Фиона Бартън

Детето

Кейт Уотърс #2

Когато заменим истината с мълчание, мълчанието се превръща в лъжа.

Евгений Евтушенко

Първа глава

20 март 2012 г., вторник

Ема

Сядам на бюрото и компютърът ми намига подканващо. Докосвам клавиатурата и на екрана изниква снимката на Пол. Същата, която направихме в Рим през медения ни месец на една маса в Кампо де Фиори. Той ме гледа с пълни с любов очи и аз искам да му отговоря с усмивка, но докато се навеждам напред, зървам отражението си върху екрана и спирам. Мразя да виждам образа си без предупреждение. Има случаи, когато не успявам да се разпозная. Човек си мисли, че знае как изглежда, но в някои моменти насреща му се появява непозната личност. Това е плашещо.

Днес обаче не ме е страх. Днес започвам да изучавам непознатото лице. Кестенява, наполовина вдигната в идиотски кок коса, бледа кожа, сенки и бръчки, плъзнали към очите като пукнатини по стъкло.

„Боже, изглеждаш ужасно!“, казвам на жената отсреща. Движението на устните й ме хипнотизира и аз я карам да каже още нещо. „Хайде, Ема, вземи да свършиш малко работа“, казва тя. Усмихвам й се вяло и тя ми връща усмивката. „Държиш се като побъркана“, ми казва с моя глас и аз се отдръпвам. Слава богу, че Пол не може да ме види отнякъде.

Вечерта Пол се прибира уморен и малко кисел след цял ден, прекаран сред недорасли хлапета и поредната разправия с шефа за разпределянето на часовете на лекциите му.

Може би е от годините, но напоследък му е все по-трудно да се справя с предизвикателствата в работата. Като че ли започва да се съмнява в себе си, вижда конкуренция във всичко. Университетските филиали са като лъвски прайдове. Тълпи от мъжки екземпляри се умилкват и подмазват на главния, докато кроят как да забият нокти във врата му. Когато започне да вижда нещата по този начин, казвам всичко, което трябва да се каже в такъв случай, и му правя джин с тоник.

Премествам куфарчето му от дивана, за да оправя, и виждам, че е донесъл „Ивнинг Стандарт“. Трябва да го е купил в метрото.

Сядам и се зачитам във вестника, а той влиза в банята и отмива от себе си грижите на деня. Веднага виждам статията за бебето.

„Намерено е тяло на новородено“, се казва там. Напечатани са не повече от няколко изречения, които информират читателя, че в една от определените за разрушаване сгради в квартал Улуич е открит скелет на новородено и че полицията разследва случая. Прочитам информацията няколко пъти, но не мога да схвана смисъла на думите, сякаш са написани на чужд език.

Докато се мъча да разбера какво точно пише там, усещам как ужасът се увива около мен, затяга възела и изкарва въздуха от гърдите ми. Едва успявам да си поема въздух.

Все още седя като статуя на дивана, когато Пол слиза долу розов и влажен от душа и крещи, че нещо гори.

Пържолите са почернели. Станали са на въглен. Хвърлям ги в кофата и отварям прозореца да прогоня дима. Изваждам замръзнала пица от фризера и я слагам в микровълновата, а Пол сяда на масата и мълчи.

— Трябва да си купим индикатор за дим — казва, вместо да се разкрещи, задето едва не подпалих къщата. — Лесно е да забравиш тигана, когато се зачетеш.

Пол е прекрасен съпруг. Не го заслужавам.

Застанала пред микровълновата и загледана във въртящата се и цвъртяща пица, се запитвам за милионен път, дали няма да ме изостави. Трябваше да го направи още преди години. Ако аз бях на негово място, щях отдавна да съм избягала и да съм се заела със собствения си живот. Но той не показва с нищо, че мисли да си опакова багажа. Напротив, кръжи около мен като загрижен баща, готов да ме защити от всяко зло. Успокоява ме, когато изпадна в криза, измисля причини да ме разсмее, успява да пресуши сълзите ми, когато плача, и ми повтаря, че съм забавна, красива и умна жена.

„Знам, че това не си ти“, ми повтаря непрекъснато. „Болестта те прави такава.“

Само че аз съм точно такава. Той не ме познава добре. Убедих се в това. Затварям се при всяко споменаване на миналото ми, но той уважава правото ми на личен живот. „Не е нужно да ми разказваш“, уверява ме всеки път, „Обичам те такава, каквато си“.

Свети Пол — така го наричам, когато се преструва, че не съм му в тежест, но той обикновено ми запушва устата с едно „едва ли“.

Добре, може да не е светец, но кой е такъв? При всички случаи неговите грехове са и мои. Какво казваха старите двойки? Което е мое, е и твое. Но моите грехове… те са си само мои.

— Ти няма ли да ядеш, Ем? — пита ме той, когато поставям чинията му на масата.

— Имах много работа и обядвах късно. Не съм гладна… Ще хапна нещо по-късно — излъгвам набързо. Знам, че ако пъхна нещо в устата си, ще се задавя. Затова изваждам най-ослепителната си усмивка, онази, която използвам, когато ме снимат, и добавям: — Добре съм, Пол, хайде, яж.

Слагам до себе си чаша вино и се правя, че слушам отчета му за деня. Гласът му се издига, после затихва, докато дъвче отвратителната вечеря, която му сервирах, и започва отново.

Аз мълча и кимам периодично, но не чувам нищо. Питам се дали Джуд е прочела статията.

Втора глава

20 март 2012 г., вторник

Кейт

Кейт Уотърс се чувстваше отегчена до смърт. Обикновено не свързваше тази дума с работата си, но днес беше заклещена в офиса под носа на шефа и нямаше нищо за правене, освен да преписва.

— Мини го през твоята златна машина — извика Тери, редакторът на новините, към нея и размаха някаква зле написана от друг журналист статия. — Пръсни малко вълшебен прах върху нея.

И тя се зае.

— Пфу! Като във фабриката на Майк Болдуин е — оплака се тя на криминалния хроникьор, който седеше срещу нея. — Произвежда едни и същи боклуци с няколко панделки повече. Ти върху какво работиш?

Гордън Уилис, който настояваше да го наричат с пълното наименование на заеманата позиция, например „Питай криминалния хроникьор за този случай“, вдигна глава от вестника, в който се бе зачел, и сви рамене.

— След обяд отивам на „Олд Бейли“. Искам да поговоря с инспектора по случая с онова убийство с арбалет. Не вярвам да науча нещо, но се надявам да мога да поговоря със сестрата на жертвата, когато следствието приключи. Имам сведения, че спи с убиеца. Ще бъде истинска бомба. Представи си заглавието: „Сестрата и убиецът са любовници“. — Той се усмихна на представата си, после погледна Кейт. — Защо? Ти какво имаш?

— Нищо. Поправям статия на една от онлайн робините. — Тя кимна към младото момиче на бюрото в другия край на стаята, което тракаше яростно по клавиатурата си. — Виждаш ли какво става? От училищната скамейка и хоп — право тук.

Но веднага осъзна, че звучи като огорчена стара мома, и се спря. Цунамито от интернет новини бе отвяло нея и другите като нея на далечен остров. Някога начело на масата — вестникарския еквивалент на подиума на победителите — сега репортерите от старото поколение се свиваха по ъглите на нюзрума, постепенно изблъсквани към изхода от нарастващото число на онлайн операторите, които пишеха по двайсет и четири часа седем дни в седмицата, за да запълнят огромния търбух на новините.

„Новата онлайн медия отдавна не е нова — беше им казал главният редактор на коледното парти. — Това е нормата. Това беше бъдещето.“ И Кейт разбра, че е време да спре да човърка в раната.

Когато най-четените новини в уебсайта на вестника разказват за изпъкналите вени по ръцете на Мадона и как звездата на „Ийст Ендър“ започва да качва кила, сме загубени, помисли си тъжно тя. „Мразим знаменитостите“, това беше посланието, прикрито зад уж-новините в съвременния свят. Ужас.

— Но това може да почака — каза тя на глас. — Отивам да взема кафе.

С времето си бяха отишли и „по едно набързо“, на които някога се наслаждаваха из близките кръчми по Флийт стрийт, докато шефовете провеждаха сутрешните си съвещания. След „по едно набързо“ традиционно следваха зачервени лица, пиянски скандали с Главния, един от които според легендата завършил кръвожадно, защото някакъв наквасен до козирката репортер вместо да се сбие като мъж, захапал глезена на Главния. Друг репортер метнал пишещата машина през прозореца.

Сега нюзрумът се бе свил в офисите на един мол и прозорците му бяха херметично затворени с двойни стъкла, а алкохолът беше забранен. Новият наркотик беше кафе.

— Как го искаш?

— Двойно макиато с лешников сироп, моля — каза Гордън. — Абе, нещо кафяво. Каквото ти дойде наум.

Кейт слезе с асансьора и забра броя на „Ивнинг Стар“ от бюрото на охраната в мраморното фоайе. Докато чакаше момчето да сътвори своята магия с машината за кафе, тя прегледа разсеяно страниците с надежда да намери нещо писано от приятели. От първата до последната страница говореха само за подготовката на олимпийските игри в Лондон и тя за малко не пропусна параграфа в дъното на колонката с новините.

Озаглавени „Намерен е труп на новородено“, двете изречения информираха читателите, че след разрушаването на една сграда в Улуич, недалеч от дома на Кейт в Източен Лондон, е намерен скелет на новородено. Полицията разследвала случая. Нямаше други подробности. Тя откъсна листа, за да може по-късно да потърси информация в интернет. Дъното на чантата й бе покрито с такива листчета. „Като клетка на папагалче“, дразнеше я големият й син заради стотиците листчета, които лежаха там и чакаха да им обърне внимание. Понякога това бяха цели истории, които човек можеше да следи в няколко броя. Друг път беше просто изречение, но то я бе накарало да се запита „Какво се крие зад това?“.

Кейт прочете отново трийсетте думи и веднага забеляза, че в тях липсва една личност. Майката. Докато се връщаше с кафетата, вече формулираше въпросите си: Кое е бебето? Как е умряло? Кой би заровил бебе в основата на сграда?

— Горкото мъниче — промълви на глас тя. Умът й изведнъж се изпълни с мисли за собствените й деца — Джейк и Фреди, с две години разлика помежду си, познати в семейната история като „момчетата“. Видя ги като съвсем малки, после като ученици във футболни екипи, като гневни тийнейджъри и сега като големи. Почти големи. Тя се усмихна на себе си. Припомни си мига, когато видя всеки от тях за пръв път: червени лица, хлъзгави телца, сбръчкана, прекалено голяма за тях кожа, мигащи очи, гледащи към нея от мястото, което заемаха върху гърдите й. И усещането, че познава тези същества от цяла вечност. Как може някой да убие бебе?

Тя се върна в нюзрума, остави кафетата и отиде до бюрото на Тери.

— Имаш ли нещо против да погледна това? — попита тя и размаха пред лицето му малката изрезка от вестника, докато той се взираше в монитора в опит да разнищи връзките между кралските особи на няколко чужди държави. Изобщо не погледна към нея и това й даде основание да реши, че й дава зелена светлина.

Първото й обаждане беше до пресслужбата на Скотланд Ярд. Когато започна работата си като журналист, тя наминаваше всеки ден през местния полицейски участък, облягаше се на бюрото и оглеждаше сводката за деня, докато си бъбреше с дежурния полицай на гишето. Сега рядко говореше с човешко същество при обажданията си. Ако случайно попадаше на такъв, разговорът беше кратък и делови.

— Изслушахте ли записаната информация? — питаше цивилният служител на пресслужбата с пълното съзнание, че не я е изслушала, и на мига я прехвърляше към записа, който я превеждаше през всяка открадната косачка в града до юмручните боеве по кварталните кръчми.

Но този път уцели джакпота. Не само че се свърза с реален човек, но беше и неин познат. Гласът от другата страна беше на бивш неин колега от предишната й работа в национален вестник. Бракониер като нея, превърнал се в пазител на реда. Наскоро се бе преместил в по-безопасния и по-нормален, както казват някои, свят на пъблик рилейшънс.

— Здравей, Кейт? Как си? Отдавна…

Колин Стъб искаше да си побъбрят. Навремето той се справяше добре като репортер, но на жена му, Сю, й писна от вечните му скитания из страната и след изтощителна домашна война той най-после се предаде. Но продължаваше да следи подробностите от света, който бе напуснал, интересуваше се от клюките, разказваше й какво е чул за този или онзи колега, като не спираше да повтаря, че да напусне вестника е най-хубавото нещо, което някога е правил.

— Супер! Блазе ти — каза Кейт приповдигнато. — А аз все още се бъхтя в „Поуст“. Виж, Колин, видях в „Стандарт“ нещо за намерено в Улуич тяло на бебе. Имаш ли представа колко време е престояло там?

— А, това ли? Чакай малко. Ще погледна в компютъра… А, ето го. Няма много информация. Хм, доста зловещо, нали? Някакъв работник разчиствал мястото след експлозията, повдигнал стара каменна саксия и открил под нея малкия скелет. Казват, че е на новородено. Криминалистите са там, но първият оглед показва, че е престояло доста време, дори може да се окаже исторически артефакт. По този път минават много ученици и студенти. Мисля, че това е пътят за Гринуич. Ти не живееше ли наблизо?

— Не. Аз съм малко по̀ на север по реката и на изток. В Хакни. И все още чакам влакът да благоволи да спре при нас, защото няма официална спирка. Какво друго имаш? Някакви данни за идентификация?

— Не, тук казват, че новородените са труден обект, когато става дума за ДНК тестове. Особено когато са престояли с години под земята. А и районът е пълен с апартаменти и стаи, давани някога под наем. Наемателите се сменят на всеки пет минути, затова момчетата не са изпълнени с оптимизъм за идентифицирането. Пък и сега всичко е насочено към Олимпийските игри…

— Естествено — отвърна Кейт. — Организацията за охраната им сигурно е кошмар. Чух, че прехвърляте сили от други райони. А тази история с бебето е като да търсиш игла в купа сено. Благодаря, Колин. Радвам се, че се чухме. Поздрави Сю от мен. Ще ми се обадиш ли, ако изникне нещо по този случай?

Тя затвори телефона с усмивка. Кейт Уотърс обичаше да търси игла в купа сено. Да проследи блещукащата в мрака светлинка. Нещо, което да я погълне напълно. Нещо, което да захапе. Да я извади от нюзрума.

Тя облече палтото си и пое по дългия коридор към асансьора. Но не стигна далече.

— Кейт, излизаш ли? — извика Тери. — Преди да продължиш, би ли разплела този възел с норвежките кралски особи? Направо ме заболяха очите.

Трета глава

20 март 2012 г., вторник

Анжела

Тя разбра, че ще заплаче. Усети сълзите да пълнят очите й и гърлото й да се свива. Отиде и седна за минута на леглото, за да отложи момента. Трябваше да бъде сама, когато сълзите дойдат. Години наред се бе опитвала да се пребори с това, защото обикновено не плачеше. Не беше сантиментална. Военният живот и работата й като медицинска сестра отдавна я бяха отучили да се отдава на чувствата си.

Но двайсети март беше изключение. Двайсети март беше рожденият ден на Алис и всяка година тя плачеше. Тайно. Насаме. Не би си позволила да го прави пред други, не беше от онези, които заставаха пред камерите и изливаха сълзите си. Не можеше да си представи да я покажат така, а от телевизията да снимат ли, снимат, сякаш това е някакво забавление.

— Трябва да спрат камерите — казваше на Ник в такива случаи, но после изсумтяваше и продължаваше да гледа.

На нея й беше неудобно от такива кадри, но повечето хора очевидно ги харесваха. Онези, които се опитваха да бъдат част от новините.

И въпреки всичко, едва ли някой би разбрал защо тя продължава да плаче след толкова години. Десетки години. Щяха да кажат, че почти не е познавала бебето си. Че е прекарала по-малко от двайсет и четири часа с него.

„Но тя беше част от мен. Плът от моята плът“, възразяваше мислено на скептиците тя. „Опитах се да продължа напред, но…“

Всяка година нейният кошмар започваше в дните преди рождения ден на бебето и тя се връщаше мислено към тишината — онази пронизваща костите тишина на празна стая.

На самата дата обикновено се събуждаше с главоболие, но ставаше, правеше закуска и действаше като всеки друг ден, докато не останеше сама. Тази година поговори с Ник за плановете им през следващите дни. Той й се оплака от планините с документация, с които трябваше да се справи, и за новите работници, които непрекъснато се правеха на болни и отсъстваха.

Време му е да се пенсионира, помисли си тя, докато слушаше. Трябваше да го направи още преди две, дори три години. Но не можеше да остави бизнеса. Казваше, че му трябва цел, която да го държи в кондиция.

„Не показва с нищо, че знае кой ден сме днес“, помисли си тя. „Преди помнеше… в началото определено помнеше. Всички помнеха.“

Тогава много хора ги спираха на улицата и питаха за бебето. Хора, които не бяха виждали от Адамово време, идваха при тях и им стискаха ръцете с насълзени очи. Но това беше някога.

Станеше ли дума за дати, Ник беше безнадежден случай, но забравянето за Алис си беше преднамерено. От друга страна, той не си спомняше рождените дни и на другите им деца, какво оставаше за този на Алис. И с времето тя спря да му я напомня. Не можеше да понесе паниката в очите му, когато настояваше той да се сети. По-добре беше да си я отбелязва сама.

Ник я целуна по главата и тръгна за работа. Анжела изчака вратата зад него да се затвори, седна на дивана и даде воля на сълзите си.

Беше се опитвала стотици пъти да забрави. В началото нищо не помагаше. Семейният им лекар — горкият стар доктор Ърнли я потупваше по рамото или по коляното и казваше: „Ще го преодолееш, скъпа“. Но нямаше резултат.

После се включи в групи за подкрепа, обаче й омръзна да слуша собствената трагедия, като и тези на останалите хора. Усещаше, че всички те просто обикалят около болката си, разгарят я, мушкат с ръжена и после плачат заедно. Разстрои цялата група, като заяви, че разбира страданието на всички, но това не й помага с нищо. Не разсейва собствената й мъка, напротив, добавя още към нея. Чувстваше се виновна, защото, докато работеше като медицинска сестра, при смъртен случай даваше на близките листовка на такива групи за взаимопомощ и ги уверяваше, че така по-лесно ще преодолеят загубата.

„Надявам се да им помогне повече, отколкото на мен — си каза тя и стана от дивана, — все пак няма как да стане по-зле, нали? Там всеки прави каквото може.“

Тя отиде в кухнята, напълни мивката с вода и се зае със зеленчуците. Студената вода скова ръцете й и тя откри, че й е трудно да държи ножа, но продължи да стърже механично морковите.

Опита се да си представи как би изглеждала сега Алис, но това беше трудна задача. Вкъщи имаше само една нейна снимка. На нея и Алис. Ник я бе направил с малкия си фотоапарат, но понеже ги снима набързо в болницата, образът беше замъглен. Анжела се притисна към кухненския плот, сякаш физическото усилие можеше да й помогне да види лицето на загубеното й момиченце. Но не се получи.

От снимката знаеше, че Алис има тъмна коса като брат си Патрик, но при раждането беше изгубила много кръв и когато сложиха бебето на гърдите й, беше все още замаяна от петидина. След това — след като Алис изчезна — попита Ник, но той не успя да й каже много. Не беше изучавал лицето й, както би направила Анжела, запаметявайки всяка черта и извивка. Каза й, че е била прекрасна, но не й даде никакви подробности.

Според Анжела Алис не приличаше на сина й Патрик. Патрик беше голямо бебе, а тя беше толкова крехка. Едва достигаше два килограма и половина. Но въпреки това изследва снимките на Пади и онези, които направиха на втората им дъщеря, Луиз, когато се появи на бял свят десет години по-късно. „Това е бебе изненада“, казваше Алис на хората с надеждата да види Алис в малката си дъщеря. Но не успя. Луиз беше руса, приличаше на баща си.

Тя усети познатата тъпа болка около ребрата и гърдите и се опита да мисли за хубави неща, както я учеха книгите за самопомощ. Замисли се за Луиз и Патрик.

— Добре че имам тях — каза тя на морковите в мръсната вода. Запита се дали Лу ще й се обади довечера, когато излезе от работа. Дъщеря й беше наясно със семейната история, но никога не говореше за това.

Тя мрази, когато плача, си каза Алис и избърса очите си с парче кухненска хартия. Всички мразят. Предпочитат да се преструват, че всичко е наред. Но аз ги разбирам. Трябва да престана. Да оставя Алис в миналото.

— Честит рожден ден, скъпа моя — прошепна тя.

Четвърта глава

21 март 2012 г., сряда

Ема

Мисълта за бебето ме държа будна през по-голямата част от нощта. Изрязах съобщението от вестника и се опитах да го изхвърля, но несъзнателно го скрих в джоба на жилетката си. Нямам представа защо. Бях решила да не правя нищо по въпроса. Надявах се нещата да отминат.

Но едно гласче не спира да ми нашепва: „Няма да е като миналия път“.

И на сутринта бебето все още е тук. Упорства, настоява да му обърна внимание.

Пол се събужда бавно, раздвижва единия си крак, сякаш изпробва дали все още е на мястото си. Изчаквам го да отвори очи.

Страхувам се от предстоящото. Ужасявам се от разочарованието и досадата в погледа му, когато осъзнае, че лошите ми дни се завръщат.

Така ги наричахме — „лошите дни“, за да изглежда, че вината не е моя. От последната ми криза мина много време и аз знам, че за него всичко е приключило. Ще се опита с всички сили да скрие тревогата си, когато ме види, но аз ще трябва да нося в себе си и неговата, и своята. Понякога ми се струва, че ще се разпадна под тежестта им.

Казват, че каквото не те убива, те прави по-силен. Казват го, когато ти се случи нещо ужасно. Майка ми, Джуд, го повтаряше често. Но аз не мисля, че е така. Да, не те убива, но ти чупи костите, прикрепени една към друга с мръсни превръзки и жълтеникаво тиксо. И ти виждаш през тях, виждаш как се пропукват крехките връзки. Понякога ти се иска да беше те убило.

Пол става и без да каже дума, донася лекарствата ми с чаша вода от банята. Сяда на леглото и ме гали по косата, докато ги пия. Тананика си тихо, сякаш всичко е в рамките на нормалното.

Опитвам се да си внуша, че всичко ще отмине, но в главата ми се промъква друга мисъл — това никога няма да отмине — и разбива защитата ми.

Проблемът е, че след време всяка тайна заживява свой собствен живот. Някога си мислех, че ако не мисля за случилото се, соковете му ще пресъхнат и то ще умре. Но не умира. Седи си в нарастващото кълбо от лъжи и измислици като тлъста муха, хваната в паяжина. Ако сега кажа нещо, ще разбия всичко на парчета. Затова ще мълча. Трябва да пазя тайната. Това правя, откакто се помня. Пазя я и я защитавам.

На масата за закуска Пол ми говори нещо, но аз пропускам смисъла.

— Извинявай, скъпи, какво каза? — питам го, седнала срещу него, и се опитвам да се съсредоточа в думите му.

— Казах, че тоалетната хартия е свършила.

Не мога да се концентрирам. Нещо за някаква хартия. Боже, да не би да е прочел хартията от вестника?

— Какво? — питам прекалено силно.

— Тоалетната хартия, Ема — казва тихо той. — Просто ти напомням, че свършва.

— Да, да, не се тревожи. Ще купя. Само да свърша кафето и се заемам с работата.

Той ми се усмихва, целува ме, минава покрай мен, мотае се в кабинета си около десетина минути, а аз изхвърлям закуската си и подреждам масата. С чистенето ще се заема по-късно. „Излизай, проклето петно!“.

— Така — появява се той на вратата на кухнята. — Сигурна ли си, че си добре. Виждаш ми се много бледа.

— Добре съм — казвам и ставам от масата с мисълта: „Хайде, Пол, тръгвай, за бога!“. — Приятен ден, скъпи. Не забравяй да бъдеш любезен с шефа си. Знаеш, че е важно.

И почиствам някаква прашинка от сакото му.

Той въздъхва и взема куфарчето си.

— Ще се опитам. Виж, мога да се обадя, че съм болен, и да остана с теб.

— Не ставай глупав, Пол. Всичко ще е наред. Обещавам.

— Добре. Ще ти звънна към обяд. Обичам те — казва той.

Махам му от прозореца, както винаги. Той затваря портата и тръгва напред. Аз се свличам на колене върху килима. За пръв път оставам сама, след като прочетох съобщението във вестника, и всичко, което криех и заради което се преструвах толкова време, се разпада. Заглавието във вестника ми намига като неонова табела, накъдето и да погледна. Трябват ми пет минути, за да събера парченцата. Разплаквам се. Страховито. Неконтролируемо. С плач далече от характерния за англичаните, с който се бориш и се опитваш да преглътнеш сълзите. Плача, докато не излея и последната сълза от себе си, после лягам на пода и притихвам.

