше, че ще трябва да се защитава, но не последва нищо. Завъртя се, изненадан и объркан. За няколкото секунди, които му трябваха да обхване с поглед ситуацията, извършителят беше избягал, Себастиан го видя да тича в посоката, от която той самият беше дошъл. Остави го. И без това не беше във форма, нямаше как да го настигне, а и имаше по-важна работа.

Пак се завъртя към колата. Тъкмо щеше да се наведе, когато се вкамени. Между краката на Ваня беше паднала спринцовка, пълна с някаква субстанция.

Чак тук ли й биеше приспивателното?

Как тогава я беше вкарал в колата?

Тя би се съпротивлявала. Не би могъл да я доведе толкова далеч, ако вече не е обезвредена. Значи спринцовката не съдържаше приспивателно, освен това другите жертви бяха инжектирани във врата…

Зъбчатите колелца бавно се завъртяха. Той разбра какво вижда. И все пак не разбираше. Сякаш мозъкът му отхвърляше заключението, до което искаше да стигне. Той се досещаше каква беше белезникавата субстанция в спринцовката. Но защо му е на един мъж спринцовка със сперма?

Мислите продължиха да се пресичат, объркани, изплъзващи се. Какво означаваше това, което виждаше? Някъде дълбоко в себе си знаеше отговора, но беше толкова неправдоподобно, толкова немислимо, че разумът му се мъчеше да потърси друг отговор. Твърде странно. Твърде извратено. С последен поглед към Ваня на задната седалка той все пак стигна до немислимия отговор. С всички сили се втурна към паркираната си кола, отвори рязко вратата, сграбчи уоки-токито и изкрещя, докато тичаше обратно към Ваня в синьото поло:

— Жена, търсим жена!

Берг и Ядав бяха подминали сградата на клуба по спортно ориентиране на път към чакълената пътека, когато чуха Себастиан по радиостанцията. Ядав спря и се обърна към колегата си, който, изглежда, мислеше същото. Преди малко се бяха разминали с жена, която вървеше бързо към шосето. Друг човек не бяха видели наоколо и Берг си спомни, че тя му направи впечатление, понеже не носеше връхни дрехи.

— Нали говорим за изнасилване? — попита Ядав; личеше си, че се опитва да схване последната информация по случая, по който работеха.

— Да.

— Тогава как може да е жена?

Берг не знаеше какво да каже, продължи да гледа объркано колегата си. Жените също можеха да извършат изнасилване, но не по този начин, не като този извършител. Доколкото знаеха.

— Не знам.

— Беше жена. Онази, с която се разминахме… — кимна Ядав към задното стъкло и пътя, по който бяха дошли.

— Да, но…

Берг не довърши изречението. Какво да правят? Дебелият психолог каза жена, но те търсеха изнасилвач. Брутални изнасилвания. На жени. Ако обърнеха и арестуваха жена за такова престъпление, пак щяха да станат за смях. „Клинг и Кланг“ щеше да им остане до пенсионирането. Но, от друга страна… Получиха пряка заповед. От човек, който участваше в разследването, а и беше свидетел, доколкото разбираха. Ами ако беше прав и не всичко в онази кола беше наред? Което звучеше възможно, като се има предвид къде се намираха. Защо й е на Ваня да минава оттук на път за „Норбювеген“?

— Може да говори за съучастничка — предложи Ядав и прекъсна размислите на Берг.

— Може — кимна Берг. — Напълно е възможно.

Спогледаха се за момент, решиха. Ядав даде назад, обърна колата и пое след жената, с която се бяха разминали.

Седяха заедно на задната седалка, когато тя се събуди.

Той я беше сложил да седне, облегната на гърдите му до отворената врата. Чувала, спринцовката — беше прибрал всичко в жабката. Не му пукаше, че вероятно унищожава улики — Ваня не биваше да вижда нищо такова, когато се събудеше, той нямаше да го позволи.

В продължение на около минута тя леко помръдваше, преди да отвори очи, сякаш тялото й се събуждаше преди мозъка. Няколко секунди гледаше право напред и той видя как се опитва да разбере къде се намира, с кого и как се е озовала тук. Когато се сети, се надигна рязко, дишането й веднага се учести.

— Всичко е наред — каза Себастиан меко.

Разбра, че за нея изобщо не е така, като видя паниката в очите й, когато се обърна към него.

— Всичко е наред. Нищо не е станало — продължи той с тих успокоителен глас. — Честна дума.

Тя бавно осъзна какво има предвид, какво е можело да стане. Погледна надолу към краката си. Панталоните на място, закопчани, всичко беше както трябва. Отново погледна Себастиан въпросително, за да потвърди той, че го е разбрала правилно.