Телефонът звънва и чак тогава осъзнавам, че е изминал цял час, краката ми са изтръпнали и когато се опитвам да стана, усещам как ги пронизват хиляди иглички. Сигурно съм се отнесла. Обичам образа, който съзнанието ми създава, когато се отнеса — представям си, че лежа в лодка и се нося по течението. Като Офелия в онази картина. Но на нея й е лесно, тя е луда или мъртва. „Стига вече. Вдигни телефона.“

— Ало, Ема, Линда се обажда. Заета ли си? Може ли да намина към вас за едно кафе?

Искам да откажа на ужасната Линда, но от устата ми излиза „да“. Вкоренената в мен вежливост побеждава за пореден път.

— Чудесно. След десет минути съм при теб.

— Слагам водата — се чувам да казвам като в някаква пиеса.

Разтривам колене, за да им възвърна чувствителността, и вадя четката за коса от чантата си. Трябва да изглеждам прилично, иначе тя ще разбере.

Съпругът на Линда преподава в същия университет, където работи и Пол. В различни факултети са, но двамата често пътуват сутрин с един и същ влак. Това очевидно превръща мен и Линда в сестри по съдба.

Но аз не я харесвам. Зъбите й са наклонени назад, като на акула и е ужасно напориста. Тя и другите „сакадемици“ — съпруги на академици, както ги кръстих, когато се присъединих към групата — непрекъснато клюкарстват за мен. Знам го със сигурност. Но няма какво да направя. Гледам да не им обръщам внимание. Мълча си и карам напред.

Отварям вратата и Линда нахлува като ураган. Тази сутрин кипи от енергия. Сигурно има добри новини за Дерек. Искам да си тръгне на мига.

— Изглеждаш уморена, Ема. Май не си спала добре? — казва тя. Напъните ми за чистене и подреждане се изпаряват на мига и аз отивам да правя кафе. Тя ме оставя да вися в собствената си кухня като излишна част от интериора.

— М-хм. Малко съм уморена. Опитвам се да оправя един труден пасаж в книгата, която редактирам сега — казвам аз.

Тя настръхва. Мрази факта, че имам собствена работа. И когато го спомена, го приема като лична обида. Линда не работи. „Имам прекалено много за вършене вкъщи, за да търся работа навън“, казва, когато я попитат. Обикновено с неубедителна усмивка.

Но този път решава да игнорира обидната забележка, бърза да се гмурне в новината. Дерек ще получи нова титла — и нова заплата очевидно. Трепери от вълнение, самодоволството се излива от нея на вълни.

— Деканът иска от него да поеме повече отговорности. През следващия семестър ще бъде асистент-директор на социалния отдел — казва тя, сякаш чете от вестник.

— Социалният отдел? Боже, ще затъне в море от дрога и сексуални проблеми — казвам, усещайки сладък вкус в устата си, като си представям как Дерек, най-надутото копеле на земята, се опитва да наложи употребата на кондоми за всички студенти.

При споменаването на думата „секс“ тя замръзва за момент. Аз прикривам успешно радостта си от малката победа.

— Това е страхотно, Линда — казвам бързо. — Ох, млякото изкипя.

Сядаме в кухнята и аз слушам брътвежите й за „какво ново във факултета“. Знам, че накрая ще стигне до темата за „малките проблеми“ на Пол, но не искам да й помагам в това. Продължавам по допирателната — световните новини, закъсненията на влаковете, цената на кафето — с надеждата да се изтощи. Но тя очевидно е неизтощима.

— Е, Пол оправи ли се с декана? — пита накрая, произвеждайки най-милата усмивка на света.

— О, разбира се. Цялата работа е буря в чаша вода — отвръщам аз.

— Нима? Чух, че доктор Бийчъм ще отнесе въпроса до следващото ниво.

— Каква глупост. Доктор Бийчъм иска да закрие най-добре посещавания курс на Пол, за да отвори място за свой. Честно казано, голям задник.

Очите на Линда се разширяват при думата „задник“. Естествено, тя не вижда шефа по този начин.

— Понякога човек трябва да прави компромиси. Може курсът на Пол да е изчерпал своето предназначение.

— Сигурна съм, че не е така, Линда. Искаш ли джинджифилови бисквити?

Омиротворена, тя започва да дъвче. Минаваме на темата за дъщеря й, Джой — „Тя е най-голямата ни гордост и радост“ — и децата на Джой. Виж, те не са гордост и радост, явно са непослушни. Забелязвам, че Линда не ги нарича „внуци“, докато изброява белите и недостатъците им. Те са „прекалено независими“, което в нейния затворен свят е непростим грях.

— Онзи ден Джоузи ми каза да си гледам работата — казва тя, все още кипяща от гняв. — Деветгодишно хлапе и вече казва на баба си да си гледа работата.

„Само така, Джоузи“ казвам наум, а на глас:

— Горкичката.

Грешен ход.

— Ти разбира се нямаш такива проблеми, понеже нямаш деца — казва тя.

Преглъщам и не отговарям, защото нямам вяра на себе си. Поглеждам часовника си и измърморвам:

— Съжалявам, Линда. Много ми беше приятно да си побъбрим, но сроковете ме притискат и трябва да се хващам за работа.

— Е, така е с работещите жени — казва учтиво тя. Изглежда разочарована, но се усмихва със своята голяма бяла усмивка и слага ръце на раменете ми да ме целуне за довиждане. После се отдръпва и казва малко прекалено загрижено. — Трябва да се наспиш, Ема.

Запращам нея и изкуствената й загриженост на майната им и казвам, докато я изпращам до вратата:

— Поздрави новия заместник-директор по социалните въпроси от нас. — И добавям: — Приятен ден.

„Спри веднага“, си казвам, „Звучиш като продавачка, която се прави, че й пука какво ще си купиш“.

Качвам се в кабинета и сядам с бебето от вестника в главата си, в скута си и на врата.

Пета глава

21 март 2012 г., сряда

Кейт

Хауър стрийт беше в края на Улуич и там нещата не изглеждаха добре. Дочуваше се трясък от тежки машини, които разрушаваха къщите наоколо и в нетърпението си да преобразят тази част на Лондон вдигаха облаци от прах и дим.

Успяла най-после да се измъкне от офиса, Кейт застана в единия край на улицата и насочи вниманието си към сградите, които все още изглеждаха обитаеми. По нейна преценка бяха останали две, най-много три такива. От местния безплатен информационен бюлетин беше разбрала, че след дълга битка домовете най-после бяха насилствено изкупени. Работата по разрушаването им бе започнала и улицата приличаше на снимка от район, където се водеха военни действия. Кейт си каза, че е късметлийка, понеже собственият й район в източната част на града все още някак си убягваше от вниманието на плановиците, твърдо решени да превърнат столицата в серия от селца, и засега оставаше непокътнат.

Двамата със Стив купиха къщата си в Хакни в началото на деветдесетте и бяха първите новодошли на улицата. Вечерта след преместването им съседката отляво, Бет, им донесе пържен черен дроб в чиния на цветя, каквато имаше бабата на Кейт. Бет се бе завъртяла и бе разгледала всичко в дома им — от цвета на съдовете, който беше в тон с покривката, до магнитите по хладилника — и бе задала купища въпроси, но някак си не се сближиха и когато се срещаха, рядко си разменяха повече от „Здравей, как си?“.

Двамата със Стив бяха различни и когато канеха приятели на шумно барбекю или на обилно полети с алкохол вечери в градината, по-скоро усещаха, отколкото чуваха как съседите въздишат страдалчески. Но постепенно примамени от поносимите цени на имотите, пристигнаха и други като тях и улицата се снабди с първата си боядисана в черно външна врата с дафиново дръвче в саксия на стълбите. Дръвчето беше отрязано още следващата нощ, но посланието остана.

Сега всички къщи, с изключение на тази на съседката Бет и на една стара двойка в дъното на улицата бяха опасани от декоративни храсти, а по прозорците имаше цветни транспаранти. Хранителният магазин на „Марк и Спенсър“ на ъгъла, където доскоро се помещаваше магазинче за видеокасети, изглежда, беше последният щрих на обновения стар квартал.

„Слава богу, че няма да преживеем всичко това“, каза си Кейт, докато оглеждаше пейзажа на Хауард стрийт. Вътрешността на няколко триетажни къщи пред нея зееше празна, сякаш бяха огромни къщи за кукли, пердетата по счупените прозорци плющяха нещастно на вятъра. Единственият знак за човешко присъствие беше включената крушка в една от кухните, осветяваща индустриалната сивота.

Кейт преброи етажа, отиде до вратата и натисна най-долния от трите звънци. До него беше изписано името Уолкър.

Една възрастна жена отвори вратата и огледа нервно наоколо.

— Госпожа Уолкър? — поздрави Кейт. — Извинявам се, че ви безпокоя, но пиша статия за „Дейли Поуст“ относно промените тук.

Кейт реши да не започва веднага с бебето. Щеше да е много лесно, а тя обичаше предизвикателствата.

Жената я огледа внимателно, претегли я наум, после отвори вратата.

— Госпожица, ако обичате. Ами, влезте. И бързо, не искам уличната прах да нахлува вътре.

Тя я поведе навътре в апартамента, влезе в хола, избута един мърляв джак ръсел от дивана и кимна на Кейт да седне.

— Извинете за Шорти. Сменя си козината — каза тя и изтупа космите на кучето от възглавницата. — За кой вестник казахте, че пишете?

— „Дейли Поуст“.

— О, купувам си го. Хубав вестник.

Кейт се отпусна. Читател. Познато и успокояващо.

Двете жени се заговориха за работата, която кипеше отвън, и всеки път, когато покрай апартамента минаваше тежък камион и форсираше, за да изкачи баира, повишаваха тон.

Кейт демонстрира съпричастие и поведе лекичко жената към намерения гроб на бебе в района.

— Чух, че при разрушенията са намерили гроб на дете.

Старата жена затвори очи.

— Да, на новородено. Колко ужасно!

— Наистина ужасно — повтори като ехо Кейт и заклати глава в синхрон с тази на госпожица Уолкър. — Който го е намерил, известно време няма да е на себе си. Горкият човек.

— Така е — съгласи се госпожица Уолкър.

— Чудя се за майката — продължи Кейт. — Имам предвид, коя ли е била?

Тя остави бележника до себе си, за да даде знак на старицата, че работата е свършена и сега „просто си говорим“.

Жената не беше толкова възрастна, колкото й се стори в началото. Около шейсетте, предположи тя, но изглеждаше обрулена от живота. Имаше нещо панаирджийско в нея. Ярките цветове отвличаха вниманието от умореното й лице. Кейт забеляза червената домашно боядисана коса и прикритите с пудра бръчки около очите.

— Имате ли деца? — попита тя.

— Не — отвърна госпожица Уолкър. — Нямам деца. Само аз и Шорти сме. Правим си компания един на друг.

Тя погали мълчаливо кучето и то потръпна от удоволствие.

— Прекрасно куче — излъга Кейт.

Тя ненавиждаше кучета. Непрекъснато се разправяше с лакомите зверове, които се хвърляха срещу нея, щом я видеха, и собствениците едва удържаха нашийниците им. И винаги повтаряха едно и също: „Не се страхувайте. То не хапе“. Но очите на проклетото животно казваха ясно, че би я схрускало при първа възможност. Това също я гледаше гладнишки, но тя се опита да не му обръща внимание.

— Доколкото разбрах, никой не знае кога е заровено — каза госпожица Уолкър. — Може да е на сто години. Изглежда, че няма да разберем на кого е било.

Кейт изхъмка, кимна и наклони глава настрани. Не това се бе надявала да чуе.

— Вие кога чухте за това? Живеете през улицата. Сигурно сте видели нещо?

— Аз да не съм някаква клюкарка? — отвърна госпожица Уолкър и гласът й скочи няколко степени нагоре. — Не си вра носа в чужди работи.

— Естествено, не съм и помислила обратното — успокои я Кейт. — Но е било трудно да пропуснете полицейските коли. Ако това се случи на моята улица, ще си умра от любопитство.

Старата жена беше умилостивена.

— Добре де, видях, когато полицията дойде. И по-късно един от работниците, Джон, който ръководи разрушаването, ми каза какво са открили. Беше много разстроен. Ужасно е да намериш такова нещо. Направо си е шок. Направих му чай с много захар.

— Много мило от ваша страна — каза Кейт. — Вероятно вашият приятел Джон знае повече за мястото, където е бил заровен трупът. Дали е казал нещо на полицията?

— Не мога да кажа. Джон го е видял — бебето имам предвид. Каза, че било съвсем мъничко. Само дребни кости. Друго не било останало. Ужас.

Госпожица Уолкър отиде да направи чай. Кейт взе бележника си и написа името на работника и думите за дребните кости.

Двайсет минути и чаша чай с много захар по-късно тя вече крачеше към офиса на строителната фирма, който се помещаваше в едноетажен фургон с широка панорама към развалините.

Един здрав и набит мъж в работни дрехи я посрещна на вратата.

— С какво мога да ви помогна?

— Здравей. Ти ли си Джон? Току-що говорих с госпожица Уолкър, живее надолу по улицата… Та, тя предложи да дойда и да поговоря с теб.

Чертите на лицето на мъжа омекнаха леко.

— Прекрасна жена. Знаете ли, че е била модел или нещо подобно? Естествено, било е преди много години. Всеки ден минава оттук с кучето си и често си бъбрим. Понякога ми носи кейк или друга вкуснотия. Сигурно е много самотна сега, когато почти всички тук се изместиха.

Кейт кимна.

— Сигурно — съгласи се тя. — Трудно е да си стар в наши дни, когато всичко около теб се променя.

Безобидният разговор се проточи и Кейт си помисли, че мъжът може да се завърти и да се прибере в импровизирания офис.

— Извинете — каза бързо, — не се представих. Аз съм Кейт Уотърс.

Тя подаде ръка и стисна неговата. Трудно е човек да бъде груб, когато му стискаш ръката, нали?

— Джон Дейвис — отвърна механично той. — Какво мога да направя за вас?

— Аз съм репортер, пиша статия за намерените от вас останки на дете — започна Кейт. Работникът понечи да й обърне гръб и тя добави бързо: — Сигурно е било ужасен шок за вас.

Той отново се обърна към нея.

— Наистина беше. Съжалявам за грубостта, но… Дойде полиция. Оградиха мястото и ни спряха работата. Момчетата се ядосват, изоставаме с графика.

— Кошмар — каза Кейт.

— Наистина е кошмар — кимна Дейвис. — Вижте, не бива да говоря с пресата за това. Шефът ще ми откъсне топките, ако научи.

Кейт му се усмихна.

— И аз имам такъв шеф. Ела, ще те черпя една бира в кръчмата нагоре по улицата. Стана време за обяд, просто ще хапнем и ще поговорим. Обещавам да не те цитирам.

Дейвид се поколеба.

— Просто искам да разбера кое е това бебе. Ужасно е да погребеш бебе без името му. Като бедняците през викторианската епоха.

— Добре. Но само една бира — каза той и заключи вратата след себе си.

— Идеално — каза Кейт и се усмихна широко.

Той изпита неудобство, когато минаха покрай госпожица Уолкър и Кейт махна весело на новата си приятелка, застанала до прозореца на кухнята си.

Шеста глава

21 март 2012 г., сряда

Кейт

Кръчмата беше пълна със строителни работници, разнасяше се остра миризма на мокър цимент и разлята по масите снощна бира. Кейт си проби път до бара, като размахваше над главата си десетпаундова банкнота.

— Бяло вино със сода, моля — поръча тя и се обърна към мъжа. — Какво пиеш, Джон?

— Бира с лимонада.

Със скрити зад очила в дебели рамки очи, барманът избута пълните чаши към тях и върна на Кейт шепа монети, без да каже дума.

— Трябва да настоява пред училището по добри обноски да му върнат парите — каза тя и остави чашите на покритата с различни петна маса.

— Аз го разбирам — каза рязко Джон и пое първата дълга глътка от халбата си. — Кръчмата му е първата наред за събаряне, ако одобрят втората фаза на проекта. Не му е лесно да сервира на тези, които ще му я разрушат.

— Сигурно. Откога работите тук?

— От няколко месеца, но на мен ми се струват години.

Кейт отпи от виното си. Идиотът зад бара й бе сипал лимонада вместо сода и зъбите й изтръпнаха от сладката течност.

— Работата ви е доста трудна, а? — подхвана тя.

— И миналата седмица я направи още по-трудна. Ужасна работа.

Джон пое още една яка глътка и се загледа в дъното на чашата.

— Така е. Ти ли откри трупа?

— Не, един от работниците. Горкото момче. Само на деветнайсет е. Взе си отпуск да се успокои.

— Разкажи ми какво стана?

Джон Дейвис пресуши чашата си.

— Ще ти взема още една — каза Кейт и стана.

Когато се върна, той чоплеше замислено поставката за чашата, изгубен в собствения си свят.

— Петер почистваше камъните отзад, за да могат машините да достигнат до другия ред с къщи — заговори той, без да вдига поглед. — Опитваше се да вдигне една от онези бетонни кашпи, където садят цветя. Казва, че започнал да я клати напред-назад и размърдал земята. Под нея зърнал малка кост. Толкова малка, че си помислил, че е на някакво животинче и я вдигнал. Тогава видял и другите. Чак тогава осъзнал какво е видял. Изпищя. Реших, че си е отрязал крак или нещо такова. Не бях чувал такъв писък.

— Трябва да е изпаднал в шок. Вероятно всички сте били шокирани — прошепна окуражително Кейт.

Събеседникът й кимна мрачно.

— Петер е много религиозен. Нали ги знаете какви са източноевропейците? Все си мислят за духове и призраци. Отидох и погледнах лично. Костите бяха толкова дребни. Приличаха на скелет на птица. Бяха увити в нещо, по тях имаше парчета хартия и найлон. Обадих се в полицията и те дойдоха веднага.

— Къде го открихте? — попита Кейт.

— Зад една ограда на градина, която разрушихме преди два месеца. Беше пред голяма стара къща на четири етажа със стаи и апартаменти под наем. Самата тераса изглеждаше сякаш ако я духнеш, ще падне сама.

Той стана.

— Трябва да се връщам на работа. Благодаря за почерпката, госпожо. И се разбрахме, без да ме цитирате, нали?

Тя се усмихна и пое подадената й ръка.

— Разбира се. Благодаря ти, че поговори с мен, Джон. Много ми помогна. Мислиш ли, че Петер ще ми разкаже нещо? Просто искам да проверя някои подробности.

— Съмнявам се — отвърна Джон.

— Би ли му дал телефонния ми номер, в случай че реши да се свърже с мен? — каза тя и му подаде визитната си картичка.

Джон Дейвис пъхна визитката в джоба на панталона си и й кимна за довиждане. Останалите работници го последваха.

Кейт остана сама във внезапно утихналия бар и започна да нанася бележки в тефтера си. Спокойствието и тишината обаче не продължиха дълго. Барманът започна да събира чашите от масите и прекъсна мислите й.

— Разбрах, че сте репортер — подметна той.

Тя вдигна поглед към него и се усмихна.

— Да. Аз съм Кейт Уотърс от „Дейли Поуст“ — отвърна любезно тя.

— Греъм — каза той с неочаквано приятелски тон. Явно след излизането на тълпата работници се бе успокоил. — За какво ще пишете?

— За намирането на останките на онова бебе в развалините.

Барманът разгъна един стол и седна срещу нея.

— Разбирам. Ужасно нещо, да заровиш бебе в градината — каза той. — Чудя се какво ли се е случило с горкото мъниче. Дали някой го е убил?

Кейт остави химикалката и го погледна.

— Точно това си мислех и аз — каза тя. — Кой би убил новородено бебе? Не мога да си представя.

Двамата замълчаха за момент.

— Познавахте ли хората, които живееха в тези къщи? — попита отново Кейт. — Полицията сигурно вече ги издирва.

— Ще им се отвори доста работа. Повечето бяха наематели и често се сменяха — каза той. — Обичайната история. Собственикът не живееше тук. Имаше много комплекси наоколо и все евтини. Отвътре жилищата са ужасни. Хората ги наемаха и се махаха при първа възможност. Но бебето не е заровено скоро. Полицаят ми каза, когато разпитваше наоколо. Сигурно е преседяло в земята четиресет, а може и петдесет години.

— Наистина ли? И как са го разбрали? Било е много преди ти да започнеш тук, нали?

Барманът се усмихна, опитвайки се да прикрие удоволствието от очевидното ласкателство.

— Едва ли — каза той. — Искате ли още едно питие? — посочи той към лепкавите остатъци в чашата на Кейт.

— Благодаря. Но може ли този път да е чиста сода? — попита тя. — С кола съм.

— Кой е работил в това барче преди вас? — запита тя и за да не изпусне момента, го последва зад бара, твърдо решена да задържи вниманието му. — Да речем през седемдесетте и осемдесетте? Той трябва да е знаел кой живее наоколо, нали?

— Всъщност, бяха мама и татко — отвърна той. — Ние с жената поехме заведението от тях. Тони може да помогне, но в момента е на работа.

— Нищо, ще дойда пак — обеща Кейт.

Седма глава

22 март 2012 г., четвъртък

Ема

Наближава обед, а аз още съм в леглото, където ме остави тази сутрин Пол. Щастливите хапчета си свършиха работата и започвам да се чувствам приятно вкочанена, затова се насилвам и ставам. Усещам миризмата на потни чаршафи по себе си и бързам да се пъхна под душа, където оставам, докато кожата на ръцете ми се набръчква от водата, после навличам свободна рокля, за да скрия тялото си.

Слагам отново транквилантите в шкафчето на банята и затварям вратата. Мразя тези хапчета — те крещят в лицето ми, че съм пълен провал. С удоволствие бих ги хвърлила на боклука, но какво ще стане, ако не мога да се справя без тях?

Този път може би трябва да помисля за друг вид помощ — да погледна встрани от химикалите. Тази мисъл ме разсмива. Това ще означава, че ще трябва да говоря за миналото си, нали? Да разкажа на някого всичко, да обясня защо в главата ми е такава бъркотия. И какво лежи в дъното на нещата. Ще означава да избърша праха и да изровя натиканите в дъното на паметта ми спомени.

Мама Джуд веднъж предложи да отида на терапия — тогава лошите дни едва започваха — но когато реши да ме заведе при специалист, аз отказах да вляза в колата. Разрази се ужасен скандал на улицата. Тя крещеше като луда „Влизай в колата!“, а аз стисках вратата с две ръце и се дърпах. Боже, аз ли бях онова вироглаво момиче? Работата е, че още тогава знаех, както и сега, че мълчанието е единствената ми опция.

Колкото повече мисля, толкова по-ясно ми става, че и сега няма да направя нищо по-различно. Много е късно за това. Просто ще върна спомените в ъгъла и ще гълтам хапчета, докато сложа всичко под контрол и продължа както досега. Ще изпълня живота си с други неща, за да прогоня ужаса, както нормално правя.

Моето нормално.

Добре, сега трябва да отида до месарницата и да купя някакво месо за вечерята на Пол — да компенсирам изгорелите пържоли и замразените храни. Думата „месо“ се загнездва в главата ми. Месо. Плът. Кръв. Искам да повърна.

Стига, си казвам, стискам корема си през роклята и завъртам кожата около пъпа си.

Влизам в месарницата и веднага усещам миризмата на кръв, металният й вкус залепва за гърлото ми. Усещам как отвътре в мен се надига вълна на паника, затова заставам тихо на опашката и използвам техниката за дишане от курсовете по йога. През дясната ноздра и през устата. Или трябваше през лявата?

— Госпожо Симъндс — казва месарят стряскащо силно, — какво мога да направя за вас?

Извадена от медитацията си и хвърлена в реалността, бързам да кажа:

— Ъ-ъ… една пържола, моля. Нека е котлет.

Ще направя и салата.

Той ме поглежда безизразно.

— Само една? Сама ли ще бъдете на вечеря? — се засмива и лицето под тъпата му бяла шапка почервенява.

Изглеждам го зверски, но се сепвам и се опитвам да се засмея, да покажа на другите жени в магазина, че разбирам от шеги. Ала когато казвам: „Да, Джордж Клуни ме заряза отново“, усещам, че звучи ужасно фалшиво.

Изваждам портмонето от чантата, плащам поисканата огромна сума и се връщам вкъщи да свърша някаква работа.

Вече е пет часът и Пол ще си дойде всеки момент. Тази мисъл ме кара да затракам по-бързо по клавиатурата. Ще работя още около час, после ще се заема с домашните задачи. Сега не мога да спра. Трябва да продължа да работя. Ако спра, ще се върна при бебето. Разсейвай се, разсейвай се, разсейвай се.

Благодарна съм на Бог за работата си. Започнах като редактор преди десет години. Имам приятелка, която работи в издателство и един уикенд, притисната от срокове, ме помоли за помощ. Винаги съм обичала да пиша, особено в колежа, но за тази работа — да превърна някакви юношески драсканици на футболист в сърцераздирателна история — се наложи здравата да запретна ръкави. Оказа се, че имам талант и тя ми даде още работа.

Днес съм по средата на книга за един разпаднал се брак. Мъката, вината и облекчението на млада актриса взимат връх над раздялата със съпруга й — нейната детска любов — и някогашния оптимизъм (безпочвен, както се оказва), свързан с техния брак. Не познавам въпросната актриса, нито историята й, това си е работа на писателите. Ако книгата е посветена на голяма звезда, те прекарват часове, понякога седмици с тях, измъквайки всяка малка подробност, всяко чувство. Аз не съм от този отбор. Повече приличам на победител в „Екс-фактор“. По-голямата част от онова, което чета, е базирана на публикации в списания и вестници, а аз поправям и полирам, докато нещата започнат да звучат като истинска история. Не е особено удовлетворяващо, но когато работата е спешна, свързана с неочаквана новина в медиите — смърт, скандал, успех, се прави по този начин.

Работата е тежка и понякога, когато се случва да лея пот над всяка дума, проклинам милионите хора, които купуват мемоарите на разни знаменитости само заради поместените вътре снимки.

Но тези неща се плащат добре и това са си мои собствени пари. Пол смята, че работата е под възможностите ми, но за мен е важно, че мога да я върша от къщи и че съм анонимна.

Никой не знае коя е Ема Симъндс, въпреки че думите ми се продават по целия свят на десетки езици. Името ми никога не се появява на корицата на книгата. И така искам да си остане. Пол твърди, че хората трябва да знаят коя съм, но аз се смея на това.

Не, въпросът е в самата работа. Той си има достатъчно грижи, да не говорим за доктор Бийчъм и неговите интриги. Тревожи се много повече, отколкото показва, и аз непрестанно се опитвам да повдигам самочувствието му. Повтарям му колко добър преподавател е и колко много го обичат студентите му. А когато това не работи, му припомням как спаси живота ми и това винаги го кара да се усмихва. Не знам дали наистина си спомня онези първи дни през деветдесетте години, когато се опитвах да събера отново парченцата от живота си. Бях негова студентка, но прекалено стара и много по-различна от другите, за да се включа в техните групи. Тогава се появи Пол. Още през първия семестър положих специални усилия да го впечатля, но той се влюби в мен чак през последната ми година в университета. Стана много сложно, защото той беше мой ментор и учител, но за мен това нямаше значение. Тогава си мислех, че доктор Пол Симъндс има отговор за всичките ми проблеми.

Той беше двайсет години по-голям от мен, умен, забавен, чудесен по своя си сух академичен начин. Неженен, с неизгладени ризи, различни чорапи и напълно погълнат от работата си.

— Ти направо ме омагьоса — му казвам често и той се смее.

— Аз ли? Аз не мога да омагьосам никого — брани се той.

Но това е самата истина. Когато започне да говори за своите си неща, той направо те приковава към себе си. Поне мен. Имах чувството, че говореше само на мен. По онова време лекциите му и психологията на Шекспировите трагични героини бяха целият ми свят. Можех да седя там и да го слушам безкрай с усещането, че разбира мен и онова, което живее в обърканата ми глава. Дори си мислех, че може да ме направи по-добър човек. Горкият Пол. Каква отговорност стоварих на плещите му!

Той казва, че си е паднал веднага по мен, но и двамата сме наясно, че гледа на историята ни през розови очила. Истината е, че в началото той бе поласкан от интереса ми към лекциите му, а после прояви симпатия към усилията ми с есетата и с живота в колежа. Взе ме под крилото си като проблемното дете на факултета. Горкият Пол. Нямаше и най-малка представа с какво се захваща.

Следвах го из кампуса като сянка и при всяка негова лекция сядах на последната банка само за да слушам гласа му. Студентите от моя випуск веднага разбраха каква е работата; щом ме видеха, започваха да се ръчкат в ребрата и да подмятат шеговити забележки по мой адрес.

Накрая дори и Пол осъзна, че нещата излизат от контрол, и се опита да говори с мен за поведението ми, изтъквайки професионалната си отговорност и насочвайки ме със съвети да си намеря приятел на моите години. Много сладко.

— Ема — каза ми той, — аз съм достатъчно възрастен да ти бъда баща.

Ако бях споделила с Джуд, щеше да каже, че именно това е причината да се влюбя в него, но не можех. По онова време майка ми не беше част от моя живот. Нямаше причина да обяснявам някому, че за мен Пол беше спасително пристанище и нямах намерение да го пусна да си отиде. По-късно той ми призна, че именно моята уязвимост го е привлякла към мен. Усетил, че имам нужда от него повече от всяка друга жена.

Колко романтично! Не като първата ни тайна среща в едно мръсно ресторантче за къри с прашни тапети и подрънкващ ситар, на чийто фон декларирахме любовта си. Пол трябваше да крещи, за да го чуя.

Наложи се да изчакаме, докато завърша, за да можем да се срещаме открито, но така или иначе всички вече знаеха. Поддържахме развиващия се шепнешком университетски скандал цели два семестъра, накрая Пол предложи да си потърси друга работа, за да можем да започнем на чисто.

— И по-добре да не казваме, че си била студентка, когато сме се влюбили — каза той. — Да не разлайваме кучетата.

Винаги съм намирала тази сентенция за глупава. Да не разлайваме кучетата. Защото те неминуемо започват да лаят, нали?

Осма глава

22 март 2012 г., четвъртък

Кейт

Петер, строителният работник, й звънна на следващата сутрин. Беше напрегнат, явно му беше трудно да се изразява на чуждия за него език.

— Госпожица Уотърс? — каза той. — Аз съм Петер. Джон ми каза, че сте искали да говорите с мен.

Кейт стисна телефона малко по-силно. Не вярваше, че човекът ще я потърси.

— Много ти благодаря, че се обади, Петер. Сигурна съм, че още си в шок от случилото се.

— Наистина съм в шок — отвърна той. — Откъде разбрахте за мен?

— Ами… полицията ми даде информация за разследването — отговори бързо Кейт. Мъжът от другата страна на телефона очевидно беше напрегнат и тя не искаше да го тревожи допълнително. Щеше да мине по-лесно, ако поговореха очи в очи. Тогава би могла да пусне с пълна сила своя чар. — Виж, трудно е да говорим за това по телефона. Може ли да се срещнем, Петер? Ще дойда където ми кажеш.

Той се поколеба.

— Добре — отвърна накрая. — Но само за малко. В момента живея у един приятел. Намира се на „Шепърд Буш“. Може да се срещнем наблизо. Например в кафенето до гарата?

— Разбира се. Аз също съм наблизо. Мога да бъда там след половин час. Така добре ли е?

Кейт вече взимаше чантата си от облегалката на стола, когато Гордън Уилис вдигна поглед към нея. Незнайно как, но успяваше да подслуша всеки разговор. В това отношение беше истински талант. Тя бе споменала полицията и бе предизвикала ревността му.

— Какво си надушила? — попита той. — Трябва ли да знам нещо?

— Не. Просто мъртво бебе в Улуич. Прочетох информацията в „Стандарт“ — каза тя, омаловажавайки нещата, за да предотврати евентуална намеса. Криминалният репортер беше известен крадец на идеи и си умираше да сложи своето име под работата на друг колега.

— Да, видях заглавието — каза той. — Ченгетата мислят, че е стара история.

— Реших да хвърля един поглед. Може да излезе интересна човешка история.

— Женски работи — заключи той и се върна към кръстословицата си.

Кейт влезе в кафенето и веднага го забеляза. Той седеше пред бутилка кока-кола. Беше слаб като скелет и с толкова бяла кожа, че вените под нея се виждаха. Видя я, докато приближаваше, стана и й подаде ръка. Беше толкова студена, че тя потръпна.

— Благодаря ти, че дойде, Петер. Оценявам го — каза сърдечно тя, когато седнаха. — Просто искам да съм сигурна, че ще предам всички подробности вярно, заради бебето.

Подходът се оказа правилен. Очите на Петер се напълниха със сълзи и той сведе поглед към скута си.

— Беше толкова мъничко. Едва го различих в прахта — каза той на чашата с кока-кола. — Нямах представа какво гледам. После видях…

Кейт моментално запамети думите и започна да оформя представянето в главата си.

— Какво те накара да копаеш точно там? — попита тя, изтласквайки мисълта му от мъртвата точка към нови хоризонти. — Разкажи ми как мина за теб онзи ден.

Петер неуверено започна да разказва. Шефовете му наредили да почисти пътя за багера.

— Беше трудно място. Джон ни каза, че сградите са много стари и бетонът останал в земята. Основите де. Под цветята. Валеше и обувките ми се хлъзгаха в калта. Помня, че се смеехме с багериста, защото и двамата паднахме… — каза той и се сви от собственото си лекомислие в онзи момент.

— Всичко е наред, Петер — каза Кейт. — Не си проявил неуважение. Случило ти се е нещо смешно, после си разбрал какво става. Не можеш да го промениш.

Работникът кимна с благодарност и облегна лакти напред, достигнал до кулминацията на историята си.

— Местех една голяма бетонна кашпа. Момчето с фадромата се качи в машината, за да мине през прохода. И тогава го видях. Беше заровено дълбоко, но докато се опитвах да преместя кашпата, бях изкопал доста. Бръкнах с ръка…

Гласът му секна, той скри лице в напуканите си червени ръце и се разплака.

Кейт му подаде евтина салфетка, прекалено тънка и прозрачна, за да попие каквото и да било. Докосна внимателно ръката му и каза:

— Моля те, Петер, не се разстройвай. Ти нямаш вина за това. Може би сега ще погребат детето както трябва.

Петер вдигна очи.

— Така казва и моят свещеник. Че може да е за добро.

— Имаше ли нещо до бебето? Играчки, дрехи? — попита тя с надежда за повече подробности, които биха направили това бебе реално за читателите. Беше научила, че хората не обръщат внимание на анонимни скелети.

— Не, не видях нищо. Имаше парчета хартия. Дребни, като конфети, според шефа ми. След като извадих първата кост, повече не можах да погледна натам.

— Сигурно е било ужасно за теб — каза Кейт и отпи от чая си, хвърляйки бърз поглед към часовника. — Как ще се прибереш? Да ти извикам ли такси?

Петер поклати глава и стана.

— Предпочитам да повървя пеша. Надявам се това да ме разведри.

След като плати сметката и произнесе на глас фамилията на Петер, за да е сигурна, че я е записала вярно, тя се запита може ли да пусне историята във вестника. Трябваше да се подготви добре, преди да я постави на бюрото на Главния. Защото нямаше много за казване — един труп и ридаещ работник. Но реши, че трябва да я напише, пък тогава щеше да види какво щеше да каже Тери.

Статията се появи следващата събота в долния ъгъл на последната страница на вестника. Кейт успя да изстиска петстотин думи от голите факти, насичайки сълзливата изповед на Петер с малко цвят от Хауард стрийт и болкоуспокояващите думи на полицая за „продължаване на следствието“. За да въвлече читателите в завръзката, материалът завършваше с въпрос: „Кое е бебето под развалините?“. Редакторът реши, че това е подходящо за заглавие. Но тя не остана доволна. Въпрос вместо заглавие беше признание за провал, поне тя така го възприемаше. Означаваше, че не си успял да откриеш фактите, затова питаш. Беше убедена, че може да направи повече, но трябваше да изчака разследването на полицията, за да продължи да души.

Знаеше също, че трябва да потърси и други истории, да държи името си във вестника, за да не забрави Главния, че тя съществува.

Но не можеше да прогони от ума си образа на увитото във вестник бебе. Не можеше да го изхвърли като боклук.

Девета глава

24 март 2012 г., събота

Анжела

Анжела не знаеше защо запази вестника. Ник го донесе от гаража, отиде директно на спортните страници, после го захвърли на масата. Тя бе планирала цялата си сутрин — пазаруване в супермаркета и преди да се прибере — кафе с Луиз — но докато чакаше пералнята да приключи програмата, се пресегна и разлисти страниците му. Искаше преди да излезе, да сложи прането в сушилнята. Нямаше намерение да го чете, просто разглеждаше снимките. Но думата „бебе“ закова погледа й.

„Кое е бебето от развалините?“ питаше заглавието.

Тя се зачете в статията и кожата под дрехите й настръхна. Открит беше труп на новородено. Думата „открит“ я накара да извика. Ник дойде на бегом.

— Какво има, Анжи? — попита задъхано. — Какво става?

Тя не намери думи. Сложи вестника пред него и посочи с пръст заглавието.

Той погледна натам и Анжела видя досадата, която се появи по лицето му, когато разбра за какво става дума.

— Анжи, скъпа, това не означава нищо. Знаеш го, нали? Много пъти е ставало така.

Тя отказа да го погледне, продължи да чете и препрочита материала. Да го запаметява.

— Излиза точно след рождения й ден. Може да е знак — каза тихо тя.

— Анжи — повиши тон той, — ако събудиш отново надеждите си, може да е фатално. Това ще те разболее както преди.

Тя кимна. През 1999 година откриха труп на бебе в Стафордшър и тя беше сигурна, че е на Алис. Усещаше го с костите си. Но не беше Алис. Оказа се момче — беше на бедна нещастна жена, която душеше децата си като форма на контрацепция. Полицията бе открила в дома й още две скрити във фризера.

— Ако имаше някакъв шанс да е Алис, от полицията щяха да се свържат с нас, нали? — каза Ник, най-после произнасяйки името на дъщеря им.

— Те я забравиха — отвърна тя.

Наистина я бяха забравили. Всички бяха забравили. И искаха тя също да забрави. На детективите им бе дошло до гуша от нейните обаждания.

— Ако има някакви новини, веднага ще се свържем с вас, госпожо Ървинг — й каза последният полицай, с когото бе говорила. Явно му беше досадно и тя разбра, че е безсмислено да звъни повече. Оттогава не се бе обаждала и сега, тринайсет години по-късно, не знаеше към кого да се обърне.

Анжела сгъна вестника и го пусна на пода до стола си. Щеше да го прочете отново по-късно.

— Да те откарам ли до „Асда“? — попита Ник. — Ще ти помогна с багажа. Ще предпазя гърба ти от натоварване.

Анжела не намери време да погледне отново вестника преди вечерта, когато Ник се качи в спалнята. Вдигна го от пода и го приглади с ръка. Прочете го още два-три пъти, после записа в бележника си името на репортерката и сгъна статията на малко четириъгълно парче. „Може да звънна на тази Кейт Уотърс — помисли си тя. — Просто да я попитам това-онова. Няма нищо лошо, нали?“

Десета глава

24 март 2012 г., събота

Ема

Създадох страница в Google alert[1] за историята с бебето. Знам, знам, казах, че няма да правя нищо по въпроса, но искам да разбера какво знаят другите. Просто за всеки случай. За да съм подготвена.

И тази сутрин намирам в инбокса следното: „Кое е бебето от развалините?“.

Някаква репортерка души наоколо, прави от мухата слон, разговаря с човека, открил трупа, и с полицията. Полицията.

Усещам как ударите на сърцето ми карат пръстите ми да вибрират по клавиатурата. С кого още мисли да говори тази жена? Написвам името й — Кейт Уотърс — в бележника до компютъра и прочитам историята още няколко пъти.

Телефонът звъни, но аз го оставям да прехвърли човека на гласовата поща. Чувам Джуд да оставя съобщение, гласът й еква от апарата в коридора на горния етаж, сякаш е в къщата. Сякаш отново сме на Хауард стрийт и тя ме вика да ставам за училище.

Знам, че днес майка ми ще звънне. Днес е рожденият ми ден — един от дните, когато се обажда, откакто започнахме отново да си говорим. Сдобрихме се преди няколко години и сега сме нещо като далечни роднини, които търсят обща земя, когато говорят една с друга.

„Помниш ли ужасния бански костюм на баба ти?“, казва Джуд и аз й пригласям: „Да. Слава богу, че авокадото излезе от мода“. Засмиваме се и за няколко минути се чувстваме близки. Но тази игра със „спомняш ли си“, не може да ни задържи заедно. Защото има толкова забранени теми!

Затова си звъним по рождени дни, за Коледа и други празници. Рутина, която ни позволява да сме в крак с календара, но не е въпрос на емоции.

Работата е там, че се оправям прекалено дълго без майка, за да имам нужда от нея сега и съм убедена, че и Джуд чувства същото към мен. Странно наистина. Нито една от връзките ми не прилича на тези, които имат другите хора. Майка ми ми е като братовчедка, съпругът ми — баща, а бебето ми… Бебе няма. Не искам да мисля сега за това. Стига!

Днес гласът на майка ми ме кара да потръпна. Изчаквам да спре да говори, после се качвам горе да изслушам съобщението.

„Ема, обажда се Джуд“, казва тя. Никога не се нарича „мама“. Научи ме да й казвам Джуд още когато бях на десет години. „Мама е състаряващо, Ем“, ми казваше, „а и ако ме наричаш Джуд, самата ти ще изглеждаш по-голяма“. Сякаш се срамуваше, че съм й дъщеря. И аз започнах да я наричам Джуд. За нейно удоволствие.

„Там ли си, Ем?“, продължава гласът. „Вдигни, ако си там. Ъм… добре. Просто звъня да ти честитя рождения ден и да видя как са нещата. Трябва да говоря с теб, Ема. Моля те, обади се…“

„Трябва да говоря с теб.“ Сядам на стола до телефона. Сигурно е прочела статията. Какво знае тя, питам се механично. Този въпрос ме измъчва години наред.

Изслушвам съобщението още веднъж, в случай че не съм чула нещо. Но не. Чух всичко. Тонът й е същият какъвто беше, когато ме търсеше из къщата. „Тук ли си, Ема?“

Тук ли съм? Тук ли съм наистина? Седя безшумно със затворени очи, дишам дълбоко, опитвам се да проясня ума си. Но когато отварям очи, лампичката за съобщението все още мига. Намигва ми, сякаш знае.

Телефонът внезапно оживява, звънът изпълва коридора и аз скачам от стола, искам да избягам. Но вместо това, вдигам слушалката.

— Ема, аз съм — казва Джуд. — Къде беше? Опитвам се да…

— Извинявай. Имам много работа.

— Работиш на рождения си ден? Мислех, че Пол ще те изведе някъде на обяд. Да не би да е забравил?

— Тази седмица има много работа, но довечера ще празнуваме.

— Добре. Съжалявам, че не ти изпратих картичка. Забравих да я пусна. Седи си тук, на бюрото. Някой път ще си забравя и главата. Както и да е. Ти как си?

Запъвам се, объркана от толкова приказки.

— Ами… горе-долу.

— Ох — измърморва тя.

— Кажи ти как си? — питам аз. „Придържай се към безопасните теми.“ — Как е кръстът ти?

— Боли както винаги — отвръща тя. — Но иначе съм добре. Ема, там ли си още?

Гърлото ме стяга толкова силно, че ми се струва, че ще повърна всеки момент, затова млъквам за малко. Скривам се на тайното място в главата си, там, където всичко е познато и безопасно.

— Да — намирам най-после гласа си. И чакам. Трябва първа да кажа нещо по въпроса. Например да подметна с равен тон, че са изровили бебе в стария квартал. „Добре че…“

Но не съм сигурна, че ще издържа на тези преструвки. Сигурно е било ужасно да търпи настроенията ми по онова време, но тя казваше, че много тийнейджъри минават през подобни моменти. „Хормони. Всичко е част от съзряването“, повтаряше често. В началото. Но извиненията започнаха да втръсват на всички. А търпението със сигурност не е част от добродетелите й. Тя спря да реагира и аз спрях да плача.

„Трудна любов“, така я наричаше тя. Не реши проблемите на нито една от нас. Аз започнах да крещя и да чупя разни неща. И тя ме изхвърли.

Опитвам се да не я виня. Вече. Ако бях аз майката, може би щях да направя същото. Но навремето не го приемах така…

— Някой звъни на вратата, Джуд — казвам внезапно, скривам юмруци в ръкавите и ги опирам на масата за подкрепа. — Извинявай, ще ти се обадя по-късно.

— Ох, Ема! — изпъшква тя.

— Очаквам колет — казвам отчаяно, оплитайки се в измишльотини.

— Ох. Отивай тогава. Ще ти се обадя пак.

Затварям телефона, залива ме вълна на облекчение и това ме развеселява. Но знам, че само отложих неизбежното.

Пет минути по-късно телефонът звъни отново и за част от секундата обмислям възможността да не вдигна. Но трябва. Ще продължи да звъни, докато ме намери.

— Защо не дойдете насам? — казва Джуд, сякаш не сме прекъсвали разговора. — Не си идвала в апартамента ми, а и не сме се виждали от месеци.

Реагирам мигновено. Вината и срамът — католическите близнаци — плюс Павловият инстинкт формират отговора ми на пасивноагресивния й удар.

— Няма да е лесно. Опитвам се да свърша с книгата преди крайния срок.

— Щом си толкова заета, трябва да помислиш за приоритетите си.

— Не е честно, Джуд — отвръщам. — Работата ми е важна, но ти също си важна за мен.

— Да — захапва тя, — но не достатъчно, за да прекараш няколко часа с мен. Както и да е. По радиото започва нов неделен сериал. Няма да скучая.

— Добре, добре, ще дойда — казвам с усещането, че отново съм сърдит тийнейджър.

— Чудесно — възкликва Джуд. — Нека да е утре. Ще приготвя специален обяд. Пол ще дойде ли? Винаги е добре дошъл, знаеш, но ще е хубаво да се видим само двете.

Ядосвам се от името на Пол, но той така или иначе няма да иска да дойде. С всички сили се старае да хареса Джуд, но до този момент не му се получава.

— Възхищавам се на интелекта на майка ти — ми каза той, когато я видя за пръв път на един ужасно неловък обяд в Ковънт гардън, — но тя е готова на всичко, за да излезе най-умната и най-правата от всички.

Тайното му отмъщение е да я нарича Джудит — име, което тя ненавижда.

— Всъщност Пол има спортен полуден, така че ще дойда сама.

— Тогава до утре в дванайсет. Не закъснявай — казва тя. — Имаме много дълъг разговор.

Единайсета глава

25 март 2012 г., неделя

Джуд

В нетърпението си Джуд сложи прекалено рано яденето на печката и вече долавяше мирис на загоряло. Когато влезе в кухнята, парата от лещата беше замъглила прозорците. Тя махна тенджерата от котлона и я остави на дъската за сушене, за да я върне за затопляне, когато пристигне Ема. После отиде до хола и отново погледна през прозореца. Беше неспокойна, не можеше да си намери място. Досега не бе осъзнала с какво нетърпение очаква да види единственото си непослушно дете. От предишната им среща бяха минали поне шест месеца, а може би и девет. Нямаше представа защо това я тревожи и Ема определено не мислеше, че има нещо странно в отношенията им.

В мига, когато доведе Ема вкъщи, Джуд твърдо реши да установи с детето си напълно различна връзка от онази, която тя бе имала със своята майка. Щеше да го играе по-голямата сестра, третирайки Ема като зряла, но с годините този подход се върна като бумеранг и експлодира в лицето й.

Ужасните тийнейджъри. Джуд опря чело върху студеното стъкло на прозореца и съзнанието й се изпълни със спомени за пищящата и тряскаща врати Ема. И тишината, когато излезе от дома им и тръгна надолу по Хауард стрийт с две чанти и увиснали рамене. Раменете на Джуд също увиснаха и тя затвори очи. Все още усещаше киселия вкус на страха, докато гледаше как детето й изчезва.

Но тя трябваше да я изхвърли. Трябваше. Нали? „Чудовището вкъщи“, бе казал приятелят й Уил.

„Това беше тогава“, си каза твърдо, когато съмненията заплашиха да превземат съзнанието й. „Сега Ема е зрял човек. И двете изминахме дълъг път.“

Тя се фокусира върху предстоящия прекрасен обяд, приготвен специално за тях двете. Пусна диска на Ленард Коен и колкото да се намери на работа, започна да подрежда и преподрежда нещата в стаята, припявайки отдавна научените думи на любимите си песни.

Но пет минути по-късно се лепна отново на прозореца в очакване на дъщеря си.

— Ще ми се вече да е тук — каза неочаквано на глас тя. Напоследък все по-често се улавяше, че си говори сама. Неприятен навик. Като луда или много стара жена. Ала думите просто изскачаха сами от устата й и тя не можеше да ги спре.