— Нищо не е станало. Дойдох навреме.

Нямаше причина да я травмира още повече. И така беше достатъчно страшно, едва й се беше разминало. Защо да й казва как я намери? Полугола. Извършителят надвесен над нея. Спринцовката между краката. Как я облече. Каква полза да й казва? Никаква. Нямаше никаква причина да й причинява излишно страдание. Спринцовката беше пълна, така беше. Наистина. По-добре да живее с илюзията, че най-лошото, което я е сполетяло, е да я дрогират и отвлекат. И преди й се беше случвало. От ръката на Едвард Хинде. Онзи път Били спаси и двама им. Този път я спаси той.

— Нищо не е станало — повтори той тихо.

За да убеди нея, но едно мъничко гласче казваше, че се мъчеше да убеди и себе си.

Ваня кимна, все още й трябваше време, за да разбере. Пак се облегна на него, главата й на рамото му, и той усети как силният стрес намаля, как тялото й се отпусна и после тя заплака. Прегръщаше я.

Още седяха така, когато чу да приближават автомобили, гласове през гората; когато Торкел притича до тях. Страхът почти струеше от него.

— Добре е, нищо не е станало. Дойдох навреме.

Слънцето грееше от светлосиньото небе, но не топлеше, беше студено като в най-дълбока зима и това правеше Себастиан още по-намръщен и напрегнат, когато със скърцане на зъби профуча покрай регистратурата, извади картата си, отиде до асансьора и натисна копчето за осмия етаж.

Беше отишъл с Ваня в болницата. Рутинен преглед. Най-вече, за да се уверят, че няма някакви странични ефекти от приспивателното. Главата я болеше от едната страна, която вероятно бе ударила при падането на пода в гаража. Посъветваха я да внимава за признаци на сътресение на мозъка. Иначе всичко беше наред, доколкото е възможно. Той си тръгна от болницата, когато Юнатан пристигна.

Сега слезе от асансьора и тръгна към общия им кабинет, видя Ане-Ли и Били. Блъсна рязко вратата. Ане-Ли се завъртя и като видя кой е, пристъпи към него да го посрещне.

— Как е Ваня?

— Добре е, но заслугата не е твоя.

Тя се спря, явно неподготвена за гневната му реакция.

— Нищо не й се случи само защото аз стигнах навреме — продължи Себастиан с едва сдържана ярост. — Лайняният ти план за бързи резултати се провали и изложи подчинените ти на опасност.

— Беше злощастно, че…

— Не беше злощастно — прекъсна я той. — Беше безотговорно и зле обмислено.

— Мисли каквото искаш — отвърна Ане-Ли и възвърна част от авторитета и самоувереността си, след като първоначалното стъписване от поведението му отмина.

— Няма значение какво мисля. Ваня е в спешното заради теб.

— Както казах, мисли каквото искаш — повтори тя с привидно спокойствие. — Но за едно грешиш.

— Вярно?

— Получи се. Хванахме я.

— Кой? Къде?

Себастиан си пое въздух и с известно колебание бутна вратата на стая за разпити номер две.

И Карлос, и Торкел се обърнаха към него, когато влезе в безличната малка стая. Торкел пак се завъртя към масата и съобщи за записа, че Себастиан Бергман се е присъединил към тях. Себастиан тихо седна на стола встрани от четиримата около масата. Торкел, Карлос, служебният адвокат и червенокосата жена, която гледаше към него с лека, почти флиртуваща усмивка.

Ренате Форш.

Неговата леплива жена.

Когато научи кого са задържали, се поколеба дали да присъства на разпита. Ами ако тя разкажеше? Как той я потърси. Как тя го потърси. За вчера. Когато дойде в хотела му и той без миг колебание я пусна в стаята си. Все пак тя беше леплива жена. Всички вече го бяха укорявали за навика му да спи с жени, участващи в разследванията. Ваня веднъж даже беше казала полусериозно, полушеговито, че просто трябва да почакат и да видят с кого ще скочи Себастиан в леглото, и после да го арестуват. Това беше, когато едно от случайните му завоевания във Вермланд за кратко бе сред заподозрените.

Тогава не беше тя.

Никога не беше лягал с някой от убийците.

Досега.

Но и какво толкова, помисли си той, ако Ренате кажеше нещо, ако научеха. Ваня вече се беше дистанцирала от него, той никога повече нямаше да работи с „Риксмурд“, а що се отнася до Ане-Ли, вярно, беше обещал да не си развява оная работа, но това беше, преди тя да застраши дъщеря му. Вероятността тя отново да потърси услугите му беше минимална, освен това стореното от него не беше незаконно — глупаво, неморално, недопустимо може би, но не и наказуемо от закона.

Погледна Ренате в очите. Всички позитивни чувства към нея бяха заличени. Какво само беше сторила. На какво подложи Ваня и другите жени… Никога не беше чувал за нещо подобно и тя несъмнено беше интересна от професионална гледна точка, но той имаше чувството, че я вижда за последен път. Тя пак му се усмихна и той осъзна, че това, което в първия момент изтълкува като флирт, беше по-скоро знак за мълчаливо съглашение. Имаха обща тайна.

Торкел отново привлече вниманието й:

— Разказвахте за Улрика — напомни й.

— Да — кимна Ренате, откъсни очи от Себастиан и ги насочи към Торкел. — Тя ме повика в болницата няколко дни преди да умре. Разказа ми какво е станало в онази нощ.

— Когато са оставили дъщеря ви пред болницата.

— Мислите, че е за това, така ли? — отвърна тя. — Само защото са изоставили Линда пред болницата. — Ренате леко поклати глава и пак се усмихна, този път по-скоро на себе си, сякаш открила забавно недоразумение. — Лекарите са се погрижили за нея почти веднага. Нямало е значение, че не са я закарали до самата болница.

Тя впи зелените си очи в Торкел, важно беше той да разбере:

— Те са осъдили Линда на смърт дълго преди това. Когато са я убедили да продължи бременността. Когато са я заплашили с вечни мъки, ако направи аборт.

— Затова искахте и те да забременеят, да ги принудите да решават.

— Именно.

Кратко и ясно. Никакъв триумф в гласа. За разлика от мнозина други, на които се бе натъквал Себастиан в работата си, тя нямаше огромно его, не изпитваше нужда другите да разберат колко умна е била, да й се възхищават как е успяла да ги води за носа в продължение на месеци.

— Ами Вебер? — попита Торкел и не можа да скрие, че наистина иска да знае отговора.

— Журналистът ли? Той умря. Не беше това целта. — За първи път в гласа й се долавяше угризение. — Целта не беше да убивам когото и да било. Инжектирах му сънотворното, за да си спечеля малко време, а той просто… спря да диша.

Торкел сведе очи към записките си. Разполагаха със самопризнания, беше почти сигурен, че Урсула ще намери технически доказателства в дома й, а мотивите бяха ясни. Нямаха кой знае колко още работа в Упсала.

— Работите в „Автомобили за безопасност“ — взе думата Карлос, който явно не беше на това мнение.

— Да, от няколко години. Те нямат нищо общо. Те са добра организация. Феликс е добър човек. Свестен човек.

— Вие ли сте Реми?

— Второто ми име е Мими — кимна Ренате.

Карлос си отбеляза нещо и се спря с химикалката върху листа. Явно искаше да знае още нещо.

— Откъде взимахте спермата?

— Откъде ли? От презервативи. На мъжете не им пука какво става с тях, като приключат. Но няма да казвам от кого е.

— Знаем, че е повече от един мъж, намерихме ДНК от друг човек в Йевле.

— Да, наложи се да направя смяна преди Ребека — кимна Ренате. — Тази, която обикновено използвам, тогава не беше достъпна.

Тя отмести поглед от Карлос и го плъзна към Себастиан, който слушаше разпита мълчаливо, без да се намесва.

— Случва се понякога. Тогава се задоволяваш с каквото е под ръка…

Сякаш го удари товарен влак. Вцепени се от ужас.

Боже Господи!

Замисли се.

Към онова място. Тогава. Онази вечер. Успехът. Твърде лесно ли го постигна? Винаги се стараеше да дава на жените усещането, че те съблазняват него, не обратното, но в този случай може и наистина да е било така. Търсела е от него не подкрепа и утеха, а нещо съвсем друго. Вчера също. Тя ясно показа какво иска. Той й го даде почти с благодарност.

Бил й е под ръка.

Разбира се, имаше възможност да е спала с някой друг след него, но нещо в зелените очи, вторачени в него, му казваше, че не е така.

Без да продума, стана от стола и се насочи към вратата. Торкел го изгледа въпросително, но той не му обърна внимание. Това беше ново преживяване за него, земята се люлееше под краката му, докато напускаше стаята за разпити.

Излезе в коридора и тежко се отпусна на затворената врата, едва успяваше да се задържи на крака. Мъчеше се да си събере мислите. Препускаха във всички посоки, в посоки, в които в никакъв случай не искаше да отиват, но накрая най-сетне разбра защо реагира толкова тежко — беше изненадан, шокиран, но това всъщност не променяше нищо.