Странно как се променяха нещата. Имаше време, когато бе готова да плати само да се отърве от Ема за един следобед. Тя беше като латерна, не спираше да бъбри, редовно надуваше главата на Джуд с глупостите си. И не спираше да говори за баща си. Този кучи син. „Как самата липса на даден човек кара сърцето да изпитва все повече любов към него?“, помисли си тя. „И сърцето ти започва да го търси.“

Тя си спомни как Ема не спираше да си измисля истории за него. Той, естествено, беше героят. Смел, мил с животните, красив, а веднъж, когато беше на осем и трябваше да напише за домашно „Моето семейство“, дори го превърна в кралска особа.

Учителката извика Джуд в училище, за да й каже, че дъщеря й има забележително въображение, но трябва да внимава това въображение да не произведе куп с лъжи. Нарече я „госпожа Масингам“, макар да знаеше, че не е омъжена. Лицето на Джуд потъмня от спомена за изпитания срам. Беше й се приискало да откъсне главата на учителката, но не искаше да привлича повече внимание върху себе си. И към Ема. Ала и досега помнеше ясно гнева си, когато се прибра у дома. Ема беше у госпожа Спиъринг в една от къщите надолу по улицата и пишеше домашните си.

Тя зашлеви дъщеря си, защото бе нарекла баща си принц. В началото госпожа Спиъринг се разсмя, защото реши, че е някаква шега, но когато осъзна, че нещата са сериозни, се умълча.

Ема вдигна поглед, невинна като ангелче, и каза:

— Чух, че го наричаш Чарли. Това е име на принц.

Джуд искаше да я стисне за раменете и да я разтърси, но вместо това просто каза, че баща й не е принц. Че е едно нищо.

Пламъкът в очите на Ема угасна и Джуд подозираше, че именно тогава дъщеря й реши да открие истината.

Според Джуд хората надценяваха силата на истината. Тя беше различна за различните хора, но когато го каза на Ема, това като че ли наля още масло в огъня и разпали манията й.

Джуд не искаше Ема да познава баща си, не искаше дори да помисля за него. Той не бе направил нищо за нея, абсолютно нищо. Избяга при пръв удобен случай.

Но с възрастта дъщеря й започна да се лепи за всеки мъж, който се появеше в живота им — мъжа от магазина на ъгъла, един от учителите й в училище, бащата на най-добрата й приятелка, Хари. И приятеля на Джуд. Измисляше си какви ли не истории за тях, фантазираше си небивалици, твърдеше, че този или онзи й е баща, и на Джуд й се налагаше непрекъснато да развенчава тези и по-сетнешните й лъжи.

Яростният звън на външната врата изплаши котката и тя се шмугна под дивана. Джуд натисна бутона, за да отвори на Ема, и докато я чакаше да се появи, от нерви стомахът й се сви на топка.

— Здравей, Джуд — провикна се Ема, за да надвика тъжните вопли на Ленард Коен, и я целуна по бузата.

— Извинявай, сега ще го намаля — засуети се Джуд. — Слушах го, докато те чаках. Доста закъсня.

— Часът е дванайсет и десет — отвърна Ема вече по-тихо.

— Така ли? Аз пък мислех, че времето е напреднало — отвърна Джуд.

Усети раздразнението в гласа си и се опита да се спре. Не вървеше както го бе планирала. Беше си представяла как двете седят и си бъбрят на чаша вино, дори се смеят на някаква тъпа шега. Като приятелки. Но ето че се нахвърляше на Ема както винаги. Разговорът им приличаше на бягане по неравен терен с огромна дупка между двете.

Раздразнението я изтощи и за миг си пожела Ема да не бе идвала. Но тя поднесе подаръка на дъщеря си. Биографията на Дейвид Бауи, избрана специално за нея.

— Чудесен подарък! Благодаря — каза Ема и я прегърна.

Джуд я задържа няколко секунди повече в прегръдките си и остави дъщеря си да се отдръпне първа.

— Реших, че ще ти хареса. Помниш ли плаката в стаята ти? Тогава го целуваше за лека нощ. Спомняш ли си?

— Да — засмя се Ема. — Първата ми любов. Все още пазя плаката.

— Не може да бъде! Мислех, че е станал на парчета.

— С помощта на малко тиксо всичко си е на мястото — отвърна Ема.

„Това е прекрасно“, помисли си Джуд и стана, за да налее малко от виното, което се изстудяваше в хладилника.

— Да сложа ли масата, щом и така съм станала? — попита тя и Ема кимна, загледана в снимките в книгата.

Джуд отиде в кухнята, затопли яденето и сипа в две чинии.

— Леща яхния — обяви тя. — Някога беше любимото ти ядене.

Ема се усмихна и благодари.

Но когато седна на масата, Джуд забеляза, че Ема просто побутва храната, реди я по друг начин, за да изглежда, че яде. „Хайде пак старите номера“, помисли си тя, но реши да не казва нищо.

Тъкмо щеше да отвори неутрална тема, когато Ема неочаквано каза:

— Чете ли за онзи скелет на бебе, намерен на Хауард стрийт?

— На бебе ли? — възкликна тя. — И не другаде, а на Хауард стрийт? Колко ужасно! Къде са го намерили? Бас държа, че е на някоя от наркоманките, които живееха на края на улицата. Помниш ли ги?

— Не — поклати глава Ема. — О, да не е онази къща с боклуците и празните бутилки за мляко отпред?

— Същата. Откъде научи за бебето? — попита Джуд и си наля нова чаша с вино.

— Прочетох го във вестника.

— Но какво е станало? Убито ли е било?

— Не се знае — каза Ема и сложи няколко зърна леща в устата си.

Джуд я последва. Когато преглътна, каза:

— Добре де, няма да говорим за мъртви бебета, нали? — и придвижи разговора към работата на Ема.

— Поддържаш ли все още връзка с Уил? — прекъсна я Ема по средата на изречението.

— Уил ли? — Джуд се оказа неподготвена за този въпрос. — Амиии, всъщност да. От време на време. Звънна ми преди две седмици. Най-неочаквано, от някаква фондация, работеща за еди-кой си университет. Поговорихме малко. — Тя потърси издайнически следи по лицето на Ема, но не откри нищо. — Защо ме питаш за Уил? — попита нервно тя.

Не искаше да й казва, че все още се чува с Уил. Знаеше, че тази тема е табу. Но дъщеря й първа спомена за него.

— Просто се чудех — каза Ема и на масата се възцари тишина. Чуваше се само тракането на лъжиците по чиниите.

— Той беше важна част от живота ми почти десет години, Ема — каза отбранително Джуд с червено от алкохола лице. — Както и важна част от твоя. Поне за няколко години.

Лицето на Ема замръзна.

— Знам, че виждаш нещата по различен начин — продължи майка й, — но това беше толкова отдавна. Нали не се сърдиш вече?

Ема вдигна поглед от чинията си, но не каза нищо.

„Ревнува“, каза си Джуд. „Винаги си е падала по него.“

Темата, изглежда, приключи и разочарованието на Джуд изсмука цялата енергия от стаята. Дъщеря й стана да й помогне, без особен ентусиазъм, с миенето на съдовете. И двете знаеха, че ще си тръгне веднага след това.

Ема се зае с подсушаването, а Джуд се наведе над мивката. Пуснаха радиото, за да прогонят тишината.

— Трябва да се връщам. Пол ще се прибере скоро — каза Ема на гърба на майка си. — Благодаря ти за хубавата книга и за обяда.

— Но ти почти не яде — каза Джуд през рамо. — Не мисли, че не видях. Не можеш да скриеш нищо от мен, Ема.

Ема целуна отново майка си по бузата, излезе и затвори тихо вратата след себе си. Изщракването на бравата беше единственият нарушил тишината звук.

Дванайсета глава

25 март 2012 г., неделя

Ема

Обратният път до метрото ми се стори два пъти по-дълъг заради треперещите ми крака.

Грешката беше изцяло моя. Бях се приготвила за разговор за бебето, бях подготвила отговори за разпита, но трябваше да задам онзи въпрос. За Уил. Да се уверя, че вече не присъства в картинката. Но той беше там. Естествено, може ли да е иначе?

Опитвам се да успокоя дишането си, но когато най-после се качвам във влака за Сентрал Лейн, сърцето ми все още бие бясно. Сядам и потъвам в мисли. Между спирките виждам отражението на лицето си в прозореца от другата страна на седалките.

Когато най-сетне се добирам до къщи, Пол е готов със своето пиле — подушвам и усещам миризма на „у дома“ — и чака търпеливо да отключа и вляза. Трябваше да му се обадя по-рано, да му кажа, че ще обиколя магазините, докато съм в града.

— Изглежда, си замръзнала, скъпа — казва той. — Ела, ела да се стоплиш. Да ти напълня ли ваната?

— Добре съм, Пол — успокоявам го аз и му разказвам как е минал обядът. — Джуд беше сготвила леща яхния — му обяснявам и той се засмива. Знае, че винаги съм я мразела.

— Естествено — казва той. — Как изглежда апартаментът й?

Аз се замислям.

— Картини по стените и шалове по лампите — ужас. Предполагам, че тя ще го нарече евтино, но шик, на мен обаче ми се видя евтино и скапано.

Пол се усмихна.

— Много ли се ходи пеша дотам? — пита той и взима краката ми в скута си, за да ги стопли.

— На километри от метрото е и наоколо е пълно с магазини, където продават хладилници втора употреба. Всъщност се чувствах доста напрегната, докато вървях по улицата. Не знам защо е избрала да живее там.

Преди години Джуд се премести на север от реката. Било промяна, ми каза по-късно, когато се свързах с нея и направих първата крачка към сдобряването. Бяха минали много години, но знаете как понякога нещата достигат до момент, когато миналите решения ни се струват безсмислени. Вероятно собственият ми гняв, че бях прогонена, щеше да стихне много по-бързо, ако бях оставена сама на себе си, но аз отидох да живея с баба и дядо и на баба й харесваше да демонстрира, че идеите на дъщеря й за майчинството са се оказали погрешни. Тя издигна лошите ми чувства до невиждани висоти, като затваряше телефона, за да не може Джуд да говори с мен. „За твое добро е“, ми казваше. И по времето, когато пораснах достатъчно, за да взимам сама решения, мълчанието между нас беше пълно.

Естествено, през годините не спирах да мисля за Джуд и да си представям как се сдобряваме. Надявах се да я видя на погребението на дядо, но конфликтът между нея и родителите й беше толкова дълбок, че явно не можеше да се изглади с една смърт. Тя не дойде на погребението, не дойде и на това на баба, която почина година по-късно. Очевидно не бе предполагала, че са й оставили пари, и после, когато се появи с адвокатите си, се запитах дали не усеща някаква вина.

Известно време продължавах да обръщам гръб на идеята да се видя с нея. Бях заета да си намеря работа и жилище, през следващите години се местех непрекъснато и нямах постоянни доходи. После дойде университетът, а с него и Пол. Животът си вървеше. Аз все така не знаех какво да й кажа, когато я открия.

Чак когато навърших четиресет, поисках истински да се свържа с нея и реших да й напиша писмо. Рожденият ден е превратна точка в живота на човека, каза Пол.

Седях цяла вечност пред листа, без да знам какво да напиша. Как да й кажа „здравей“ след двайсет и пет години раздяла? „Скъпа Джуд, как си? Мислех си за теб… за нас. Искам да те видя отново. Вече съм омъжена и живея в Пинър. Ще те разбера, ако откажеш, но ако решиш да се видим, моля те, пиши ми или ми телефонирай. С Любов: Ема.“ Все още звучах като дете.

Дълго чаках отговор. В началото със свито сърце, после с гняв, а накрая със страх, че е мъртва и съм безвъзвратно закъсняла.

Звъннах на стария ни телефон на Хауард стрийт — за пръв път от времето, когато навърших шестнайсет години, но цялата се разтреперих и затворих телефона. Когато най-после събрах смелост и останах да чакам, от другата страна ми отговори непознат женски глас.

— Кой? Ах, тя ли? Отдавна не живее тук. Трябва да са минали десет години, откакто аз се преместих. Странно, преди две седмици дойде писмо за нея.

— Аз го изпратих — отговорих. — Тя ми е майка. Знаете ли къде е сега?

— Не, нямам представа къде се е преместила. Съжалявам — каза тъжно жената. — Какво да правя с писмото?

— Хвърлете го — казах аз.

На следващия ден се обадих в старата й работа и отново попаднах на непознати, но те ми казаха, че според документите, които пазят, Джуд все още е жива и се съгласиха да й предадат, че съм я търсила.

Чакането продължи още три месеца и аз започнах да си мисля, че повече никога няма да чуя за нея. Ако трябва да съм честна, не знам точно как ми повлия това. В някои дни се чувствах много зле, сякаш ме бе зарязала за втори път, но в други усещах облекчение. Бях опитала. Не стана, сега можех да зарежа темата и да продължа с живота си.

Но след известно време получих кратко писмо по пощата. Помирисах плика, сякаш исках да доловя нейния аромат, и веднага й се обадих на новия номер, за да й кажа колко се радвам да я чуя.

Не знам какво съм очаквала, но когато осъзна, че съм аз, Джуд не ми се стори много развълнувана. Не беше в стила й. Не се извини, че ме изгони, че разби връзката ни, че избра Уил вместо мен.

— Трябваше да помисля най-после за себе си — каза ми тя, — да се открия. Годините след като Уил ме заряза, бяха тежки за мен, Ема. Но мисля, че двете с теб можем да оставим всичко зад гърба си, нали? Сега сме различни хора.

Аз се съгласих.

— Най-добре е да се срещнем на неутрално място — предложи тя. — Да пийнем по чаша чай навън. Какво ще кажеш?

Както винаги нейните условия. Джуд и до ден-днешен не е стъпвала в дома ми. Нарича го „къщата на Пол“ и твърди, че е прекалено далече от нея. „Пинър — това дори не е предградие на Лондон, Ема.“

Първия път избра едно заведение в Ковънт Гардън. Взех Пол със себе си и влязох вътре, стиснала здраво ръката му. Джуд не скри шока си от възрастовата разлика между нас и докато с него изучавахме менюто, настъпи неловко мълчание. Очаквах със свит стомах неизбежната забележка. Но тя се въздържа, не каза нищо. И в крайна сметка се получи добре. Не беше вълнуващо сдобряване, но нямаше и кавги.

— Ами, не беше чак толкова лошо — каза ми Пол на път към дома.

— Какво си купи? Нещо хубаво, предполагам? — пита ме сега той, става и отива до масата, но в първия момент не разбирам за какво говори.

— Всъщност, нищо не си харесах — казвам, когато осъзнавам какво пита. — Просто оглеждах.

И млъквам. Изобщо не съм пазарувала.

От Сентрал Лейн трябваше да взема влака по западната линия, за да се върна в Пинър, но не го направих. Отидох точно в обратната посока. Помислих си: „Няма да се прибера у дома сега“. Но в известен смисъл отивах точно там. Връщах се на Хауард стрийт.

Пътуването ми мина като насън. Светлините на гарите лумваха пред мен, после потъваха в мрака, а аз слизах, после тръгвах нагоре и надолу по стъпалата с тълпата от хора, за да сменя влака, и чак при Гринуич излязох отново на дневна светлина. Там чаках дълго автобус 472 до Улуич. Днес е неделя, осъзнах и се загледах в информационното табло. Три минути. Две. Една. Автобусът пристигна!

Но когато слязох там, всичко ми се видя различно. Отломките на Хауард стрийт номер 63 се криеха зад купчини с камъни и стомана и аз можех само да стоя там и да пресъздавам къщата в главата си. Продължих напред и зад фургоните на строителите видях мястото, където беше градината ни. Видях и полицейската лента. Единият й край се бе откачил и се валяше в праха. Но друго за гледане нямаше. Тръгнах си. Едно лице на прозореца в къщите срещу нас се втренчи в мен. Мушнах ръце в джобовете на палтото си, наведох глава и забързах назад.

Тринайсета глава

26 март 2012 г., понеделник

Кейт

Беше понеделник — „нов ден за черноработниците“, каза криминалният хроникьор на никого конкретно, когато Кейт дойде закъсняла. Не беше добро начало на седмицата.

Тери бе килнал глава на една страна и я бе погледнал с немия въпрос: „Колко часът е според теб?“, но тя реши да го игнорира и да не се извинява, затова отиде и седна на работния си стол, както мениджмънтът наричаше бюрата им.

Тя огледа нюзрума, за да види кой друг е тук и видя политическия редактор потънал в разговор с главния редактор на отдела, Саймън. След малко се разнесе висок младежки смях, политическият бе разказал някаква история за човек от кабинета и шефът му го потупа по рамото. Изглеждаше доволен от себе си. Създател на цяла вселена, каза си Кейт.

Като изключим това, в офиса беше тихо. Приглушено тракане по клавиатура и превити пред компютъра рамене на онлайн робите, които правеха Тери щастлив и го държаха далеч от нея, поне се надяваше да е така. Кейт включи компютъра и погледна в инбокса. Вече бе прегледала съобщенията на телефона си, но се надяваше, че за десетте минути, през които не бе поглеждала в него, някой бе реагирал на историята с мъртвото бебе. Имаше нужда от някаква информация, колкото да й даде насока. Но нямаше нищо.

Тя не си направи труда да прегледа гласовата поща. Хората обичаха да я пълнят с всякакви истории и догадки, да подхвърлят идеи, колкото да им минава времето. Сега всичко ставаше онлайн. Не искаше да се вижда с хора и да бъбри цял ден с тях, с надежда да измъкне нещо.

Тя се прозя. Криминалния също се прозя от бюрото си срещу нея, може би просто за компания.

— Между другото, Нина ми каза, че Тери напоследък го е закъсал с парите — каза тихо той.

Нина, секретарката на новинарите, беше извор на всякакви ценни знания, за това беше любимката на репортерите. Работеше тук още от времето, „когато Моисей публикува Десетте божи заповеди“, както самата тя казваше и знаеше как да осигури четиризвезден хотел на командированите, въпреки разпорежданията на Главния, знаеше как да покрие „своите хора“, ако имаха проблеми вкъщи или на работа. „Сигурна съм, че ще е при вас всеки момент“, измъркваше тя в ухото на ядосаната съпруга или на Тери. Можеше също да те транспортира във военна зона с кола под наем, преди да си мигнал.

— Казва, че Тери звъни по ресторантите, за да се убеди, че хората наистина са яли там и сумата върху формулярите съответства на поръчките им. Смърт на фалшивите бланки — това е мишената му този месец. Но няма да трае дълго.

Войната с разходите на репортерите избухваше периодично, обикновено когато бюджетът на новинарския екип изтъняваше. Обичайният враг бяха бланките — празни фишове за сметки от хотели и ресторанти, които репортерите сами си попълваха.

Производството на такива бланки беше изкуство, родено в миналото. Говореше се, че някога са използвали детски принтер, за да създадат цяла индустрия за фишове. После добавяли петна от кафе и умрели насекоми, за да им придадат вид на истински документи.

— Олеле! — изпъшка Кейт.

И двамата се загледаха в мониторите пред себе си.

Кейт се запита какво би си помислило едно извънземно, ако попадне на подобна сцена. Дузина служители седят в изолация, всеки пред своя компютър, без да говорят помежду си, нито да се поглеждат. Приличаха на изгубените души по казината на Лас Вегас, които киснеха с часове пред машините и натискаха с мъртви очи бутоните с надеждата за големия джакпот. „Внимание! Идва шефът!“, изви мислено устни тя.

Тери се появи с мила усмивка на лицето. Явно щеше да иска услуга. Кейт се престори, че е погълната от нещо на екрана си.

— Виж ти, значи успя да дойдеш на работа, а? — каза той. Искаше да прозвучи като шега, но острият му глас отекна из целия етаж.

— Съжалявам, трафикът беше ужасен — каза тя и отпусна пръсти върху клавиатурата, сякаш я беше прекъснал по средата на изречение, което пишеше.

— Да, навън е ужас. Както и да е…

„Ето, започва се“, помисли си Кейт. „Смъртоносната задача.“

— Кейт, редакторът се заинтересува от един от новите, млад репортер. Иска да го вземеш под крилото си.

Тя го погледна и вдигна едната си вежда.

— Под крилото си? — повтори кисело тя.

— Много е надарен — каза Тери и сърцето й потъна в петите. „Много надарен“ беше код за „много дразнещ“. — А ти си най-добрият репортер във вестника.

Криминалния се изкашля многозначително. Въпреки недоволството си, Кейт се почувства поласкана. Напоследък все по-рядко чуваше комплименти. Изгрялата й след ексклузивното интервю с вдовицата на Тейлър звезда, бе започнала да губи блясъка си. Изминали бяха две години от момента, когато разкри какво наистина се бе случило с малката Бела Елиът, изчезнала от градината пред дома си. Тази история я бе заинтригувала със своите обрати и неизяснени моменти и когато най-после намери място във вестника, последва обяд с Главния, награда и повишение на заплатата.

Но моментът на слава бе отминал, както ставаше винаги със славата. Фокусът на вестника се бе преместил от разследващата журналистика към бързите новини, които даваха възможност на онлайн обществото да кликне върху тях и да коментира. И в този задаващ се нов световен ред тя се чувстваше все по-излишна. В най-добрия случай можеше да напише нещо за тях, но това не й се струваше работа за зрял човек, поне тя така си мислеше в опит да съхрани достойнството си.

И параноята й растеше всеки път, когато Тери изпратеше по гореща следа някое от хлапетата вместо нея.

— Пазя те за големите заглавия — й казваше той, когато забележеше погледа й. Но напоследък нямаше големи случаи. И ето че сега я слагаха да отговаря за детските ясли в редакцията.

— Прекалено съм заета за тези работи, Тери — отвърна тя.

— Няма да ти се пречка, Кейт. Просто ще се учи от работата ти, а ти имаш на какво да го научиш, нали? Саймън казва…

„Докосни носа си“, довърши тя наум строфата от детската песничка.

— Къде е той сега?

— Джо, ела при нас — провикна се Тери през стаята и едно ниско хлапе с дълъг перчем и извадена от панталоните риза заподскача към тях.

— Здравей, Кейт, за мен е чест — каза той без нотка на сарказъм.

„Боже, сега ще каже, че харесва работата ми!“

— Много харесвам работата ти.

— Ще ви оставя да си поговорите — каза Тери, доволен, че е свършил работа.

— Но… — отвори уста Кейт.

— Извинявай, Кейт. Чака ме важен телефонен разговор — каза Тери и побърза да се изниже на безопасно място.

Кейт преглътна ругатнята, посочи стола до себе си и се опита да не поглежда към Криминалния.

— Откога си при нас, Джо? — попита тя.

— От около месец. Директно от университета. Винаги съм искал да бъда журналист. В кръвта ми е.

— Какво значи това?

— Майка ми е журналист.

— А!

Той каза името на една журналистка от неделния „Хералд“, жена с репутация на брутален и безогледен журналист — „железните гащи“, както я наричаха старите кучета. Мъжките стари кучета, напомни си Кейт. Манди Джаксън бе прегърнала прякора си и когато тръгна по стълбицата нагоре, го размахваше като боен трофей. Всяка надвишила поста отговорен редактор в бранша жена беше обвинявана, че е спала с шефа или има топки под полата си. Кейт не знаеше кое от двете приписваха на Манди, но тя беше все още на върха, негова безспорна кралица.

А това беше малкото й момченце.

Тя се вгледа внимателно в Джо Джаксън — майка му явно бе мислила как ще стои името му във вестника още когато го бе кръщавала — докато той ровеше в лаптопа си, седнал от дясната й страна. Изглеждаше като писклив тийнейджър, но може би щеше да е от полза — тя нямаше нищо против да помогне с нещо на неделния „Хералд“.

— Над какво работиш сега, Кейт? — попита той и застана с бележник в ръка в очакване да улови златните думи.

— Чета имейлите си, Джо. Дай ми десетина минутки. Защо не отидеш да купиш по едно кафе?

Тя бръкна в чантата си и му даде шепа дребни монети.

— Кученцето на старшата репортерка — изсумтя Криминалния, когато Джо изчезна зад летящите врати.

— Млъквай, Гордън. Завиждаш, че си нямаш такъв. Какво, по дяволите, ще правя с него?

— Предлагам да не спиш с него, иначе Манди ще ти откъсне главата.

Тъпата му забележка накара кръвта й да кипне, но тя се засмя в синхрон с колегата си — техника за оцеляване, научена рано в свят, управляван от мъже и алкохол.

„Пропусни го между ушите си. Няма нужда да се палиш за всяка дума“, я бе посъветвала една по-възрастна колежка преди години. „Сексистките шегички няма да престанат с крясъци. Трябва да им покажеш, че като репортер си не по-лоша от тях. Само така ще затвориш устите им.“

Не всички мразеха жените.