Той беше пристигнал навреме.

Спринцовката беше пълна.

Нищо не се беше случило.

Ако променеше показанията си сега, щеше да има много за обясняване. Например защо каза, че е намерил Ваня напълно облечена. Няколко пъти пое дълбоко въздух и усети как бавно, но сигурно идва на себе си. Върху това трябваше да се съсредоточи, помисли си. Защо постъпи по този начин.

За да я защити.

Да я предпази от ненужно страдание.

Това, което научи сега — че може би спермата в спринцовката е била негова — само правеше мисълта какво е можело да стане още по-извратена и ужасяваща. В известен смисъл, ако Ваня научеше, можеше да й причини повече страдание, отколкото самото нападение.

Той пристигна навреме.

Спринцовката беше пълна.

Нищо не се беше случило.

Значи нямаше защо да казва на никого.

И седмината седяха в един ъгъл на трапезарията.

Торта на масата и полупразни чаши кафе и кутийки кока-кола пред тях. Като празненство беше жалка работа, но поне нямаше да е проблем да обяснят разходите на финансовия отдел.

Ане-Ли държа импровизирана реч.

Призна, че разследването не мина без конфликти, но важното беше, че разрешиха случая, при това с общи усилия.

Беше доволна.

Даже много доволна.

Което беше необяснимо за Ваня.

Две убийства — на Вебер и на Ребека Алм, един амбициозен прокурор би могъл да поиска и присъда за предизвикване на смърт за Ида, седем изнасилвания и два опита за изнасилване. Ане-Ли се надяваше да сложи край, преди да е станало като с Мъжа от Хага, а всъщност стана далеч-далеч по-лошо.

Как може да е доволна?

Между другото, най-сетне бяха открили баща и син Валбуена. Ренате знаеше, че са се върнали в Швеция, за да видят дали могат да започнат нещо ново, положението във Венецуела беше непоносимо, а и двамата имаха шведско гражданство. Тя даде на полицията няколко места, където биха могли да се намират. Нищо не сочеше, че Улрика някога се е свързвала с тях след първия имейл, нито че те по някакъв начин са участ вали в отмъщението на Ренате, но Родриго доброволно даде ДНК проба, когато го помолиха. Искаха да изключат възможността Ренате да е правила секс с бившия си, той да е знаел за какво ще използва спермата и по този начин да се е превърнал в съучастник — нищо не сочеше да е било така. Иначе бяха изоставили опитите да научат с кого е спала Ренате. Тя отговори на всичките им въпроси освен на този, пък и не беше толкова важно. Надали някой ще се радва да научи, че неволно е станал съучастник в тежко престъпление.

— Прибирам се в Стокхолм — изправи се Торкел. — Довиждане на всички. Тези дни ще се видим, има още работа за довършване.

Цял следобед беше потиснат. Ренате им каза къде ще намерят Вебер. Откриха и автомобила му. Не им се вярваше тя да прикрива някой друг или да поема върху себе си вината за престъпление, което не е извършила, но все пак Били провери джипиеса на Вебер и последният адрес в него беше този на Ренате Форш. На Себастиан му се щеше да го бяха открили по-рано. Примерно преди уикенда.

Тръгването на Торкел беше сигнал за всички да се разотиват. Върнаха се в кабинета и си събраха нещата. Били приключи набързо, на практика имаше да си вземе само якето и компютъра. Ваня го спря на излизане.

— Ще ме закараш ли до Стокхолм?

— С удоволствие, но първо трябва да свърша нещо.

— Окей, до скоро.

— Да, чао.

Без да каже довиждане на никой друг, Били напусна кабинета, мина покрай асансьорите, бутна вратата с надпис „Авариен изход“ и пое надолу по стълбите с подтичване.

Ваня си взе якето от облегалката на стола и чантата от бюрото. Беше си прибрала вещите, преди да се съберат в трапезарията. Мина да се сбогува с Карлос и Ане-Ли, накрая се озова при Себастиан.

— Благодаря ти.

— Няма за какво да ми благодариш. Радвам се, че бях там.

Замълчаха. Ваня усещаше, че трябва да каже още нещо, нещо по-подходящо за сбогуване.

— Известно време няма да се виждаме — смотолеви.

— Известно време? — попита Себастиан с вдигнати вежди и надежда в гласа.

Тя въздъхна, трябваше да внимава повече. Не биваше да му дава надежди. Той беше класически пример за „ти му подадеш пръст, той ти отхапва ръката“.

— Казах го просто така. „Никога повече“ щеше да прозвучи грубо.

— То си е грубо.

— Да, но така трябва да бъде.

Себастиан кимна. Това не беше новина. Не се надяваше намесата му в гората да промени нещо. Тя беше признателна, но не толкова, че да преоцени всичко.

— Пази се — заръча й той и си прочисти гърлото, като чу колко плачливо прозвуча гласът му.

— Да, ти също.

Време за прегръдка, помисли си той, но Ваня просто се завъртя и го остави. Както той знаеше, че ще направи, но въпреки това изпита непоносима болка. Да не може да стори нищо друго, освен да я гледа как си отива. Урсула дойде и застана до него, стисна рамото му утешително.

— Готов ли си?

Себастиан се огледа. Ваня си беше отишла. „Риксмурд“ беше затворена страница. Той имаше да пише книга. Предстояха му единствено самотни дни в студения сив ноември. Пое си дълбоко въздух, изпусна го с въздишка и кимна. Готов беше.

— Добре, трябва да поговорим.

— За какво?

— За нещо, което осъзнах онази вечер. Може да ме закараш до вкъщи.

Двамата излязоха заедно от кабинета, от полицейското управление и от Упсала.

Били чакаше в колата.

Насред нищото, наречено Фибюския лес, поне според „Гугъл Мапс“. Удовлетворението от залавянето на убийцата и приключването на случая беше слабо, потиснато от други, по-належащи проблеми, които трябваше да реши. Разследването беше само една от трите теми, които занимаваха мислите му в последно време, при това тази, на която несъмнено посвети най-малко време и усилия. Свърши каквото трябваше, каквото се очакваше от него, ни повече, ни по-малко, действаше рутинно. Работеше механично, безстрастно и често насочил мислите си в съвсем друга посока.

Например към Кони.

Напористият баща на Йенифер.

Видяха се преди няколко дни, Били не можеше да отлага срещата повече. Отидоха в кафенето, където говориха първия път, и той му даде доказателствата, че снимките са манипулирани. Кони се скъса от благодарности. На Били се дължеше фактът, че полицията беше принудена да вземе насериозно изчезването на Йенифер и подозренията на Кони. Точно както се боеше Били, но същевременно, колкото повече мислеше, толкова по-силно се убеждаваше, че помощта му към Кони беше в негова полза.

Той работеше в „Риксмурд“, един от най-реномираните отдели в полицията; той беше човекът, който се погрижи да се отвори отново случаят — разтревожен колега, който търсеше истината. Докато никой не свържеше почивката му в Бухюслен с постовете в профила на Йенифер през онази седмица, нямаше страшно.

Щеше да се справи.

Когато станаха да си вървят, Кони го прегърна. Силно и искрено, толкова беше щастлив, че Йенифер е имала верен и загрижен приятел като Били. За миг му стана неловко, но иначе след срещата се чувстваше изненадващо добре.

Така че му оставаше само един проблем за решаване. Хвърли бърз поглед към водоустойчивия плик на съседната седалка. Готов за плащане, ако се наложеше. Ако след това дойдеха още заплахи, щеше да отрече всичко, да каже, че снимката е правена, докато е бил там по работа — за полицейското разследване. Вярно, това щеше да насочи нежелано внимание към него, но не можеше и да продължи да плаща до безкрай.

Бяха се уговорили във форума къде и кога да се срещнат. Мястото му беше дадено под формата на координати. Цялата история — от комуникацията през геймърския сайт и изпращането на координати до скромната за тези обстоятелства сума — създаваше у Били може би леко предубедената и генерализираща представа, че ще се появи някой задръстен млад компютърджия.

Далеч обаче не очакваше да е чак толкова млад.

Няколко минути след уреченото време пристигна мършаво хлапе на колело, шестнайсет, може би седемнайсетгодишно, и спря на десетина метра от колата на Били. Скочи от велосипеда и го пусна на земята, докато присвиваше очи към колата. Черни джинси, черно яке, ботуши на краката, рядка пуберска брадичка, пиърсинг над едното око и под долната устна. Когато си свали каската, разкри рошава коса, твърде черна, за да не е боядисана. Явно минаваше за гот, помисли си Били, докато момчето приближаваше колата със самоуверена походка. Той отвори вратата и слезе.

— Били? — попита тийнейджърът с по-плътен глас, отколкото очакваше Били.

— Знаеш, че съм аз, нали ми прати снимка.

— Носиш ли парите?

— Да, но откъде да знам, че това няма да се повтори?

— Снимката вече не е в мен.

— Да бе — изсумтя Били и вложи в тези две думи цялото си изумление, че момчето може да го смята за толкова тъп.