През годините тя бе работила с доста умни и интелигентни мъже, но и досега се случваше случаен динозавър да подаде глава от праисторическото блато. Един от нощните новинари например не пропускаше да каже на събралите се да обсъждат работните си теми жени репортери да спрат с кръжока по плетене. Друг обичаше да прекъсва жената, която му опонира, с думите „Да не си в цикъл?“ или да се смее силно и подигравателно, сякаш е Оскар Уайлд.

Криминалния беше общо взето безобиден. Тя познаваше жена му. У дома го държеше на къса верижка, за това Кейт му позволяваше от време на време по някой изблик на мъжка свобода.

— Работил ли си с Манди? — попита го тя.

— Да. Тя беше костелив орех.

Джо се върна с кафетата и шоколадово кексче за нея.

— Реших, че може да обичаш — каза той.

— Ти го изяж — измърмори тя. — Ще изгориш калориите по-бързо от мен.

Джо се засмя и разкъса опаковката.

Редакторът изникна зад тях. Саймън Пиърсън имаше изнервящата способност да се материализира без предупреждение. Кейт подозираше, че в миналия си живот е бил крадец по домовете. Той потупа Джо по рамото и върху бюрото й се изля дъжд от трохи.

— Не създавай удобства на новото си протеже, Кейт. Няма как да намери добър материал, като яде сладкиши. Трябва да го държиш гладен и да го гониш навън — каза той и продължи нататък, а Джо погледна стъписано Кейт.

— Не му обръщай внимание. Това е неговият начин да покаже добро отношение — обясни му тя. — Явно си привилегирован, щом изобщо те забеляза. Добре, нека да изглеждаме заети. Имаш ли някакви идеи за статия? След половин час ни викат на събрание и трябва да представим поне три.

Той се замисли, сякаш обмисляше отговора си, но очите му казваха, че няма нищо.

— Добре, прочети вестника и виж дали не можем да развием някоя от темите, а аз ще се свържа с онези, които са ми писали имейли. Тези събрания са голяма гадост наистина. Трибуна за специалистите и шанс за редактора да ни покаже, че не ставаме за нищо. Добре дошъл в гилдията.

Четиринайсета глава

26 март 2012 г., понеделник

Ема

Учителката по йога ни повежда бавно към отпускащи упражнения, гласът й звъни над дрънкането на цимбалите между пръстите й, приспива ни, води ни до кома. Обикновено харесвам този момент, но днес лежа на килимчето и се опитвам да не мисля за призраците на Хауард стрийт. За бебето. За професор Уил.

В главата ми продължава да жужи и въпреки екзорсистките умения на Клоуи, Уил се материализира и изпълва съзнанието ми.

Той се появи в живота ни през осемдесетте. „Появи се“ всъщност не е много точно. Той атакува замъка ни и разтърси живота на Джуд до основи. Промяната в ежедневието ни беше огромна. Докато растях, тя нямаше сериозни връзки с мъже. Казваше, че е положила клетва за безбрачие и ще живее като монахиня. И се смееше. Когато станах на дванайсет, разбрах значението на думата „безбрачие“ и се изумих. Мислех си, че ми е говорила за религия, а тя бе мислила за секс. И естествено, приятелите й си припадаха от смях и започнаха да я наричат Сестра Джуд. Аз не бях включена в шегата. Все още бях дете. Но знаех, че Джуд не е щастлива без мъж. За монахиня прекарваше прекалено много време в разговори за мъже. Но само говореше, не правеше нищо. Приятелката ми Хари често казваше, че Джуд има нужда от мъж, но аз не мислех така. „Нежелан съвет“, би казала Джуд.

Разбрах, че нещо се е променило, когато една вечер я чух да си пее под душа. Пееше „Ти си слънцето в живота ми“ с пълни гърди и тананикаше на интродукцията с придружаващи „йе-йе“. Това беше толкова далече от обикновената Джуд, че почуках на вратата и извиках.

— Струваш ми се много щастлива.

— Така е. Влез! — повика ме тя.

Не ми харесваше да гледам Джуд гола — струваше ми се нередно — но тя ми каза да не се правя на Света Богородица и как можело нейно дете да се срамува от човешкото тяло.

Седнах на тоалетната чиния, за да не гледам директно в нея и тя ми разказа, че един мъж от миналото й, когото много харесвала на младини, се появил отново. Обля ме гореща вълна, защото реших, че става дума за баща ми — мъжа, за когото беше забранено да говорим.

Не знаех кой беше баща ми и тогава мислех, че и тя не знае. Когато бях малка, ако в книжките, които тя ми четеше, имаше татковци, сочех с пръст картинката и питах: „Това моят татко ли е?“. Тя се засмиваше и казваше: „Не, това е таткото от приказката“.

„А моят татко къде е?“ „Ти нямаш татко, Ема. Имаш само мен.“

Мисля, че след този случай започна да избягва книжки с татковци, защото повече не прочете нито ред за тях.

Когато пораснах още малко, осъзнах, че всички имат татковци, но от мълчанието на Джуд разбирах, че не бива да питам за моя. За това си изфантазирах един татко. Той беше висок, хубав и забавен, определено умен и понякога свиреше на китара, друг път пишеше книги, а през ваканциите ме водеше на далечни места. Смешно, защото знаех, че никой няма такъв баща. Този на Хари беше стар и носеше плетени жилетки. Приличаше на капитан Мейнуеъринг от „Армията на татко“.

Обичах да слушам разговорите на големите. Постепенно задобрях в подслушването и дочух някои подробности за истинския си баща. Когато Джуд разказваше на някоя наминала на чаша вино съседка колко е трудно да отгледаш сама дете, да работиш и да учиш едновременно, аз слушах внимателно. „Нямам никакво време за мъже“, оплакваше се Сестра Джуд. „Бащата на Ема си тръгна отдавна, нямаше търпение да се махне от нас. Но да, Чарли беше много по-млад, самият той беше още дете.“

Складирах внимателно информацията. Вече имах детско лице и име, за да подхранва въображението ми.

И сега Джуд седеше във ваната и ми разказваше за мъж, когото срещнала след много години, който щял да дойде у дома. Каза, че го видяла в новините по телевизията — говорел на някаква демонстрация срещу използването на атомна енергия — и веднага го познала.

— Оказа се, че не съм го забравила, въпреки годините — каза тя и ми обясни, че двамата били приятели още в колежа. Джуд учела история в Кеймбридж. Била е и е суперумна. Сега е пенсионерка, но преди работеше като правист и защитаваше човешките права в някаква специална агенция. Винаги използваше думата „правист“. „Адвокатите са мъже на средна възраст с коремчета, които непрекъснато прехвърлят документи из ръцете си“, ми казваше. Правото не било първият й избор. Разказваше ми, че когато завършила колежа, започнала работа в едно издателство и обикаляла лондонските ресторанти с „красиви хора“. Но го казваше така, сякаш слагаше кавички на определението.

Но съм се появила аз и се наложило да живеем за известно време с баба и дядо. Когато си тръгнахме, тя заяви, че трябва да се заеме с нещо по-солидно, работа от осем до пет. И докато следваше, си намери работа. Помня, че прекарваше часове със забита в учебници и съдебни преписки глава. В стаята й миришеше на мастило и хартия. Ако трябваше да я попитам нещо за домашните си или да й разкажа как господин Лоусън ни извикал в кабинета си, Джуд ме отпращаше с оправданието, че трябва да се съсредоточи, иначе можело да пропусне някоя подробност, а именно тя да извади клиента й от затвора. И аз се връщах в стаята си при Дейвид Бауи и говорех с плаката му на стената.

Тази нова Джуд, която пееше в банята, ми хареса много. Тя искаше да си говори с мен, беше някак по-млада, по-екзалтирана. Седях до нея, слушах я и се кисках на шегите й, докато дрехите ми не се навлажниха и тя не стана от ваната.

Не казах думата „татко“. Знаех, че това ще й развали настроението, за това реших да почакам и да видя какво ще стане.

Когато обектът на любовта й пристигна, аз се усмихнах мило, както тя ме бе инструктирала предварително.

Джуд беше нервна и напрегната през цялата сутрин, смени си тоалета най-малко три пъти.

„Изглеждаш много добре“, казвах всеки път, когато се появеше с новите дрехи, но тя отново отиваше горе да се преоблече. Много се зарадвах, като видях, че носи хубавите тюркоазени обеци. Бях й ги купила за рождения й ден със спестени от мен пари.

Когато „професор Уил“, както тя настояваше да го наричаме, почука на вратата, се изплаших, че Джуд може да припадне от вълнение.

— Хайде, пиленце — каза тя, хвърляйки последен поглед в огледалото. — И се усмихни.

Обичах да ме нарича „пиленце“, както правеше, когато бях малко момиче. Със съзряването ми престана, но когато и да я чуя, все още ме затопля отвътре.

Едва успях да отворя вратата и да го пусна вътре, когато тя мина пред мен и пое нещата в ръцете си.

— Здравей, Уил. Колко се радвам да те видя! Запознай се с Ема — моето бебе — каза с гордост тя, после се обърна към мен. Скъпа, това е професор Уил, стар приятел от университета.

Уил ми хвърли една усмивка и протегна ръка.

— Какво бебе, Джуд? Та тя е вече млада жена.

Странно какви неща си спомня човек. Ръката му беше суха и топла, и златният пръстен на палеца му ме чукна лекичко по кокалчетата на пръстите.

Пристъпих по-близо и го огледах, за да видя има ли някаква семейна прилика. Но нямаше. Той беше целият в ъгли и ръбове. Остър нос, остри изпъкнали скули. Нямаше нищо общо с моето пухкаво, приличащо на пудинг лице. Понякога, когато бяхме само двете, Джуд ми казваше, че съм хубава. Но не бях… не съм хубава. Хубави бяха блестящите къдрици, дългите мигли и розовите бузи на Джуд. Аз имах кафява коса, която никога не стоеше пригладена, и подпухнало лице. Мразех лицето си. Често заставах пред огледалото и започвах да дърпам бузите си, сякаш са от пластилин, докато не пламнат от болка. Джуд казваше, че всички подрастващи момичета минават през такъв период.

Уил, изглежда, бе забелязал, че го зяпам, и ми се усмихна. Джуд не видя, защото тъкмо затваряше външната врата, и усмивката си остана само между нас двамата, затова ме обърка. Той можеше да бъде мой приятел. Или баща.

— Искаш ли чай? — попита Джуд и го поведе към хола.

— Прекрасно — каза той. — Имаш много хубава къща.

Докато пълнех чайника и търсех из шкафовете две еднакви чаши, си спомням, че се запитах какъв човек носи пръстен на палеца си.

Сигурно е към четиресет, си казах, докато запарвах чая. „Все едно дядо ти да носи обувки с платформи.“ Засмях се на идеята и отнесох подноса в хола.

Професорът бе свалил обувките си и бе седнал по турски на дивана. Краката му изглеждаха меки и бели като хляб върху възглавниците.

— Не мога да повярвам, че си тук — възкликна мама.

Колко непривично за нея, за един правист, си помислих и сърдито тръснах подноса на масата, разсипвайки млякото върху захарта.

— Извинявам се — разкаях се веднага.

Джуд се ядоса, но Уил се стрелна напред, едва не падна със своята гуру поза, за да задържи масата да не се катурне.

— Нищо сериозно — каза той. — Просто смеси млякото и захарта, за да е по-лесно да го сложим в чая.

И двамата с Джуд се засмяха.

Но на мен не ми беше до шеги. Докато Джуд попиваше млякото, той ми намигна.

Петнайсета глава

26 март 2012 г., понеделник

Джуд

По чинията, която взе от сушилнята, за да сложи препечената си филийка, все още имаше следи от леща и тя я върна директно в мивката.

Вчера дъщеря й почти не докосна храната си. Ема беше на осем или девет години, когато влязоха за пръв път в наетата викторианска къща на Хауард стрийт. Тогава лещата беше любимото й ястие. Краят на седемдесетте години беше тежък период за Джуд, трябваше да си търси работа, отглеждаше сама детето си, но заради района наемът беше евтин и я устройваше. А за Ема като че ли нямаше значение къде живее. Тя се бе затворила в своя малък свят.

Достатъчно беше Джуд да затвори очи, за да подуши къщата на Хауард стрийт, просмукалия се в стените мирис на мокра мазилка и любимите й парфюми. Не беше палат, но беше къща със стил. Имаше голям коридор, покрит с бели и черни плочки. „Антични са, не са просто стари“, каза тя, когато майка й ги видя и сбърчи нос.

А Уил ги бе харесал веднага.

— Ох, Ема — изпъшка шумно Джуд, докато търсеше друга чиния в шкафа. — Защо не престанеш да ровиш в миналото? Ти си виновна за Уил.

Джуд нямаше намерение да споделя с дъщеря си всички подробности от телефонния разговор, който й дойде изневиделица, да й казва как разпозна гласа на Уил на мига, въпреки че бяха минали почти десет години, откакто не го бе чувала. През 1992-ра той напусна къщата с гръм и трясък, заявявайки през рамо, че ще се върне, когато тя се успокои. Но тя знаеше, че той няма да се върне. Войната беше отишла твърде далеч.

Уил отново бе започнал да поглежда встрани. Тя навършваше петдесет и той губеше интерес към нея, флиртуваше открито със сервитьорките, когато излизаха на вечери, за които се предполагаше, че трябва да са романтични.

— Ох, Джуд — бе се засмял той, когато тя най-после реши да постави въпроса на масата, — просто оценявам красотата. Гледам си, това е.

Но той не само гледаше. Гледаше и действаше. Джуд го знаеше. Подушваше го по него, докато лежеше в леглото и трепереше от страх, че ще я изостави. Опитваше се да се самоуспокоява, казваше си, че е криза на средната възраст и ще премине. Но когато го хвана на едно парти да се натиска с нейна приятелка, не издържа, вдигна ужасен скандал и той си стегна багажа.

Последва пълно мълчание.

Тя направи първата крачка, обади се няколко пъти, но телефонът му я препращаше директно към гласовата поща, а той така и не върна обаждането й. Не отговори и на имейлите. Нито на писмата по пощата. И тя постепенно престана с опитите.

Уил й се обади за смъртта на баща й. Прочел некролога му във вестника на университета в Кеймбридж. Тя позна гласа, но не и тона. Той й поднесе вежливо своите съболезнования, но не последва разговор. „Хубаво е, че си е направил труда“, си каза тя, но беше ужасно неловко и не доведе до нови контакти.

Досега. Този път той я нарече „моята лейди“, като в онези времена, и определено флиртуваше с нея. И колко добре… колко млада се бе почувствала тя! Но когато каза на Ема, че иска да види Уил отново, веднага разбра, че е избрала грешния слушател. Ема замръзна на стола, сякаш току-що беше повърнала върху масата.

„Като в деня, когато й казах, че трябва да си тръгне“, помисли си Джуд.

Колко по-различно беше преди, когато Уил се появи за пръв път. Тогава Ема беше на тринайсет. „Тогава тя го хареса — помисли си Джуд. — Обожаваше го, като мен.“

За нея Уил беше специален още когато се запознаха в Кеймбридж. Беше момче, родено да успява. По-късно тя се шегуваше с приятелките си, че геният струи от всяка негова пора и ако го оближе, ще усети вкуса на успеха.

Веднъж го спомена и пред една колежка в службата и тя изви устни от погнуса. „Звучи отвратително. Да не си му робиня?“, бе казала Ерика, старши служител в кантората на „Бауен и Бейли“. Ерика не беше от робините. Тя беше феминистка. Доказваше го и знакът с надпис над бюрото й: „Сексизмът е социална болест“. Не пропускаше възможност да демонстрира вижданията си. Партньорите й се усмихваха добронамерено, кимаха с дългите си коси и раирани костюми, но когато бяха сигурни, че не ги чува, я наричаха Богинята на морала. Джуд беше сигурна, че Ерика знае — тя знаеше всичко — но няма нищо против. Вероятно намираше, че е справедливо, понеже беше шеф.

Джуд се бе засмяла на забележката за слугинята и се престори, че потъва в работа. Но малката Барбара Уолкър, най-младата в офиса, не остави нещата така. Тя искаше да разбере всичко по въпроса.

Повдигането на въпроса за Хауард стрийт от Ема бе събудило старите спомени и Джуд се запита къде ли е сега Барбара. Някога й беше близка приятелка. Тя си припомни младото момиче — дразнещо хубава, но безнадеждно широкопръста. Премести се на Хауард стрийт — в стаята на полуетажа — през 1983-та да помага на Джуд с наема, но непрекъснато закъсняваше със своята част и собственикът често ги навестяваше.

Казваше се Ал Соумс, сега си го спомни. Завършил частно училище, той обичаше да се появява неканен и често сядаше в кухнята. Пръскаше чара си наред, непрекъснато разправяше колко много известни хора познавал и на какви партита е ходил. В началото тя беше впечатлена, но после започна да се пита дали не е от рода на Уолтър Мити. И много изнервяше Барбара. Уил обаче го харесваше. Казваше, че е добра компания.

Джуд облиза пръстите си и обра трохите от чинията.

Горката Барбара се бе изнесла доста бързо — след по-малко от година. На Джуд не й беше много приятно — трябваше да плаща целия наем сама — но Уил беше доволен.

„Радвам се, че си оставаме само двамата и куклата Барби няма да ми мята влажни погледи“, каза той. Джуд не бе забелязала това, но така или иначе Барбара си бе тръгнала и тя се надяваше Уил да е намерил своята половинка — интелектуално и сексуално — и да се е установил завинаги. В университета любовта им бе продължила само три седмици, но този път щеше да е различно. Тогава на опашката се бяха наредили цяла тълпа момичета, всички бяха нетърпеливи, търсеха вниманието му. Джуд разкри, че й изневерява един петък следобед, когато избяга от лекции, за да го види.

Тогава реагира остро, но си имаше оправдание. Имаше оправдание и за отмъщението върху следващото момиче, заради което всъщност го напусна: на следващия ден влезе в стаята й и размаза кучешко лайно по чаршафите й. Какво, не беше задължително отмъщението да е съразмерно с деянието, нали?

Но момичето не се оплака. Джуд реши, че тя просто е занесла бельото си в пералнята. Уил не разбра — поне не го спомена, и се държеше дружелюбно, когато понякога двамата сядаха на кафе в Кингс Парад. Но когато напусна Кеймбридж, той изчезна от живота й.

А тя срещна друг. „Тотален задник“, така го наричаше, когато говореше за бащата на дъщеря си. Преди да напусне Джуд и Ема, той беше просто Чарли. След него се наложи да се върне при майка си и баща си с новороденото бебе, да търпи да я тормозят всекидневно и да я карат да се чувства виновна.

Беше минало толкова време, но дори и сега тя усещаше как облакът от горчивина закрива слънцето навън. Не беше добре да се връща към старите терзания. Хората казват, че човек не бива да таи всичко в себе си, но тя никога не бе говорила открито с друг човек. Защото всеки си вадеше заключения, раздаваше присъди. По-добре беше да държи нещата далече от другите. С Уил беше прекалено открита, сега го съзнаваше. Остави го да разбере каква отчайваща нужда има от него. Нагоди се към всичко — промени начина си на обличане, прическата, приятелите си, всичко. Дори послуша съвета му да изхвърли Ема „от гнездото“, когато започна да става твърде трудна.

Той й го представи като акт на грижа и отговорност. „Трудностите ще й помогнат, Джуд. Ще видиш. Тя има нужда от това.“ И тя го послуша. Каза на детето си да напусне дома. Помогна му да опакова багажа си. И затвори вратата след него.

После Ема вече я нямаше и тя насочи цялата си енергия към Уил, тичаше след него, опитваше се да отгатне всяко негово желание. В началото на него му харесваше. Обичаше да получава любимите си ястия всяка вечер, обичаше секси бельото, което тя започна да си купува, за да му достави удоволствие, както и телефонните й обаждания „само да ти кажа, че те обичам“.

Но после започна да гледа на това като на даденост.

„Мъжете не обичат дадености“, каза си Джуд, докато почистваше масата от закуската. „Това е краят“, й каза той в деня, когато я напусна.

Шестнайсета глава

28 март 2012 г., сряда

Кейт

Със слизането от асансьора Кейт осъзна, че днес не й е ден за работа. Лошото настроение бе зачервило очите й, на челото й имаше бръчки, ала Джо Джаксън все още не познаваше добре хората в офиса.

— Здравей, Кейт? Как си? — бе изчуруликал той като че се знаеха от години.

Кейт го погледна с очите на колебаещ се ротвайлер, извади лаптопа, който хлопна по масата с нездрав звук, и хукна към тоалетната, за да си поеме малко въздух.

Стив й бе донесъл чай в леглото половин час преди обикновеното време и бе стоял до главата й, докато не я извади от съня.

— Съжалявам, знам, че е рано, скъпа, но в осем трябва да изляза за работа. Тази сутрин имам няколко важни разговора. Джейк вече е долу — каза той с предупредителна нотка в гласа. И двамата знаеха, че това не предвещава нищо добро.

Джейк, по-големият им син, се бе появил неочаквано снощи, беше си дошъл по средата на семестъра. Но снощи не беше време за разговори, изтощен от прегледи на раково болни Стив вече си бе легнал, а Кейт нямаше сили да обсъжда последните драми около сина си сама. Изпрати го в леглото с обещанието да говорят на сутринта. И сега моментът бе дошъл.

Кейт успя някак да стане от леглото и едва се добра до кухнята, когато Джейк заяви, че се отказва от правния университет, защото има намерение да пътува.

Всъщност „заяви“ беше малко прекалено. Беше го споменал по неговия си дразнещ начин, докато въртеше по масата две сварени яйца в чиния с вода. Джейк беше момче, „което върши всичко с лекота“, според докладите от училището. Кейт го наричаше плъзгане по повърхността, но Стив не искаше да се конфронтират със сина си. „Ще стане още по-лошо, ако задълбаем. Ще го израсне, ще видиш“, казваше той.

Но не го израсна.

„Щом стане трудно, той се предава“, каза Кейт, когато Джейк се отказа от саксофона три месеца след нестихващите му молби да му купят инструмент. „Умен е, но не полага никакви усилия“, ядосваше се тя. „Горкият Фреди, трябваше да работи толкова много, за да получи добри бележки. Сигурно е ужасно да гледа как брат му прелиства надве-натри учебника и получава шестици.“

За нея също беше дразнещо. Тя беше като Фреди. И нямаше представа откъде идва липсата на мотивация у Джейк. И двамата със Стив работеха здравата, за да изкачат поредното стъпало от стълбицата, а Джейк само поглеждаше нагоре и потръпваше при вероятността, че трябва да се изкатери.

След новината на Джейк бе настъпило мълчание и Стив беше този, който го наруши.

— Къде мислиш да пътуваш?

Мило. Неутрално. Сто процента Стив.

— Не знам точно — бе казал Джейк и бе пуснал една от красивите си усмивки. — Може би към Тайланд.

— Не може ли да стане, когато завършиш? — бе попитала Кейт, когато той остави чинията си на масата. — Остава ти още една година.

— Не съм сигурен, че уча правилната дисциплина, мамо — бе казал той, заемайки се с едно от яйцата с преметната през рамо кърпа.

— Винаги си искал да учиш право — бе настояла тя, потъвайки дълбоко в стола си. — Какво се промени?

— Мисля, че аз се промених — каза той, докато обираше жълтъка с парче хляб. — Сега искам друго нещо.

Кейт и Стив се спогледаха над приведената глава на сина си.

— Мисля, че не бива да прибързваме с решенията, Джаки — каза Стив. — Защо не завършиш годината и после да премислиш? Дай си време, за да не сбъркаш.

— Вече казах на колегите, че няма да се връщам — отвърна той. — Всички бяха много мили и уредиха нещата бързо.

След миг на мъртвешка тишина се надигнаха гласове, предимно този на Кейт, докато Джейк дъвчеше търпеливо храната си. Виковете преминаха в молби, взаимни обвинения и затръшване на врати. Закуската се превърна в открит конфликт. Стив хукна към болницата, Джейк се върна в леглото си, а Кейт остана в кухнята да проклина.

— Още няма осем и денят вече се превърна в кошмар! — извика гневно тя.

По-късно, докато пътуваше из града към редакцията, скърцайки със зъби, Кейт си повтаряше какво ще каже на Джейк, като се върне, псувайки шофьорите на черни таксита и собствениците на бели микробуси, които задръстваха пътя.

Стресът й се отрази веднага. Тя се погледна в огледалото и видя торбички под очите си, гримът й се бе разтекъл, а косата й бягаше от опашката, на която я бе хванала сутринта.

— Боже, какъв вид имам само! — измърмори тя.

Жената в огледалото като че ли току-що излизаше от катастрофирал влак. Тя свали ластика на опашката и извади четката за коса от чантата да заглади вида си.