— Защо мислиш, че я пратих по пощата? Защото всички дигитални следи могат да се проследят. Не съм толкова глупав.

Изглеждаше доста глуповат, помисли си Били. Или поне неопитен.

— Откога се занимаваш с това? — попита той с искрено любопитство.

— Отскоро — отговори облеченото в черно момче за учудване на Били. — Когато разбрах какви ги вършат в онази къща, си помислих, че мога да извадя малко пари от свинете, които се възползват от жените.

— Тя го прави по собствена воля и по своите си условия, но както и да е…

— Носиш ли парите? — попита малкият пак, леко напрегнато.

Били мълчеше и разглеждаше младия изнудвач. Стоеше разкрачен, местеше тежестта от десния на левия крак. Може би го правеше целенасочено, за да се прави на як, но по-вероятно беше да е от неосъзнато притеснение. Това, че отговаряше на въпросите, обясняваше, бърбореше, оставяше Били с впечатление, че далеч не е толкова силен и самоуверен, на колкото се преструваше.

Нямаше да се наложи да му плати.

Достатъчно щеше да е да го уплаши.

Били извади пистолета си.

Момчето се вкамени. На лицето му се изписа ужас от внезапния обрат в ситуацията. Беше просто хрумване, моментно вдъхновение. Били си спомни как си беше помислил, че не е зле да е въоръжен, въпреки че беше срещу правилата да носи оръжие, когато не е на служба.

В мига, в който извади пистолета, змията в него се пробуди, разшава се.

„Застреляй го — съскаше тя. — Убий го!“.

— Дай си телефона.

— Не е там! — Паника в гласа. — Принтирах я и я изтрих. Никъде я няма. Честно.

Не беше вярно, помисли си Били, изтритите файлове се възстановяваха доста лесно, но за тази цел му трябваше телефонът.

— Дай телефона — повтори той и пристъпи към него.

Момчето го извади с треперещи ръце, докато с несвързани приказки се мъчеше да накара Били да свали оръжието, да разбере, че само се е шегувало, увещаваше го да не прави глупости, извиняваше се, обещаваше никога повече да не се свързва с него.

„Застреляй го. Убий го!“.

Змията се мяташе диво в гърдите му. Гърчеше се и се извиваше, надушваше мириса на плячката, виждаше възможността да се нахрани, да се засити за дълго, дълго време.

„Не може — отговори й друг глас. — Куршумът може да се проследи. Има много технически доказателства в един куршум.“.

Били прибра пистолета, приближи се и взе телефона с една ръка. С другата стисна момчето за китката и го придърпа, посрещна го с коляно в чатала, корема. Все тая къде щеше да попадне. От смесицата от сила и изненада на момчето му секна дъхът, преви се надве. Били захвърли телефона, хвана го за яката на якето и го притисна към колата.

— Снимката само в телефона ли е? — изръмжа през стиснати зъби, приближил лице до ухото му.

— Няма я вече… — Гласът вече беше много по-тънък, уплашен и писклив.

— Но я е имало. Само там ли беше, или е качена и другаде?

Момчето поклати глава. Сълзи от болка и ужас се стичаха по бузите му.

— Кой знае за това? Че ще се срещаме?

— Никой. Честно. На никого не съм казвал.

Били го пусна и момчето пак се преви, опитваше се да превъзмогне болката, с хълцане и хленчене възстанови нормалното си дишане.

Били отстъпи крачка назад и го изгледа. Змията се извиваше. Съскаше. Мамеше го.

„Не ти трябва пистолет“.

Били пак се приближи и с един ритник подкоси краката на момчето; то падна тежко на земята. В следващата секунда седна на гърдите му, притисна ръцете му с бедра, хвана го за гърлото и стисна. Момчето осъзна какво става и се опита да се съпротивлява. Напразно. След малко Били усети, че подритванията зад гърба му стават все по-слаби и по-слаби, и накрая спряха напълно. Той се наведе близо до лицето на момчето, още усещаше топлия дъх да се процежда между леко разтворените устни. Стисна по-силно. Гледаше го в очите. Не искаше да го пропуска. Магическият момент, когато животът угаснеше. Остави се на опияняващата власт. Изпълни се с емоции, по-силни откогато и да било. Изкрещя, нададе триумфален рев, когато дишането спря и тъмните очи угаснаха.

След това момчето лежеше мъртво до автомобила.

Били седеше на предната седалка с отворена врата.

Беше невнимателен, остави технически доказателства. Влакна от дрехите, кожа под ноктите, пот или слюнка по лицето. Но и преди се бе погрижвал труп да изчезне. Успешно. С този щеше да е по-лесно. Това момче нямаше нужда да минава за живо в продължение на седмици.