— Вземи се в ръце — каза на отражението си.

„Можеш го“, започна да повтаря наум, докато четкаше косата си. Това беше нейна мантра от години, мантра, останала й от човека, който не знаеше що е това негативизъм.

— Хайде, Кати — казваше той, докато тя се учеше да кара колело, имаше тест по математика или отиваше на интервю за работа, — ти го можеш. Можеш всичко.

Беше велико да има до себе си човек, който я подтиква и ободрява, но постоянното напрежение, че трябва непременно да успее, беше изтощително. „Добре, татко, готова съм“, си каза тя наум и стисна ръба на мивката, за да успокои ръцете си.

Седемнайсета глава

28 март 2012 г., сряда

Кейт

Когато излезе от тоалетната, в офиса се бе възцарила странна тишина. Никой не говореше, никой не тракаше по клавиатурата — дори и онлайн екипът — и никой не гледаше към никого. Всички вълнения на Кейт от сутринта изчезнаха.

— Какво става? Да не е умрял някой — обърна се тихо към Криминалния, докато сядаше на бюрото си.

Той вдигна кървясалите си и подпухнали очи.

— Боже, изглеждаш ужасно! — възкликна Кейт. — Какво си правил снощи?

— Излязохме с Майора. Той е по-зле от мен.

Кейт се извъртя, за да види кореспондента по националната отбрана — колегите му го наричаха Майора — и се изкиска.

— Лягал ли си изобщо?

— Гледай си работата, става ли? Май още не си прегледала имейлите си днес, а?

— Не съм. Тази сутрин закъснях. Защо, има ли нещо?

— Отново ще има съкращения. Проклетите финансисти пак започват да ни броят — каза той. — Парите не достигали. За пореден път. Казват, че ще трябва да освободят петдесет и двама души, седем от нашия нюзрум.

— Седем? Та това са половината от репортерите — каза тя, оглеждайки се из залата и броейки наум колегите.

— Глупости. Поне трийсетина души сме.

Тя го погледна неразбиращо.

— Само че с онлайн екипа, Кейт.

— Ах, да — сви устни тя. — Е, тях няма да ги пипнат. По дяволите. Кой от нас ще изхвърчи?

Криминалния поклати глава.

— Чух за двама заместници, но от нас още никой не е поканен на смъртоносното кафе. Чакаме.

И двамата бяха наясно, че той ще е първият от кандидатите. Гордън Уилис беше стар, труден за управление, лудит, щом дойдеше реч за технологиите, и може би най-важното — високоплатен. Кейт се опита да бъде позитивна.

— Онзи ден говорих с Колин Стъбс, изпраща на всички много здраве — каза тя. Криминалния кимна разсеяно. — Казва, че най-хубавото нещо, което е правил в живота си, е да зареже журналистиката.

— Така ли? Не съм го виждал от месеци. Мислех, че онази вещица, жена му, го е заключила в мазето. Виж, отивам в Скотланд ярд да видя бюлетина. Не мога да стоя тук и да чакам като на заколение. Ако се случи нещо, обади ми се.

— Разбира се — каза тя. — Виж, всичко ще е наред. Ти си ценен за тях.

— Благодаря ти, Кейт — опита се да се усмихне той. — Ще се видим по-късно.

Тя го проследи с поглед, докато излизаше от офиса, с вдигната яка на сакото, с рошава коса и надничащ от джоба бележник. Той кимна към бюрото на Тери и отмина. Тери не му върна поздрава. „Лош знак“, каза си Кейт. „При опасност глутницата изоставя своите.“

Тя се замисли за собственото си положение. Предположи, че и нейното име също е в списъка — годините и размерът на заплатата работеха срещу нея — но тя кръстоса пръсти и си каза, че сигурно ще се намерят кандидати за обезщетението, преди да се стигне до нея. Не искаше да си тръгва. Не знаеше какво друго да прави, а живот без работа не беше опция за нея. Какво щеше да прави по цял ден? Да гледа телевизия и да решава судоку от онези дебели списания с ребуси? По-добре да умре. Или да започне да пише глупости за знаменитости. Не, трябваше й някаква голяма тема.

Тери дойде при нея и тя вдигна поглед.

— Добре ли си, Кейт? Изглеждаш ужасно.

— Благодаря за милите думи, Тери. Добре съм. Просто малко домашни проблеми. С големия син.

— Какво е направил пак твоят Джейк? — попита Тери. — И на мен ми е дошло до гуша от моите. Искат само пари и някой да ги откара до мястото на купона.

— Проблеми в университета. Но всичко ще се оправи — каза тя.

Новината за изхвърлянето на Криминалния дойде към шест и половина. Достатъчно късно, за да бъде изведен от сградата без излишен шум, ако нещата загрубеят. Извикаха го в кабинета на мениджъра и петнайсет минути по-късно той излезе като бивш служител на „Поуст“.

— Дадоха ми цяла торба с пари — каза той на Кейт, докато събираше нещата си в един черен сак. — Всичко е наред. Време е за промяна. Заседях се прекалено дълго тук.

И двамата знаеха отлично, че няма да има друга работа за него. Беше прекалено стар. И не само стар, а от старата школа.

— Най-лошата част предстои. Как ще кажа вкъщи? — замисли се той. — Не знам дали да й телефонирам или да изчакам, докато се прибера. Бог знае какво ще ми каже. Но вероятно разговорът ще бъде на макс.

— Хайде стига, Маги ще разбере — каза Кейт. Всъщност не беше сигурна, че „желязната лейди“, както я наричаха в офиса, ще подходи със съчувствие — никой тук не я бе виждал в такава светлина, но Кейт се опитваше да не мисли за лошото.

— Ще видим — каза той и поклати нещастно глава.

— Ще ни събереш ли? Всеки би искал да дойде и да те изпрати както подобава — каза Кейт и вдигна един паднал на пода пощенски плик.

— Да, ще го организирам. Сигурно ще е в „Чешър Чийз“. Там започна първият ми ден като репортер във вестника. Част от каменната ера във вестникарството. Помниш ли, че се събирахме там по времето, когато вестниците бяха номер едно…

Гласът му се пречупи и той замлъкна, наведе глава и се престори, че проверява чекмеджетата.

— Най-добре е да стане в петък — продължи след малко той. — Дори мога да го обявя. Ще кажа на Майора, а той ще изпрати имейли до всички.

Той огледа помещението и раменете му увиснаха.

— Е, аз да тръгвам.

Тери се приближи, другите репортери също се надигнаха от столовете си.

— На добър час, човече — извика от бюрото си Майора като видя, че Криминалния вече надига големия черен сак с всички доказателства за кариерата си като репортер.

Кейт взе бележника и започна да удря по бюрото с него. Другите репортери направиха същото, стажантите и младоците от онлайн групата се присъединиха към тях, като започнаха да налагат бюрата с юмруци и каквото им дойде подръка. Изпращаха Криминалния, както повеляваше традицията. Емоциите надделяха, оцветиха новия сив свят в редакцията и той си тръгна с разплакани очи.

Когато вратата зад него се затвори и шумът затихна, всички бяха разтърсени и с мокри очи.

— Отивам да пийна нещо — заяви Майора. — Имам нужда.

Осемнайсета глава

30 март 2012 г., петък

Кейт

„Чешър Чийз“ на Флийт стрийт беше лабиринт от скрити масички зад дървени панели, дупки и сепарета. В отминалите славни времена заведението беше тайното свърталище на журналистите — сцена на физически и словесни разправии, на празници и обмяна на идеи. Това продължи до деветдесетте години на миналия век, когато вестниците се пръснаха из четирите краища на столицата. Сега „Чийз“ се котираше само защото минаваше за колоритна реликва от онова време. Новите собственици разказваха анекдоти за историческите личности в бранша и потупваха дружески любопитните туристи и столичаните, които се бяха преместили да живеят в района и искаха да са наясно със забележителностите. Сякаш журналистиката беше част от друга епоха.

Но помещението миришеше по същия начин, установи Кейт, докато изтръскваше несвършващия дъжд от чадъра си и си пробиваше път през правостоящите пиещи към частната зала на втория етаж. На бира и на кисел дъх.

Шумът отгоре се усилваше с всяко стъпало и гръмна в ушите й, когато влезе в залата. Криминалния беше в центъра, раздаваше бири над главите на бившите си колеги, които, потни и с червени лица, вече се надвикваха. Тя хвърли бърз поглед наоколо. Репортерско сканиране. Кой е тук? Кой е интересен? Кого да избегна? Погледът й се спря на полицаите в ъгъла. Истинско събиране на клана. Тя видя пресотдела на полицията почти в пълен състав — дори и Колин Стъбс, както и детективите, участвали във всеки голям случай, отразен от „Поуст“.

— Боб — извика тя над тълпата и си запробива път с лакти към него. Но той не я чу.

Детектив Боб Спаркс говореше с друг полицай. Кейт не го бе виждала след приключването на случая с Бела Елиът. Бяха се чули няколко пъти по телефона, но оттогава не бе попадала на случай в неговия район на Хампшър.

След малко той я видя, усмихна й се и тя усети, че кожата й настръхва. „Хайде сега глупости! На колко си години?“, сопна се на себе си тя. Изведнъж се запита как да го поздрави. С ръкостискане или с целувка по бузата?

Детектив Спаркс явно нямаше такъв проблем. Грабна ръката й и я разтърси сърдечно.

— Здравей, Боб — каза тя. — Радвам се да те видя.

— Аз също, Кейт — отвърна Боб, все още с усмивка на лицето. — Мина колко… година?

— По-скоро две — поправи го тя, без да изпуска ръката му, стисна го още веднъж и чак тогава се отдръпна.

— Това е Кейт Уотър, репортерката, за която съм ти говорил — обърна се Спаркс към по-младия си колега. — Кейт, това е младши сержант Крис Бътлър.

— Ох, знам всичко за вас — каза младежът и детективът се ухили. Двамата започнаха да говорят едновременно, заплитайки се в думите на другия, после спряха изведнъж. Боб успя да пренесе разговора в по-спокойни води.

— Над какво работиш сега, Кейт? Какво държиш между зъбите?

Тя му благодари с поглед и се впусна в подробности по случая с мъртвото бебе. Беше за прикритие, защото всъщност през последните няколко дни работеше по скандала с разходите на парламента — искане на редакторите, обясни й Тери — но първото, което изникна в главата й, беше бебето. То не спираше да вибрира някъде назад в мозъка й като досадна мелодия и ушите й пламтяха от нея.

Кейт се опита да наклони темата към непрестанните искания на парламентаристите за „повече забавления за електората“, но Боб я спря и я върна на въпроса за бебето. Тя попита дали знаят има ли някакъв напредък в разследването и в историята на района. Младият инспектор започна да го увърта и Кейт усети, че той търси вратичка да се измъкне. Боб също се затвори.

— Защо не донесеш нещо за пиене на нашата приятелка, Крис? Виждам как скоро ще припадне от жажда, докато говори с нас.

Инспектор Бътлър кимна, попита я какво ще обича и изчезна в тълпата. Двамата се спогледаха.

— Тук е толкова шумно, не мога да те чуя. Годинките… — каза Спаркс. — Крис ще се забави цяла вечност. Гордън ще го хване на приказки и край. Хайде да слезем долу и да поговорим на спокойствие.

Тя тръгна след него, отбелязвайки посребрените коси и уголемяващата се плешивина на главата му. Но въпреки това Боб Спаркс си оставаше секси мъж.

Двамата седнаха на малка лепкава от мазни пръсти маса. Той си взе диетична кола, а тя — чаша топло бяло вино.

— Да видим това бебе. Имат ли представа кое може да е? — хвана веднага нишката на разговора им той.

Сбогом надежди за неангажиращо бъбрене, си каза тя, изоставяйки идеята за разговор тет-а-тет.

— Доколкото знам, не. Казват, че е заровено отдавна. Може да е престояло дори десетилетия. Резултатите от тестовете все още не са готови. Било новородено и чух неофициално, че според разследващия е било на самотна отчаяна майка от времето, когато абортите бяха забранени. Не мисля, че са заинтересовани от случая. Сега всички мислят само за олимпийските игри, за юбилея на кралицата и за терористичните заплахи.

Спаркс кимна.

— Естествено.

— Написах нещичко за откриването на трупа… миналата събота излезе във вестника — добави Кейт. — Беше толкова малко, че човек може и да не го забележи. Не знам дали ще мога да изстискам още нещо от тази история. Ако е лична драма, не вярвам да е от голяма важност за моите шефове. Може да направя една начална страница, но не съм сигурна, че си струва тичането.

Тя млъкна и зачака отговор. Реши, че е говорила достатъчно. Не искаше да досажда на човека.

— Ами ти? Ти с какво се занимаваш сега? — попита, когато тишината продължи прекалено дълго.

Боб остави чашата си и й се усмихна.

— Извинявай, Кейт. Замислих се за нещо. В момента правя ревизия на личния състав. Това също е полицейска работа. Добре, но не може ли службите да потърсят има ли изчезнал човек в този район.

— Могат, но не знаят от коя ера да започнат. Защо?

— Списъкът няма да е дълъг, сигурен съм. Похищението на бебета е често престъпление, но броят на онези, които не са открити, не е голям.

Кейт кимна. Опита се да се сети за други случаи, в които бебето не беше намерено и върнато на родителите в рамките най-много на седмица, ако не и на дни. Спомни си за изчезването на едно бебе, откраднато от колата на родителите си. Но всички други цитирани във вестника случаи бяха завършили щастливо.

— Спомням си три такива случая — каза Боб. — Едно бебе, откраднато от задната седалка на кола в Лондон.

— И аз се сетих за този — каза Кейт. — Беше преди около двайсетина години.

— Да. После, веднага след това, едно бебе беше взето от количката пред магазин в Портсмут, вероятно престъпление по подражание. И едно новородено, взето от родилния дом в Хампшър през седемдесетте. Казваше се Алис. Така и не го намериха.

— Тези не са ми известни. Ти работил ли си по случая в Хампшър? — попита Кейт.

— Няма как, Кейт — засмя се Спаркс. — Не съм толкова стар. По онова време съм бил на тринайсет.

— Извинявай — засмя се и Кейт. — Не направих добре сметките…

— Спомням си случая, защото една от моите лели роди тогава — обясни Спаркс. — Нарече братовчедка ми Алис. Двете с мама обсъждаха случая с бебето. Вдигна се голям шум, не беше цяла седмица, както би било сега, но направи впечатление и аз запомних името.

— Още едно от твоите изгубени деца, а, Боб? — погледна го Кейт. Знаеше за списъка от предишния им случай: Бела Елиът, естествено; Лора Симпсън, похитена от чичо си — педофил; бебето У, бито до смърт от втория си баща; Рики Ваулс, удавил се в парка. Боб Спаркс ги носеше всички в сърцето си — онези, които бе спасил, и другите, с които се бе провалил. Явно малката Алис също беше някъде там.

— Ако наистина те интересува това, трябва да прегледаш публикациите за изчезнали деца, Кейт. Аз ще хвърля един поглед на нашите архиви — каза той и Кейт беше сигурна, че наистина ще погледне. Спаркс беше от детективите, които не пропускаха нищо. — Може да е нищо, но…

Думите му бяха прекъснати от детектив Бътлър, който подаде глава зад една колона.

— Започнаха поздравите, шефе. Побързай, иначе ще ги пропуснеш — каза младежът със зачервено от въодушевление лице.

— Идвам — каза Спаркс и прошепна към Кейт: — Още не е излязъл от Саутхемптън.

Двамата се усмихнаха заговорнически един на друг.

— Вземи чашата си. Трябва да влезем — каза той, но тя знаеше, че мисълта му е при погребаното под развалините бебе. Както и нейните.

Деветнайсета глава

2 април 2012 г., понеделник

Кейт

Архивът на вестника се помещаваше в тъмния ъгъл на сградата и в него работеха пещерни хора, едва оцеляващи в ерата на Гугъл революцията. Останали бяха шепа безумци и зубри, чийто офис можеше да мине за нискобюджетна версия на бара от „Междузвездни войни“, както казва Криминалния („казваше“, напомни си Кейт). Тяхната звезда бе изгряла далече назад във времето. С навлизането на интернет търсенето бе започнала да залязва, но те все още бяха там, подреждаха и складираха всяка публикувана статия и щяха да държат архива в миналия век, докато и последната вестникарска публикация не бъде дигитализирана.

Кейт обичаше да се забавлява с тях, като им даваше шантави задачи. Имате ли нещо за вдовици, омъжили се за брата на покойния си съпруг? Настъпваше тишина, архиварят изчезваше надолу по редиците с папки и документи, после се появяваше с кафяв плик с изрезки, надписан с „Бракове на вдовици с братя на починалите им съпрузи“. Така и не успя да ги свари неподготвени.

Библиотеката миришеше на хартия и хлебарки. Кейт бутна летящата врата и вдиша дълбоко. Това беше миризмата на миналото й, на дните, когато тичаше по няколко пъти на ден до библиотеката, сновеше по пътеките на рафтовете в търсене на някое име и прелистваше до припадък вестниците в търсене на жизненоважна за статията й връзка.

Джеф Бриджис, колега, който носеше пуловери, предпочитани предимно от португалски трактористи, и от десетилетия беше на ръба на пенсионирането, я погледна над очилата си.

— Здравей, Кейт. Какво да направим за теб?

— Търся случаи на изчезнали деца от седемдесетте до деветдесетте години — отвърна тя.

— Дошла си на точното място — засмя се той. — Тия работи ги пазим като очите си. Имаш ли име? Или да търся просто „изчезнали деца“ за периода?

— Имам само малкото име — Ана, мисля, че беше — за това ми се струва, че е по-добре да погледна всичко.

— Алис Ървинг — каза тихо Джеф, прелиствайки наум своите папки. — Изчезналото от болницата бебе, нали?

Познанията и паметта му бяха легендарни.

Кейт кимна.

— Хм. Семейство на военни. Било е в Хампшър. Мисля, че беше в Олдършот. Или в Бейзингстоук? Доколкото си спомням, майката беше заподозряна.

— Майката ли? Наистина? — раздвижи се Кейт. — Добре, намери ми и нейните документи.

Тя се качи горе и заедно с Джо разопакова дебелите пликове. Изрезките бяха пожълтели и на места вече се ронеха. Джо изглеждаше разколебан, докато отваряше първата папка с „изчезнали деца“.

— Значи, търсим майка на изчезнало бебе преди двайсет до четиресет години назад? — попита той и вдигна вежда. — Защо?

— Защото искам да разбера какво се е случило, Джо. Нарича се човешко любопитство. Не всичко се върти около звездите от сапунените сериали и политиците. От това може да излезе добър материал. Усещам го в дебелото си черво.

Джо направи отвратена физиономия.

— Така се казва, скъпи. Няма нищо анатомично.

Той я погледна огорчено и тя се почувства зле. Превръщаше се в динозавър.

Кейт се замисли за разочарованието на момчето. Сигурно бе дошъл в „Поуст“ с надеждата да стане част от екип, повдигнал капака на огромна международна конспирация, а какво му предлагаше тя?

— Хайде, ще бъде забавно — се чу да казва, сякаш говореше на непослушно дете. „Защо напоследък всичко трябва да е забавно, за да е интересно?“ — Търсим изчезнали без следа бебета. Нямаме друго, освен едно име и годините.

Тя видя отворената уста на Джо и въздъхна.

— Добре, прегледай материалите за Алис Ървинг. Търсим някакъв знак за местонахождението на майката, Анжела Ървинг. — „Боже, звуча като ченге!“, помисли си тя. — Трябва да я открием, а в статиите за изчезналото бебе може би ще намерим някакви свидетелства.

— Свидетелства ли?

— Някакви следи, Джо. Например имена на роднини, стари адреси, места, където е работила. Можем да отидем там и да попитаме къде да я търсим сега. Много е вероятно да поддържа връзка със старите си колеги. Разбираш ли?

Джо кимна мрачно. Нямаше ключови думи, нямаше търсачки. Изглеждаше изгубен.

— Добре, а искаш ли да потърсиш онлайн акта й за раждане и брачното свидетелство? — попита тя.

В очите на Джо се появи интерес.

— Колкото повече информация съберем за нея — второто й име, дата на раждане, такива неща — толкова по-лесно ще я открием — обясни Кейт. — Първо виж за брачно свидетелство, ще е по-лесно. Имаме името на съпруга — Ник или Никълъс Ървинг — знаем го от публикациите, както и името на майката — Анжела. Пише, че са имали двегодишен син, когато Алис се е родила и изчезнала, значи са се оженили поне година преди раждането на момчето. Прегледай всеки Ървинг, сключил брак през 1967-а — имената са подредени по азбучен ред — и ако не ги намериш, върви надолу към шейсета година или малко нагоре. В брачния регистър ще намерим моминското име на Анжела, после можеш да потърсиш родители, братя и сестри. Ясно?

Тя видя, че момчето я гледа с тревожно големи очи, без да записва нищо.

— Записвай си, Джо. Репортерите си записват. Нека това да е първото ти златно правило.

Джо извади химикалка и записа имената, докато Кейт отваряше сайта за раждания, смърт и брак. После го остави той да попълни данните и да натисне enter.

— Всъщност започни с търсене на смърт, в случай че е починала — добави тя. — Няма защо да си губим времето да издирваме трупове.

Джо започна да чука по клавиатурата, а Кейт се зае с папките от деветдесетте. Бързо откри похищенията — едното беше на шестмесечно бебе, а другото на малко по-голямо дете. Нито едно от тях не беше открито, но беше малко вероятно да отговарят на описанието на новородено. За всеки случай тя записа прилежно имената и датите в бележника си.

Когато отвори папката за Алис, откри, че има поне петдесет публикации. Последната беше от 1999-а, когато в Стафордшър били открити три трупа на бебета. Тя си спомни случая — говореше се за кръвосмешение и майката — предполагаемата убийца — бе изпратена в психиатрична клиника. Разследването бе приключило преди да започне, и репортерът на „Поуст“ от вътрешността бе отразил процеса, а Кейт бе изпратена да поговори със семейството. Оттам й казаха да върви по дяволите. Тя остана доволна. Всички изглеждаха като на кастинг за „Избавление“[2].

Кейт се върна на март 1970 година, когато Алис е била открадната, и се загледа в снимката на Анжела и Ник Ървинг, направена в момента, когато напускат родилния дом в Бейсингстоук с празни ръце. Вгледа се последователно в лошата черно-бяла фотография на двамата съпрузи. Майката изглеждаше съсипана, с увити около тялото си ръце, сякаш прегръщаше своята мъка. „Вместо бебето си“, помисли си Кейт и разлисти следващата публикация.

Джеф бе запомнил правилно случая. Първоначалните публикации за изчезването на Алис бързо бяха заменени със статии, пълни с намеци за възможната вина на майката. Версията, изглежда, бе възникнала след претърсването на къщата на семейство Ървинг три седмици след изчезването на малката Алис.

— Рутинна полицейска акция — беше официалният коментар, но във вестниците беше пълно с полицаи, които изнасяха разни вещи от дома. Имаше и една, на която водеха Анжела Ървинг към полицейската кола. Отново с плътно притиснати до корема й ръце.

„Онова, което носи там, вина ли е?“, замисли се Кейт и си записа името на разследващия случая. Трябваше да провери още ли е на работа.

Тя препусна напред, очите й не отчитаха всяко заглавие, но не научи нищо ново. Господин Ървинг не беше обвинен в нищо, доколкото можеше да прочете между редовете, и публикациите за Алис заемаха все по-малко място. Това продължаваше до 1970-а, когато спираха напълно. Последните две статии бяха отбелязване на годишнини — „Каквото и да се е случило с малката Алис“ и така нататък. Името й фигурираше и в няколко списъка с изчезнали деца, помествани по друг повод.

Кейт забеляза, че в по-късните статии не бяха цитирани изказвания на Анжела. Репортерите съобщаваха, че тя и съпругът й са се преместили да живеят в чужбина. И постепенно бяха забравени.

В електоралния регистър имаше повече от дузина двойки на име Анжела и Никълъс Ървинг. Бяха пръснати из цялата страна и нито една не бе отбелязана в Бейзингстоук.

Кейт се бе зачела в бележките си, когато Джо обяви, че Анжела Ървинг не е мъртва, че е открил брачното й свидетелство с Ник и актовете за раждане на двете им деца — Патрик и Луиз. И двете живееха в Хампшър, Патрик беше женен.

Кейт се усмихна. Бяха хванали следите на Анжела и Никълъс Ървинг. Скоро разбраха, че последният им адрес е в Манчестър.

Тя се обади веднага на Боб Спаркс.

— Здрасти, тръгвам към теб заради случая с трупа на бебето. Бебето Алис, за което спомена, се нарича Алис Ървинг и майка му, Анжела, живее в Манчестър.