Можеше просто да изчезне.

Както правеха понякога тийнейджърите.

Безследно изчезнало. Никога нямаше да го намерят.

Извади телефона си, звънна на Мю. Затвори очи, отпусна глава на облегалката, сложи ръка върху твърдия си пенис под джинсите и успокои дишането си, докато слушаше сигналите. Адреналинът и ендорфините препускаха из тялото му и му носеха сила, спокойствие и удовлетвореност, които, колкото и да е странно, очевидно бяха и възбуждащи.

Когато Мю вдигна, той й каза, че ще се прибере до час-два, че я обича и много му се прави секс, като се върне при нея.

Влюбеният мъж, когото тя заслужаваше.

Който държеше змията сита.

Докато седеше в колата във Фибюския лес, го осъзна — като миг на откровение, на внезапна яснота.

Нямаше защо да избира.

Той можеше да бъде и двете.

Епилог

Себастиан гледаше коледната звезда на прозореца на кабинета. Не я беше поливал от 23-и декември, но още беше червена и изглеждаше свежа, явно беше невъзможно да я убие. Получи я от Урсула. Дебел червен Дядо Коледа с пръчка в задника, забита до цветето, се хилеше доволно насреща му.

„Хили си се — помисли си той — вдругиден празниците официално приключват и ти отиваш в боклука“. Коледната звезда и Дядо Коледа бяха единствените вещи в апартамента, които напомняха за отминалия голям празник.

Той мразеше Коледа.

Обикновено зависимостта му от секса достигаше кулминацията си по празниците.

Правеше какво ли не, за да не се налага да е сам. За да не се налага да мисли. Да си спомня.

Най-лошо беше на 26-и декември. Тогава вече едва издържаше. Мъката и болката от загубата приемаха физическа форма. Болеше го, едва дишаше, трябваше да намери нещо, някого, който да го разсее за час-два.

Тази Коледа този някой беше Урсула.

През ноември, в колата на връщане от Упсала, тя му каза, че Петрос вече е извън картинката и че тя наистина ще се радва, ако се виждат по-често. Стига той да желае.

Той искаше, затова така и стана.

Виждаха се повече. Срещаха се по-често.

Прекараха по-голямата част от коледата заедно и за първи път от 2004-а насам беше поносимо. Тя дори го изтърпя на 26-ти, погрижи се да му е малко по-леко, за което й беше искрено благодарен. Заедно отпразнуваха и Нова година. Макар че не беше много празнично. Вечеряха заедно, тя се напи с шампанско и вино и заспа преди полунощ, когато той смяташе да предложи да слязат на Нюбрувикен да гледат фойерверките.

Беше им весело заедно. Тя си живееше в своя апартамент, той — в неговия. Срещаха се, когато и двамата го искаха. Като тази вечер, когато тя му се обади и го попита какво прави (нищо), дали иска да вечерят заедно (защо не) и обеща да купи нещо на връщане от работа (само не суши) и да се отбие след около час.

Просто. Спонтанно. Непринудено.

Той пък ходи до „Льовхага“ да говори с Ралф Свенсон за книгата си. Втората им среща. Хубав разговор. Първия път той се сърдеше и все се връщаше на това, че Себастиан го заключил в тъмното. Че бил зъл и го наранил. Този път мина по-добре. Говориха за детството му, за втория баща и хората в животински маски в къщурка в гората, които се възползвали от него сексуално. Себастиан смяташе да се опита да намери тази колиба. Може би беше по следата на нещо по-сериозно от книга за имитатор на сериен убиец.

Във всеки случай щеше да се получи силна книга.

Усещаше го.

Ваня му липсваше, когато мислеше за нея, което се стремеше да избягва. Толкова енергия беше изхабил в опити да си я върне, сега го съзнаваше. Енергия, която в момента влагаше в книгата, в писането, в подготовката да започне пак с лекциите. Тъй че в известно отношение беше хубаво, че тя вече не е при него. Но без Урсула нямаше да се справи.

На вратата се позвъни, Урсула още нямаше собствен ключ. Той излезе от кабинета си и отиде да й отвори. Пусна я да влезе, взе покупките, които беше донесла, и отиде в кухнята. Тя си окачи връхните дрехи и дойде при него.

— Какво е? — надникна Себастиан в белите найлонови торби.

— Мезета — отговори тя, взе ги от ръцете му и отиде при плота. — Ще отвориш ли вино?