— Там ли е сега? — попита той. Звучеше приятно изненадан. — Добра работа, Кейт — добави той като човек, който не би излязъл извън борда. — Ще ми е интересно да чуя какво ще каже тя. Имаш ли нещо за другите случаи? Момиченцето от колата и онова в количката?

— Намерих ги, но ми се струва, че са малко по-големи. Определено не са новородени.

— Ясно. Има ли още нещо във връзка с разследването?

— Не, нищо. В момента се говори само за някаква голяма антитерористична акция. Гледам да не им се мяркам пред очите. Също търся инспектора, който е водил следствието за изчезването на Алис — инспектор Лен Ръгби. Случайно да знаеш дали е още жив?

— Ще разпитам и ще ти се обадя, ако открия нещо. Сигурно отдавна се е пенсионирал.

— Да, знам, че мисията е почти невъзможна.

— Добре, обади се, когато тръгнеш насам — каза той.

Тя се усмихна на себе си.

— Разбира се. Сега ще се обадя на господин Ървинг.

Двайсета глава

2 април 2012 г., понеделник

Анжела

Тази сутрин тя се събуди с усещането, че нещо ще се случи. Едно звънче звънеше в главата й. Ник мълчеше, проверяваше списъка с водопроводчиците, докато ядеше своя корнфлейкс, но на нея й се струваше, че е заобиколена от шум. Едва успя да го чуе, когато й каза довиждане на излизане.

Анжела седна с телефона на Кейт Уотър пред себе си и докато пиеше кафето, си обеща, че ще й се обади на обяд.

Но телефонът звънна малко преди това.

— Здравейте, извинявам се за безпокойството, но се опитвам да се свържа с Анжела Ървинг — каза жената от другата страна на линията.

Хубав глас, помисли си тя. Учтив. Сърдечен.

— Анжела е на телефона — отвърна тя. — С какво мога да ви помогна?

— О, толкова се радвам, че ви открих, госпожо Ървинг. Казвам се Кейт Уотърс от „Дейли Поуст“. Питах се, дали може да поговорим във връзка със статията, върху която работя…

— Надявах се да се обадите — прекъсна я Анжела.

Настъпи секунда мълчание, докато Кейт разбере какво става.

— О — съобрази бързо тя, — значи сте прочели статията ми от миналата седмица?

— Да — каза Анжела. — Мислите ли, че бебето може да е моята Алис?

— А вие? — отвърна репортерката.

— Не знам… Надявам се — каза Анжела и избухна в сълзи.

Кейт изчака жената да се съвземе, мълвейки в телефонната слушалка, че не е искала да я разстройва и че разбира какви емоции е събудила у нея дори и сега, след толкова много години.

Най-после Анжела успя да намери гласа си и каза простичко:

— По-добре е да дойдете при мен. Знаете ли адреса ми?

Кейт й каза, че ще е там до два часа и двете жени затвориха телефона.

Анжела не мръдна от мястото си, докато не чу потропването по външната врата. Всичките й мисли бяха при Алис. От деня, когато изчезна, и в дните, които го последваха, всяка нейна мисъл беше там, при малкото й момиченце.

След изчезването й не намери сили да остане на работа в болницата. Миризмата в отделението, колосаните престилки, белите обувки я връщаха директно при ужаса от нейната загуба. Реши да се бори с непосилната мъка сама, у дома. С Ник. Патрик бе отишъл при баба си и отсъствието му отекваше във всички ъгли на къщата.

С Ники седяха, гледаха телевизия, четяха вестник или слушаха радио, но нещо винаги изскачаше. Глупава песен, която обичаше да слуша, докато беше бременна, споменаването на името Алис, думата „бебе“, „бременност“ или „болница“ — можеше да е всичко — и тя се разплакваше. Ник държеше ръката й и я успокояваше. Казваше й, че вината не е нейна. Тя е била в болница. Болницата трябваше да е безопасно място.

Но не беше. Когато чуха виковете й, сестрите пристигнаха на бегом, но детското легло вече беше студено.

Двайсет и първа глава

2 април 2012 г., понеделник

Кейт

Пътуването до Манчестър мина по-леко, отколкото очакваше. Трафикът по обикновено натоварената магистрала 3 беше умерен, но „всъщност“ вълнението на Джо — той използваше тази дума поне сто пъти на ден — започна да й играе по нервите. Дори очакваше да я попита: „Не пристигнахме ли вече?“.

— Какво ще я питаме? — попита той в мига, когато задникът му докосна седалката.

— Ще плаче ли? — това беше заедно със слагането на предпазния колан.

— Мислиш ли, че бебето е нейно? — я попита, докато тя завърташе стартера.

— Тя ли го е убила? — я накара да забрави на коя скорост е.

— За бога, Джо, млъкни за момент! — извика тя, превключвайки от втора на трета и обратно. — Ако започнеш да задаваш подобни въпроси, тя ще ни изхвърли начаса. Ще оставим Анжела Ървинг сама да разкаже историята си. В подобни случаи въртенето на шиш в стил Паксман не върви. Тя не е политик. Тя е майка, чието бебе е било откраднато. Можеш ли да си представиш какво преживява?

Джо се прокашля.

— Всъщност не мислех да задам този въпрос.

Кейт се усмихна на себе си.

— Добре. Когато застанем пред вратата й, какво ще направиш най-напред? — попита тя.

— Ще почукам? — предложи нервно той.

— След това, глупчо.

Той доби вид на колежанин, който се опитва да намери отговора някъде в главата си.

— Ще й кажа кои сме — каза замислено той. — Ще кажа, че сме репортери…

— Добре. После?

— Ще задам първия си въпрос.

— На вратата? Не и ако искаш да те поканят. Първо трябва да събудиш доверието й. Да осъществиш нормален човешки контакт.

Джо извади бележника от чантата си и започна да пише. На светофара Кейт хвърли един поглед към страницата. Беше написал думата „контакт“ грешно. Тя въздъхна и пусна радиото.

По новините говореха за демонстрации в Банкок, Кейт не разбра точно срещу какво — не слушаше внимателно — но думата „Тайланд“ спря потока на мислите й.

В главата й остана само Джейк и похабените възможности. Тайланд е за губещи хора, си каза тя и усети как сълзите напират в очите й. „Спри се! Ти си на работа.“ Тя изпъна рамене, после ги отпусна. Ако Джо не беше в колата, щеше да направи няколко дълбоки вдишвания. „Не бива да демонстрираш слабост пред младите“ си каза наум.

Джо не показа с нищо, че е забелязал състоянието й. Говореше за олимпийските игри, за любимия си футболен отбор и кой ще свири на концерта по случай кралския юбилей. Думите се изливаха от устата му толкова бързо, че заплашиха да я погълнат.

— Бил ли си в Тайланд, Джо? — попита тя, когато той спря за момент да си поеме въздух.

— Да, беше страхотно — отвърна той. — Там стават велики купони.

— Да — съгласи се Кейт. — Синът ми иска да отиде.

— На почивка ли?

Тя се поколеба за момент.

— Ами, не точно. Очевидно иска да открие себе си. Джейк е умно момче, но някак не може да насочи усилията си в определена посока — добави тя.

— О! — възкликна Джо и тази една-единствена дума казваше много.

Когато най-после излязоха от лондонския трафик, Кейт натисна газта и пое към Манчестър с невъзможна бързина.

— Колко ли пътни камери са ни засекли? — засмя се весело Джо. — Всъщност може би правим рекорд за M3.

Кейт не обърна внимание на забележката му и вкара адреса в джипиеса. „Завийте наляво“, заповяда гласът му и тя зави.

Къщата на адреса беше най-подредената от цялата редица на улица „Бишъп“. Беше построена на калкан със съседната, пред нея имаше добре поддържано зелено каре, саксии с нарциси и теменужки маркираха павираната с плочки пътека до външната врата. Кейт отвори портата и тръгна по пътеката, неволно усмихвайки се на гледката.

— Вкарай ризата в панталоните си, Джо — прошепна тя, когато стигнаха до вратата. — Ние сме тук като репортери, не отиваме на парти.

Той се изчерви, бързо напъха края на ризата си в панталоните и приглади перчема си, измънквайки:

— Извинявай.

Анжела Ървинг отвори вратата почти веднага, сякаш бе стояла зад нея, готова да реагира. Беше бледа и сериозна. Свали очилата си и прибра дългата си до раменете сивееща коса назад. Докато ги поздравяваше, Кейт имаше чувството, че се люлее на краката си. Не изчака да я заговорят, започна направо.

— Вие трябва да сте Кейт?

— Точно така. Добър ден, госпожо Ървинг — отвърна Кейт. — Много ви благодаря за поканата. Предполагам, че не ви е лесно, но се надявам да си помогнем взаимно.

— Аз също — каза Анжела и отвори широко вратата, за да ги пропусне вътре. — Вървете направо — каза след тях.

Кейт чу Джо да диша през устата си зад нея и се ядоса, че го бе взела със себе си.

Статията й лежеше в центъра на масата в кухнята. Около нея бяха наредени прилежно сгънати изрезки от вестници, писма и листа, които приличаха на официален доклад.

— Моля, седнете — каза някак тържествено Анжела, докато обикаляше из кухнята, за да добави трета чаша за кафе и бисквити в подноса.

— Извадих някои мои неща, за да ви покажа. В случай че се интересувате от цялата история…

Кейт веднага взе една статия и се зачете, за да демонстрира интерес и желание, но не я прочете. Вече я беше преглеждала в офиса. Просто имаше нужда от малко време, за да помисли.

Двайсет и втора глава

2 април 2012 г., понеделник

Кейт

Когато Анжела Ървинг се разплака по телефона, Кейт си помисли, че разговорът с нея ще е фасулска работа. Реши, че ще може да го води накъдето си поиска, но сега сълзите на Анжела бяха пресъхнали и тя осъзна, че е подценила тази жена. Беше пренебрегнала факта, че госпожа Ървинг отдавна бе свикнала с репортерските прийоми. През годините след изчезването на дъщеря й бе имала няколко интервюта, а това можеше да действа в две посоки — знаеше как да отблъсква неприятните въпроси и можеше да се придвижи бързо до вълнуващата я точка.

Кейт предпочиташе девствената територия. Незапознатите не говореха с клишета, нито повтаряха отдавна изтъркани фрази. Освен това с тях Кейт можеше да контролира интервюто. Обичаше да ги слуша и да измъква истината дума по дума, да се навежда напред и да се вглежда в очите на човека, когато нещата започнат да буксуват. А Анжела Ървинг звучеше сякаш вече знаеше точно какво иска да им каже.

Кейт се престори, че чете статията, докато наблюдаваше суетящата се зад барплота жена. Изглеждаше делова и отдадена на това, което вършеше, но Кейт забеляза, че ръцете й треперят, издавайки бушуващото под повърхността нервно напрежение. Щеше да се справи.

— Госпожо Ървинг… — започна Кейт.

— Моля ви, наричайте ме Анжела. С „госпожо Ървинг“ имам чувството, че се обръщате към свекърва ми — каза Анжела и по лицето й пробяга призрачна усмивка. — Кажете ми какво искате да знаете? — попита тя, докато разливаше кафето.

Кейт й се усмихна извинително и се опита да говори със същия безличен тон.

— Всичко, Анжела. Ако не е проблем за вас.

— Не, разбира се — каза по-възрастната жена и седна кротко на стола си.

Но не заговори. Кейт се наведе към нея и попита:

— Добре ли сте, Анжела?

Анжела тръсна глава.

— Извинете, мислех, че ще ми задавате въпроси, а аз ще отговарям, както правеха другите репортери — каза тя. — Бях сигурна, че ще се справя. Но вашето „всичко“ просто ме обърка. Не знам откъде точно да започна.

Очите й отново се напълниха със сълзи. Кейт протегна ръка и докосна нейната в израз на съчувствие.

— Извинявай, Анжела. Не исках да те разстройвам. Нека си дадем време. Разкажи ми за работата си като медицинска сестра. Мама беше медицинска сестра. Къде работеше ти? В Хампшър ли?

Кейт нямаше нужда от тази информация, но искаше Анжела да се отпусне и да започне да говори, преди да нагазят в минното поле — кражбата на рожбата й.

Началните крачки бяха решаващи за едно интервю. Една грешна стъпка и можеш да се откажеш отвън с празен бележник.

Анжела се усмихна истински за пръв път от началото на разговора им, вероятно си мислеше, че е успяла да се откачи от куката на неудобните въпроси.

— Винаги съм искала да бъда медицинска сестра. Като малка си играех на болница и настанявах в нея всички кукли на приятелките ми. Изкарах стажа си недалеч оттук, в Бейзингстоук. Където родих децата…

Гласът й се пречупи и тя се сви.

— Две от децата ми. Луиз за малко да се роди в Германия, където ни командироваха през седемдесетте. Ник беше в армията по това време… но вие знаете това. За раждането обаче се прибрахме у дома.

Кейт кимна окуражително.

— Къде в Германия бяхте, Анжела? Това след изчезването на Алис ли беше?

Името увисна във въздуха между тях.

— Да. Заминахме, след като полицията спря да задава повече въпроси — каза Анжела. — Ник каза, че ни трябва ново начало. От работата му предложиха място в Германия. От съчувствие.

Кейт пое глътка от кафето си, за да даде време на Анжела да се съвземе.

— Сигурно ти е било много трудно да оставиш дома и близките си в такъв момент — каза мило тя.

— Наистина беше — отвърна жената. Безпокойството от онези дни никога не я бе напуснало напълно. Кейт го виждаше по измъченото й лице. Но сега тя беше готова да говори.

— Разкажи ми за онзи ден, Анжела. Разкажи ми за деня, когато откраднаха Алис.

Двайсет и трета глава

2 април 2012 г., понеделник

Анжела

Тя очакваше този момент. Страхуваше се от него, но искаше да разкаже историята си още веднъж. Болката от спомена на преживяното правеше Алис да изглежда по-реална.

Разказа на Кейт колко спокойна беше онази вечер, когато сестрата донесе Алис в стаята й да я нахрани. После току-що проходилият им син, Патрик, се умори и започна да хленчи. Ник трябваше да го заведе у дома.

— Оставяме ви, момичета — каза Ник и качи Пади на раменете си.

Целувката и хленчът на Патрик бяха разбудили Алис, Анжела я взе и отново я сложи в леглото до себе си. Опита се да я нахрани, но бебето отказа да суче, помрънка известно време, после заспа.

Анжела не се разтревожи особено — Алис беше второто й дете и първоначалните страхове бяха преодолени лесно. Знаеше, че поетите при раждането лекарства още успиваха бебето, но щеше да го накърми по-късно, когато го отпуснеха.

Тя върна новородената си дъщеря в меките бели болнични чаршафи на малкото й легло, взе от торбата на гърба на леглото си сапун и кърпа и тръгна бавно и предпазливо към душовете.

— Когато по-рано станах от леглото, Ник каза, че му приличам на Джон Уейн — каза тя.

Тогава се бе засмяла, защото отдавна не го бе виждала толкова щастлив. Надяваше се Алис да им помогне да заздравят връзката си, както й бе казал Ник. Явно бяха стигнали до кръстопът и тя си мислеше за това, докато вървеше по коридора.

Репортерката се взря в нея.

— Съжалявам — каза Анжела. — Спомените са толкова болезнени!

Кейт я погали по ръката.

— Не бързай, Анжела — каза тя. — Знам колко е трудно това за теб.

— Не мога да си спомня дали погледнах детето си, преди да изляза от стаята — каза Анжела и гласът й отново се изгуби.

Кейт вдигна поглед от бележника и срещна очите й.

— Видя ли някого в коридора? — попита тихо тя.

— Мисля, че имаше двама посетители, вървяха към изхода, но не им обърнах внимание. Исках да си хвърля един бърз душ, преди Алис да се събуди за кърменето.

Според нея бе останала под душа за не повече от две минути, но от полицията й казаха, че са били най-малко десет. Времето в болниците тече по странен начин. Понякога разтяга минутите до часове, друг път напълно изчезва.

И когато се върна в стаята, бебето го нямаше.

В кухнята се възцари пълно мълчание. Чуваше се само тиктакането от електрическия часовник. Анжела сведе поглед към плота на масата. Усети пристъпа на паника, както го преживя тогава — настръхването на кожата, внезапното завиване на свят, парализата. Стисна юмруци в скута си и продължи с надеждата да стигне до края, преди да припадне.

— Казах си, че може сестрата да я е взела. Опитах се да запазя спокойствие. Помня, че казах на глас: „Отнесли са я в детското отделение“. Мисля, че извиках „Сестро!“. Но сестрите са казали на полицията, че съм крещяла, идвайки на бегом към тях, с думите: „Бебето! Къде ми е бебето?“.

Но от бледите им лица и начина, по който се бяха спогледали, тя бе разбрала, че не знаят нищо. Никой не бе разбрал. Освен човека, който я бе откраднал.

Анжела разказа на Кейт за трескавото търсене из стаите и отделенията, което не бе довело до друго, освен до обща тревога. Никой не бе видял нищо. Било вечерта и жените, станали за пръв път майки, се били свили до люлките на бебетата си, изследвайки тревожно всяка тяхна черта, а по-опитните се впуснали в сладки разговори за самото раждане на сина или дъщерята. Завесите между леглата в отделенията били спуснати, посетителите — изпратени по домовете, за да могат майките и бебетата да поспят.

— И точно тогава някой е влязъл в стаята. И я е взел.

Двайсет и четвърта глава

2 април 2012 г., понеделник

Кейт

Кейт движеше бързо ръката си, записвайки всяка дума на жената от другата страна на масата, без да сваля поглед от нея. Нямаше нужда да задава въпроси, само от време на време подтикваше разговора там, където й трябваха повече подробности. Когато разказът стигна момента на прибиране от болницата, Анжела забави темпото.

— Сигурно ви е било много трудно да се върнете и да видите празната детска стая.

Анжела кимна бавно.

— Стояхме дълго в стаята на Алис. Но нея я нямаше. Не успя да стигне до нея. Имаше само легло и въртящи се животни над него. Вътре беше празно.

— Какво направи полицията, за да намери дъщеря ти? — попита Кейт.

— Обичайните неща — отвърна Анжела, уморена от разказа си. — Издирване, конференции по новините, разпространяване на информацията из цялата страна.

— Но не е имала заподозрени? Сигурно е имало много хора в болницата?

— Да, но никой не каза нищо — отвърна Анжела. — Никой не я бе видял. Сякаш се бе изпарила.

Тя млъкна за момент, после добави:

— Сигурно знаете, че след две седмици дойдоха у дома и ме попитаха какво съм чувствала към Алис.

— Какво си чувствала? Защо са задали такъв въпрос? — попита Кейт, макар да знаеше отлично защо. — Колко ужасно!

Анжела я погледна с благодарност за последния коментар и кимна.

— И аз така си помислих. Но може би някоя от сестрите е казала нещо за мен. Бях толкова замаяна от лекарствата след раждането, че наистина не знаех какво правя. Може би не съм й се сторила достатъчно майчински настроена. Полицията непрекъснато ме питаше защо съм я оставила сама.

— Какво им отвърна? — запита Кейт.

— Казах им, че е заспала и ми се е сторило безопасно.

— Разбира се — каза Кейт. — Боже, ако бебето не е в безопасност в родилния дом, къде другаде може да е?

Сълзите потекоха по лицето на Анжела. Джо извади от чантата си салфетка и й я предложи.

— Какво според теб й се е случило, Анжела? — попита Кейт.

Възрастната жена уви салфетката около кокалчетата на пръстите си и затвори очи.

— Някой я е отвлякъл. Нямаше ме десетина минути и през това време някой е влязъл, вдигнал я е от кошчето и я е взел.

— Кой би могъл да направи такова нещо?

— Не знам — въздъхна Анжела. — Непрекъснато чуваме за нещастни жени и зли хора, които отвличат бебета. Но нямам представа кой може да го е направил. Бих дала всичко, за да разбера.

Двете жени останаха мълчаливи за момент, съсредоточени в напитките си. За удивление на Кейт, Джо заговори.

— Защо мислите, че откритото дете в развалините е вашата Алис, госпожо Ървинг?

Кейт преглътна раздразнението си. Искаше тя да зададе този въпрос, но не можеше да спре Джо насред интервюто. Опита се да го предупреди с поглед, ала той бе насочил цялото си внимание към Анжела, взимайки пример от своята учителка. Анжела го погледна със симпатия.

— Имате ли някаква връзка с Улуич? — продължи той. — Познавате ли някого от този квартал?

— Ще ми се да познавах — отвърна жената. — Но никога не съм била там. Мога да кажа само, че усетих нещо, докато четях във вестника за намерения скелет. Нещо вътре в мен ми каза, че е Алис. Знам, че звучи откачено, но така го усещам.

Кейт изпъшка безгласно. Няма връзка, няма следа. Струваше й се малко вероятно Алис да е бебето от Хауард стрийт. Но не искаше Анжела да види разочарованието й. Хвана ръката й и каза:

— Изобщо не е откачено.

Двайсет и пета глава

2 април 2012 г., понеделник

Ема

Изминаха две седмици, а още никой не е почукал на вратата ми. Прекарах много, прекалено много време да гледам през прозореца в очакване обвинителите ми да се появят. Най-вече полицаите, но има и друга вероятност. Смешно, когато си помисля за полицаи, си представям едновремешния „боби“ да крачи по алеята със заповед за арест в ръка. Както беше тогава. Понякога ми се ще най-после да дойдат. Да ме извадят от този ад. Но никой не идва. Стоя до прозореца и се опитвам да се накарам да се кача горе и да поработя. Тялото ми обаче не се подчинява. Пуснало е корени на това място. Мястото на моя срам. Обратно към началото.

Пол се тревожи за мен. Виждам го в очите му, чувам го в гласа.

— Кога за последно беше при доктор Красавец? — ме попита тази сутрин. Това е малката ни шега. Доктор Красавец е доктор Брентън — прекрасното ми джипи — но със смешния му прякор ни е по-лесно да говорим за „състоянието ми“.

— Отдавна — отвърнах аз. — Няма да е лошо да си взема час.

— Чудесна идея, Ем. Напоследък си доста по-добре, но може би трябва да ти погледне лекарствата.

Ето така си говорим за моя проблем. Сякаш става дума за главоболие или нещо безобидно. И няма от какво да се срамуваме.

Няма да си запиша час. Не искам да създавам трудности, но когато отида да ми презавери рецептата, доктор Красавец обича да ме пита как се чувствам, а сега не искам да отговарям на този въпрос. Миналия път не бях добре и той ми каза, че иска да се прегледам при друг лекар — при „специалист“, така каза — но аз обясних, че нямам нужда от специалист. Добре съм си с него, защото сядам и двамата разговаряме някакви си осем-десет минути, след което той ми дава рецепта.

Специалистът ще иска да знае за взаимоотношенията ми с близките. Ще пита как се чувствам заради липсата на баща в живота ми и заради Джуд. Ще трябва да споделя, че като тийнейджър издирвах баща си, а аз не искам. Защото не мога да му разкажа цялата история. Едното ще доведе до другото, а това означава да повдигна цялата мрежа.

Опитах веднъж вкъщи, за всеки случай. Чувам се да казвам: „Всичко започна с Уил“. Започна преди това, но появата на Уил сложи началото на разбулването на мистерията.

И вече съм в опасната зона.

В деня, когато реших да издиря баща си, се скарах с Джуд. Уил обърна нашия свят с краката нагоре. Джуд беше напълно погълната от него. Той просто сграбчи живота й в ръцете си и го сложи в малкия си джоб. Моя също. Не можехме да направим нищо, нито да отидем някъде, без да попитаме какво мисли той и иска ли да дойде с нас.

Тя не спираше да си пее в банята, помня аромата на олиото й за вана, помня как насищаше въздуха дори в коридора. Но се научих да не обръщам внимание, когато ме викаше да отида при нея — отхвърлях с удоволствие предложенията й за мир. Тя говореше само за него. Питах се колко от клиентите й отиват в затвора заради глупавата й фиксация.

Споделих с Хари, а тя ми каза, че Джуд действа като фен на рок група. Това не ми хареса. Не ми хареса да нарича майка ми „групи“[3].

Аз можех да говоря гадни неща за нея, но не и другите.

Не казах на Хари, че съм чула Джуд да казва на новата ни съквартирантка — Барбара от кантората й — как спала за пръв път с Уил на училищния майски бал. Барбара заяви, че й звучи романтично, но на мен ми прозвуча евтино. Мама беше възрастна и не й отиваше да говори такива неща.

Джуд се променяше. До този момент беше много сериозна и съсредоточена върху „важните неща в живота“ и аз си мислех, че спадам към тази категория. Имаше големи планове за мен — министър на нещо си, хирург, нобелов лауреат — тези неща бяха споменавани в рамките на шегата, но аз знаех, че очаква много от мен.