Себастиан извади една бутилка от хладилника. Напоследък винаги държеше вино вкъщи. Понякога се питаше дали тя не пие прекалено много, или поне прекалено често, всеки ден, но веднага прогонваше тази мисъл. Да досажда на партньора си с тревоги за консумацията му на алкохол, беше нещо, което Торкел би направил.

Не и той, не и те.

— Чу ли за Йенифер? — попита тя, докато вадеше бутерки, агнешки шишчета, фалафел, пилешки крилца и хляб, и нареждаше чиниите.

— Коя Йенифер?

— Холмгрен. Дето беше с нас в Йемтланд и в Кируна с Били.

— А, тя ли? Какво за нея?

Урсула се завъртя с въпросителна, развеселена усмивка, сякаш смяташе, че неспособността му да си я спомни е престорена, че има причина той да не признава, че я помни.

— Спа ли с нея?

— Боже, не! Беше твърде младичка за мен.

За сметка на това помисли за нея, макар и да не си спомни как се казваше, в мига, в който чу от Ваня, че Били е изневерил на жена си. Не знаеше защо точно. Нещо в начина, по който той се държеше с нея, когато работеха заедно. Как говореше за нея. И че от всички възможни колеги взе точно нея, когато търсеше с кого да замине за Кируна.

— Какво за нея? — повтори той и й наля вино.

— Изчезна през лятото. През октомври намериха нещата й при някаква пещера за гмуркане във Франция и смятаха, че се е удавила, но сега пак са отворили случая. Разследват убийство.

— Защо?

— Има нещо гнило — отвърна Урсула и сложи на масата кутиите с баба гануш и хумус. — Никой не я виждал от Мидсомар и изглежда, след това някой я е поддържал жива в социалните мрежи.

— Как така я е „поддържал жива“?

— Сещаш се, писал е в социалните мрежи от нейно име, качвал е снимки и новини, и „Май Стори“, или както там му викат.

Храната беше наредена на масата. Себастиан взе безалкохолна бира от хладилника и я отвори. Нямаше някакви специални отношения с Йенифер, помнеше я като амбициозна, симпатична, нищо повече, но въпреки това интересът му веднага се събуди. От малкото, което чу, остана с впечатление за извършител по свой вкус. Може би трябваше да предложи услугите си на разследващия отдел.

— Тя била ли е на снимките? — попита, седна и започна да си сипва от яденето.

— Да, но са фалшифицирани. Баща й го подозирал и Били му помогнал да докаже, че е прав, че някои снимки са манипулирани, затова са започнали предварително разследване. А сега дойдоха при нас и попитаха дали искаме да помогнем.

— А вие искате ли?

Надяваше се, че не. Ако разследването попаднеше при „Риксмурд“, евентуалното му участие в него щеше да е изключено.

— Торкел отлага.

— А как се е озовала във Франция?

— Може би не е. Има постове от пътуването й дотам, но тяло не е намерено.

Себастиан започна да се храни. Всичко беше вкусно. Натопи питка в хумуса, отхапа един залък. Мислеше. Какво беше казала?

— Кога е изчезнала, казваш?

— Седмицата след Мидсомар.

Това му беше направило впечатление, точно така. Наскоро беше чул да се говори за седмицата след Мидсомар. На вечерята при Торкел и новата му жена. Това беше седмицата, за която Торкел мислеше, че Били е бил в отпуск, а Мю, че е бил на работа…

— Чакай, имам още по-голяма новина!

Себастиан беше изтръгнат от размислите си. Вдигна очи от чинията. Очите на Урсула светеха и тя пляскаше развълнувано.

— Ваня е бременна!

За миг Себастиан се вцепени, но после успя да изиграе изненада и радост:

— Вярно ли? Еха, супер! В коя седмица е?

— Дванайсетата.

Той бързо пресметна наум. Ако помнеше правилно от бременността на Лили, не можеше да се изчисли точно конкретната дата. Дванайсет седмици назад. Тоест края на октомври, началото на ноември. Синьо поло в гората.

— Честито, ще ставаш дядо — усмихна се Урсула и вдигна чашата си вино.

— Благодаря ти.

Той успя да докара на лицето си усмивка, след което преглътна с усилие, затвори очи и дълбоко се помоли наистина да стане дядо, а не друго.

1

„Уле-дуле-доф“ с популярна детска броенка, подобна на нашата „ала-бала-ница“. — Б.пр.

Content

Микаел Юрт, Ханс Русенфелт
Жертвите, които правим
Себастиан Бергман #6

Първа част

13-ти октомври

14-ти октомври

15-ти октомври

16-ти октомври

Втора част

27-ми октомври

28-и октомври

1-ви ноември

Епилог

1