Нашата връзка беше „зряла“, както я наричаше тя. Това означаваше, че коментирахме всичко — политиката, новите книги и филми, които тя бе гледала, случаите от адвокатската й практика и ужасните условия, в които хората бяха принудени да живеят заради авторитарни държавни служители. Не говорехме за поп звезди или момчета. Това беше в другия ми свят. В стаята ми или на мобилния. С мама комуникирах в кухнята. Но внезапно тя изгуби интерес към мен. Беше заета със себе си, да си избръсне краката или да търси из чекмеджетата на скрина подходящи бикини към сутиена си, ровейки из тонове бельо.

Една вечер се появи в кухнята за инспекция на новата си рокля, докато си пишех домашното.

— Какво мислиш, Ема? — попита ме тя.

— Не си ли малко възрастна, за да ходиш без сутиен, мамо? — попитах, използвайки забранената думичка „мамо“. В онзи момент я мразех. Тя изглеждаше толкова красива и преливаше от щастие, но това нямаше нищо общо с мен. — Жената в горната част на улицата, онази, която Уил харесва, никога не носи сутиени и изглежда ужасно — добавих аз.

— Ти, малка кучко — спусна се към мен Джуд. Никога не ме бе наричала така. Предполагам, че до този момент не се бе налагало. Аз също се променях.

Джуд излезе и затръшна вратата след себе си. Аз отидох до телефонната кабина в края на улицата. Беше почти осем часът и кабинката се гушеше в тъмното петно между двете улични лампи. Вътре имаше само една стара електрическа крушка, която осветяваше смърдящата на пикня и джойнт кабинка в никотиново жълта светлина. Бетонният под, изглежда, никога не изсъхваше, по ъглите имаше петна, сякаш последният, който ги беше използвал, току-що си бе вдигнал ципа и бе излязъл. Но аз обичах телефонната кабинка. Тя беше моето лично пространство. В коридора у дома имаше телефон, беше закрепен на стената, но всеки разговор изглеждаше като публична изява, която Джуд слушаше, и при желание от нейна страна се намесваше.

Подредих монетите на металния рафт под апарата и набрах номера.

Попитах бащата на Хари може ли да говоря с нея. Бях много любезна и винаги използвах глас, подходящ за разговор с възрастни. Той мразеше да я търся, докато си учи и пише домашните, но аз знаех и казвах, че я търся във връзка с учебния материал. Баща й все повтаряше, че не се сеща какво толкова имаме за разговор, след като цял ден сме били заедно в училище, но в крайна сметка отстъпваше.

Чух стъпките на Хари да кънтят по стълбата, после и гласа й — висок и сърдит:

— Татко, стига си подслушвал. Разговорите ми са лични.

Когато й казах, че Джуд ме е нарекла кучка, тя се развълнува. Обичаше да слуша за неволите на другите.

— Писна ми и от Джуд, и от Уил — въздъхнах страдалчески.

— Да… — каза тя, но знаех, че не е на същото мнение. Тя беше тайно или не толкова тайно влюбена в Уил. Все повтаряше, че бил секси.

— Хари! Та той е старец — ядосах се аз, когато ми сподели за пръв път.

Не й казах, че думата „секси“ свиваше стомаха ми на топка. Опитвах се да мразя Уил, защото объркваше живота ни, но ми харесваше, когато ми намигаше или ми се усмихваше тайно. Не можех да му устоя.

Сигналът наруши мислите ми, информира ме, че са минали още три минути от разговора и аз пъхнах останалите десет пенса в процепа, за да можем да обсъдим социалния живот на Хари.

Помня как веднъж Хари сви пет паунда от джоба на баща си, за да си купи нова блуза. Открадна, за да впечатли Малкълм Бейкър, последната й любов. Явно й се бе усмихнал в автобуса и сърцето й бе затанцувало блус в синхрон с неговото в близката младежка дискотека.

За мен любовта си оставаше нещо от страниците на тетрадките и дневника ми. На живо не се впусках в любовни или плътски приключения, защото не бях убедена в чара и външността си и не исках да нагазвам в тези води. Да, разбира се, имаше няколко невинни целувки зад младежкия клуб с получени от „Джаки“ — едно младежко списание — указания как точно се прави, но все още предпочитах да пиша за измислени копнежи и въздишки. Беше по-безопасно и без размяна на лиги.

А и имах ужасяващия пример на Хари, която наскоро се бе простила с девствеността си. Попитах я как става работата, след като ми сподели, че го е направила с един приятел на Малкълм Бейкър след коледната дискотека.

— Болеше ли?

— Нечовешки. Направо си е агония, но после става по-добре — каза ми тя, сядайки на втория етаж на двойния автобус.

Знаех, че вероятно не го е правила повече от веднъж, но си замълчах. Тя обичаше да се прави на по-възрастна и опитна приятелка.

— Агония? Ама наистина ли? Божичко, може би ще изчакам още малко. Искаш ли? — предложих й аз чипс с лук и двете преминахме гладко към други, по-ароматни теми.

Хари бе натиснала звънеца и бе скочила от автобуса, след като помаха на шофьора за довиждане.

Хари отдавна беше на мнение, че неудачите ми с гаджетата имат нещо общо с това, че нямам баща.

— Къде са мъжете в живота ти, Ема? Не е чудно, че избягваш момчетата — ми каза тя, когато отново се върнахме на темата. Беше около месец преди да й се обадя и да й се оплача от Джуд.

Идеята да отворя темата вкъщи беше нейна и аз я приведох в действие, опитвайки се да остана спокойна, докато обяснявах, че половината ми ДНК идва от мистериозния ми баща. Джуд изпадна в ужас.

— Но ти си имаш мен — извика извън себе си тя. — А и той няма да ти обърне внимание.

Каза ми, че той сигурно си има друго семейство и ако се появя, само ще му създам проблеми.

— Ще трябва някак да обясни на новата си жена.

Онази вечер, вечерта на големия скандал, Хари ми каза:

— Остави ги, Ема. На теб ти трябва баща. Да отидем и да го намерим.

И аз се съгласих.

С Хари изчакахме следващия път, когато Джуд не си беше у дома, и отидохме в нейната стая да потърсим сред нещата й писма и снимки на стари гаджета. Беше ме страх да не ни хване, затова изчаках до вратата, а Хари се спусна да рови. Тъкмо започнах да настоявам да зареже всичко, когато тя откри една бележка на гърба на дневника на Джуд от 1968 година. Беше подписана от някой си Чарли, имаше и адрес в Брайтън.

— Трябва да отидем там — каза Хари. — Не е далече и мисля, че времето е подходящо — додаде тя, практична, както винаги.

Всичко се движеше прекалено бързо за мен, но вече се бях съгласила и беше късно да дам на заден.

Двайсет и шеста глава

2 април 2012 г., понеделник

Ема

Трябва да изгладя книгата, върху която работя, но смисълът на изреченията продължава да ми убягва. Шефката ми изпрати имейл да ме уведоми, че първата част от книгата ще излезе в някакъв неделен вестник и трябва да побързам, за да могат издателите да продадат сериала на пресата.

Отговорих й, че ще съм готова утре към края на деня, но изобщо не мога да се концентрирам. Очите ми бягат от екрана на компютъра. Ставам, правя си чаша чай и сядам отново, твърдо решена да се заема с работата. Но чаят до мен изстива и екранът угасва, докато седя и си мисля дали нямаше нещата да се развият другояче, ако с Хари бяхме намерили баща ми тогава, през 1984-та. Дали историята нямаше да приключи в Брайтън?

Но не стана така.

Едва не се засмивам на глас, когато си припомням как започна всичко — като глупаво приключение на ученички — но всъщност в случилото се няма нищо смешно.

Хари бе планирала всичко. Подправихме една извинителна бележка за училище, казахме, че аз имам час при зъболекар след обяда, а Хари се направи на болна.

— Ние сме в различни класове, няма да свържат нещата — увери ме тя. — Ще кажа, че съм в цикъл и много ме боли. Госпожа Кар ще ме пусне, защото мрази да говори за тези неща.

Горката госпожа Кар, беше на почти сто години и като класна на Хари за нея сигурно е било ужасно да търпи тези неща.

Хари избра четвъртъка, защото на обяд имахме спортни игри и можехме да тръгнем рано. И ето ни на гарата, готови да претворим думите в дела.

Виждам как двете стоим там. Две деца. Аз не говоря, съсредоточена съм върху плана, опитвам се да не мисля какво ще кажа, като стигнем там. В главата ми се въртят толкова въпроси, че ми се вие свят.

Хари каза, че това е само първата крачка, да не тая големи надежди. Отвърнах, че не тая нищо, но беше много трудно.

Баща ми живееше в съзнанието ми от толкова дълго време, че ми беше невъзможно да не мисля за него като за реален човек. Непрекъснато се питах дали приличам на него, често изследвах чертите на лицето си в огледалото и се питах кои от тях са негови.

Някои казват, че приличам на Джуд, но аз никога не съм била съгласна с това. Приятелите й твърдят, че имам нейните очи. Да, наистина, и двете имаме сини очи, но само толкова.

Не знаех какво чувствам към идеята да намеря баща си. Да, бях развълнувана, но много повече изплашена. Ала не казах нищо на Хари. Когато смяташе, че човекът срещу нея се държи незряло, тя правеше една особено неприятна физиономия и аз не исках да я видя.

Наистина, много се страхувах, че той няма да иска да има нещо общо с мен, както ме уверяваше Джуд, но въпреки това си позволих да си представя, че ме прегръща като в онези истории по телевизията, когато хората се намират след много време. Като в „Хайди“[4]. Когато и да си помислех за това, сълзите ми напираха в очите, затова го написах в дневника си. Когато нещо е написано, се чувствам по-добре. По-безопасно е да го пъхна в страниците на дневника си, отколкото да ми стои в главата.

Хари не искаше да е безопасно. Тя обичаше тревогите и приключенията. Обикновено нямах нищо против, защото гледах отстрани, готова да предложа рамо да си поплаче, ако нещо се обърка. Като онзи път, когато започна да се вижда с един ужасен колоездач. Техните побесняха, баща й отиде в дома на колоездача и заяви, че ако продължава да се вижда с четиринайсетгодишната му дъщеря, ще се обади в полицията. Хари плака цели два дни.

Но онзи януарски ден на 1984-та, онзи четвъртък, когато избягахме от училище, беше заради мен. Хари каза, че това е моят „голям ден“, но ако зависеше от мен, щях да предпочета спортните игри в училище.

Помня, че във влака за Брайтън извадихме пакетите си за обяд, в нейния имаше бял хляб, шунка и колсло, в моя — домашен пълнозърнест хляб с хумус, и започнахме мълчаливо да нагъваме. Фактът, че наистина го правехме, ни възбуждаше.

— Ами ако се окаже плешив и дебел или пие от сутрин до вечер? — попита Хари.

— Ами ако е милионер? Или колоездач? — казах аз.

Хари ми хвърли смразяващ поглед.

— Ами ако има десет деца и живее в съборетина? — каза тя.

Въпреки репутацията си на бунтар Хари можеше да бъде доста консервативна. Мисля, че тази й страна беше наследство от майка й. Джуд казваше, че госпожа Харисън е от онези, които може да нямат гащи на задника си, но ще метнат лисица около врата. Тогава не схващах за какво говори, но въпреки това ми беше смешно.

Беше мой ред. Не казах „Ами ако не иска да ме види?“, но си го помислих и хвърлих сандвича си в кошчето.

Когато влакът спря на гарата, желанието ми да сляза се изпари. Краката ми омекнаха като желе. Хари ме издърпа от седалката и ме хвана под ръка.

— Хайде. Да отидем и да видим кой живее там. Няма да казваме, че търсим изгубения ти баща, преди да ми дадеш знак, че си готова за това. Ако не го харесаме, ще идем на пристанището и ще си купим бонбони. Навита ли си?

Аз кимнах.

Улицата, където се намираше адресът, беше лъскава и красива, на няколко метра от морския бряг. Къщата беше голяма и бяла, но се отличаваше от другите къщи наоколо. Прозорците бяха заковани с дъски, а градината отпред беше буренясала и пълна с празни бутилки.

— Тук не живее никой, Хари. Да си тръгваме — казах, доволна, че мъчението бе приключило, преди да започне. Но тя не се предаваше.

— Недей да хленчиш. Дойдохме чак дотук. Трябва поне да почукаме.

И докато аз треперех до портата, готова да побягна при първия сигнал за тревога, тя почука.

— Никой не отваря — извика към мен и вече се готвеше да се върне, когато вратата се отвори. Един висок мъж застана на вратата и разтърка очи, сякаш току-що се събуждаше.

— Какво искате? — попита той.

— Познавате ли Джуд Масингам? — попита директно Хари.

Той я погледна и се засмя.

— Джуд Масингам? Боже това беше преди цяла вечност. Трябва да има десет години, че и повече. Джуд Масингам беше момичето на моя приятел, Чарли. А вие кои сте?

Мъжът беше направо мършав, със стегнати черни панталони и дебел кожен колан с готина тока точно под корема. Ризата му беше прозрачна, много тънка, въпреки че времето беше студено — а от врата му висеше медальон на кожена връв. Той познаваше Чарли. „Познава баща ми“, прошепна едно гласче в главата ми.

Хари се разприказва, каза на непознатия, че съм дъщеря на Джуд и търся баща си. Чак тогава той се загледа в мен. Запитах се какво ли си мисли. За момент и тримата замълчахме. После той каза:

— Между другото, аз съм Даръл. По-добре влезте.

И ние влязохме.

Миризмата на онази къща все още дразни ноздрите ми — многогодишно наслоявана миризма на хипарско пончо, залято със задушаваща смрад на гранясало масло от пачули. Беше толкова тъмно, че се спънах няколко пъти в различни форми. Не знаех дали не са на хора и умирах от страх.

— Отново спряха електричеството. Някой е забравил да плати тока — каза той.

— Защо прозорците са заковани с дъски? — попита Хари.

— Държи мародерите надалече — засмя се той. — Къщата е изоставена, скъпа.

— Никога не съм била в изоставена къща досега — каза Хари, заинтригувана.

Аз мълчах. През цялото време не обелих нито дума. Не можех да измисля нищо, освен да попитам къде е баща ми. Не спирах да задавам този въпрос наум. Исках да разбера как ще прозвучи, когато го произнеса на глас.

Той ни заведе да пием кафе в едно капанче нагоре по улицата, за да разговаряме на спокойствие, и аз не можех да си отделя очите от него.

Когато сервитьорката донесе поръчката, той прибута една от чашите към мен и каза:

— Ема. Много хубаво име. Спомням си майка ти много добре. Тя беше много красива. Винаги съм я харесвал, но тя беше мацето на Чарли.

Не знам защо, но се разплаках и Хари се засрами заради мен.

— Стига, Ема — извика тя, извади цял куп салфетки от държача и ми ги връчи. Но аз не можех да спра, затова излязох с нея на улицата, а Даръл остана да плати.

— Хайде да се разходим малко и да си поговорим за Джуд — каза той, когато излезе, и ме хвана за ръката.

Хари ме изгледа накриво. Изоставяха я и тя не беше много доволна от това. Обикновено тя ме изоставяше и изчезваше някъде с поредното си гадже.

— Чакам те тук — изсъска тя в ухото ми. — Трябва да хванем влака в четири часа.

— Ще я върна навреме — обеща Даръл и ме поведе напред.

Двайсет и седма глава

2 април 2012 г., понеделник

Кейт

Когато си тръгваха, Анжела целуна и двамата за довиждане. Интимният жест изненада Джо, но Кейт го очакваше. Жената бе разкрила пред тях най-съкровените си чувства и мисли, и в момента те бяха най-близките й приятели. Джо се отдръпна от неловката прегръдка с порозовяло лице, а Кейт също я притисна до себе си.

— Много ти благодаря, Анжела. Знам колко трудно беше за теб, но ти се справи отлично — й каза на вратата тя. — Ще ти се обадя да видим кога ще ти е удобно фотографът да дойде за няколко снимки. Пази се. И запомни, ако ти се обади друг репортер, отговорът ти е: „Без коментар“.

Анжела се усмихна, катарзисът от признанието все още командваше емоциите й.

— Ти ми се обади първа, Кейт, затова ще говоря само с теб.

Кейт помисли дали да не й предложи пари, за да купи ексклузивните права върху историята й. Ако се окажеше, че бебето изпод развалините е на Анжела Ървинг, щеше да стане голям бум и другите щяха да хукнат след нея. Носеше празен формуляр за договор със себе си, но докато бе седяла срещу Анжела, осъзна, че само споменаването за някакво заплащане щеше да унищожи създалата се близост. Жената искаше да знае какво бе станало с рожбата й. Толкова.

Трябваше да й се довери.

В колата Джо остана мълчалив. Въодушевлението му бе удавено от човешката трагедия, на която бе станал свидетел.

— Добре ли си? — попита го Кейт. — Беше голям разговор, нали? Но засега поне нищо не доказва, че бебето е нейното. Ох, надявам се да е Алис.

— И аз — съгласи се Джо. — Как ще го преживее, ако не е? Горката жена…

Кейт се пресегна и стисна ръката му.

— Може да е Алис, Джо, но имаме още много работа, докато стане ясно. Не бива да се вълнуваме, преди полицията да направи ДНК тест на Анжела и да сравни данните с тези от останките на детето. Ако има съвпадение, ще знаем, че са свързани.

Джо кимна.

„Това наистина го разтърси“, помисли си Кейт.

— Хайде, ела да пийнем по чаша чай и да се обадим на Боб Спаркс. Нека се поразровим.

Боб отговори веднага, но беше разсеян.

— Спаркс — представи се официално той.

Кейт се усмихна. Тази негова лаконичност се превръщаше в пародия.

— Боб, обажда се Кейт. Аз съм в Манчестър. Видях се с Анжела Ървинг — каза тя.

Тонът на детектива се смени на минутата.

— Здравей, Кейт, радвам се да те чуя. Как ти се видя тя? Какво каза?

— Тя е убедена, че трупът е на нейната Алис. Но това е само вътрешно чувство. Няма нищо конкретно. Няма никакви връзки с района, където е открито детето.

— Горката жена — каза Спаркс. — Не можем да я виним, че иска това бебе да е нейното, като се има предвид колко време не успява да научи нищо за него. Някакви новини от криминологията?

— Още не. Трябва да ги убедим да вземат ДНК от Анжела. Ще се обадя на детектива по случая с намереното дете и ще го помоля, но се питах…

— Какво се питаш, Кейт. Усещам, че ще искаш услуга от мен — засмя се Спаркс.

— Ако му се обадиш ти, ще има много по-голяма тежест. Те не обичат журналистите да си пъхат носа в работата им. А и всъщност ти ме насочи към Анжела. И Алис е отвлечена от твоя район…

Боб Спаркс й отвърна с мълчание. То продължи толкова дълго, че тя реши, че връзката е прекъснала.

— Мога да направя нещо само ако госпожа Ървинг ми се обади и ме помоли да се намеся — каза предпазливо накрая. — Не искам да настъпвам никого по пръстите.

— Ще й се обадя и ще й дам телефонния ти номер — каза бързо Кейт, преди той да размисли.

— Не й давай мобилния ми — каза той. — Кажи й да ме потърси през централата. Не искам телефонни обаждания в два през нощта.

— Разбира се. Как е Ейлийн? — попита Кейт, опитвайки се да придаде невинен тон на въпроса си. Според клюките в участъка Ейлийн Спаркс трудно понасяше двайсет и четири часовата ангажираност на мъжа си.

— Ейлийн ли? Ами, нали знаеш. Недоволства срещу работното ми време. Но като се замисля, аз също недоволствам — отвърна той.

— И, Боб — каза бързо тя, — има ли нещо от детектив Ригби?

— Ах, да, извинявай. Жив е и управлява класически автомобилен клуб близо до Ъшър.

— Идеално. Предполагам, че няма да ми дадеш адреса му?

— Знаеш, че не мога да ти давам подобна информация, но съм убеден, че репортер с твоята квалификация няма да се затрудни да го намери.

Тя усети усмивката в гласа му.

— Разбира се — каза тя. — Благодаря ти за помощта.

— Добре. Ще ти се обадя, след като се чуя с Анжела Ървинг.

Връзката прекъсна.

— Дочуване — каза тя в притихналата слушалка.

После моментално набра номера на Анжела, за да й каже новината и да я подкани да се обади веднага на детектив Боб Спаркс.

Възрастната жена се развълнува, благодари й горещо и Кейт трябваше да я успокои, за да свали нивото на адреналина й.

Следващият разговор беше с Тери. Знаеше, че ако не се свърже с него, той ще я потърси в най-неподходящия момент, а тя искаше да го посрещне подготвена и въоръжена.

— Кейт, къде си?

Това неизменно беше първият му въпрос, дори когато знаеше отлично къде са репортерите му. Тонът винаги беше леко обвиняващ, сякаш бяха изчезнали без предупреждение.

— В Уинчестър, Тери. Имам следа… казах ти.

— О, да, да — сети се той, но по гласа му ставаше ясно, че е разстроен. Току-що бе приключил един напрегнат разговор с Главния за състоянието на новинарския екип. Тя се прокле за неудобния момент.

— Къде е доказателството, че това е бебето на Ървинг, Кейт? — озъби й се той. — Това е чиста спекулация, не разбираш ли? Виж, Кейт, искам море, не някаква си локва. Това няма да накара читателите да кликнат на уебсайта ни. Забрави, тези теми вече са извън вниманието ни. Сега имат значение само кралските особи и знаменитостите. Това искат читателите.

Тя го остави да си изпее песента. Да го прекъсне сега, означаваше само да удължи мърморенето. Когато най-после той млъкна, тя каза:

— Хайде, Тери, това ще е фантастична история — „Поуст“ разрешава четиресетгодишна загадка за изчезнало бебе. И имаме ексклузивни права, ако се окаже, че Анжела е майката. Читателите ще го харесат. Остави ме да го напиша, да видим дали ще ти хареса. Съгласен?

Стар трик — в края на спора сваляш картата на смирението. Редакторът оставаше с впечатление, че все още той решава нещата и винаги се получаваше добре.

— Добре, добре. Връщаш ли се вече?

— Току-що седнахме в колата, но ще отнеме няколко часа, защото трябва да се отбия до едно място… да говоря с разследващия случая от онова време. Така че няма смисъл да се връщам в редакцията. Ще напиша всичко от къщи и ще ти го изпратя вечерта. — И добави: — Успех със списъка. Между другото, изпъкналите вени по ръцете на Мадона винаги вършат работа.

Тери се засмя с половин уста.

— Да, да. Моля те, направи ми една услуга. Обади се на твоята позната от Кенсингтън Палас. Виж има ли нещо, което ще направи списъка ми по-привлекателен.

— Няма проблем. Ще ти се обадя след малко — каза Кейт.

— Това беше доста грубо — каза Джо. — Загазили ли сме?

— Стига глупости — сряза го тя. — Имаме отлична история. Просто трябва да оставим Тери да свикне с идеята. Да, и трябва да се обадя по телефона.

Тя набра мобилния на Флора.

— Здравей, Флора, обажда се Кейт. Как си? Реших да ти звънна, да видя как са нещата при теб. Отдавна не сме се чували.

„Бла, бла.“

Връзката й с кралската фамилия, изглежда, бе доволна, че я чува. Флора обичаше да приказва, обичаше и възможността да улови някоя клюка из коридорите на медиите. Кейт си я представи как споделя пикантни подробности за брака на еди-кой си главен редактор по време на делова среща с принц Уилям.

Тя изслуша внимателно Флора, докато се оплакваше от едно заглавие в „Сън“, понеже не било истина, после сподели, че един от младите наследници започва да се мисли за по-важен и от кралицата и с малко подтик от страна на Кейт се изпусна, че една от кралските слугини обича да попипва.

— Продава разни неща в eBay. Не е за вярване, нали? — каза Флора и раздразнението й се предаде по линията.

— Абсолютно не. И какво е откраднала? Вермеер? Не, няма как да го мушне в чантата си — каза Кейт спокойно. Не искаше да качва прекалено градуса на вълнение. — Какъв шок за всички! Кой разследва? Кога мислиш, че ще й предявят обвинение?

Тя разнищи историята докрай и преди да затвори, й благодари и обеща скоро да обядват заедно.

— Ах ти, съкровище! — възкликна триумфално, забравила, че Джо е до нея. Той, изглежда, се разтревожи.

— Извинявай, не става дума за теб. Имам подарък за чичо Тери.

Двайсет и осма глава

2 април 2012 г., понеделник

Анжела

Странно, но не репортерката, а младото момче зададе въпроса, от който се страхуваше най-много. Защо мисли, че Алис е бебето от развалините. Не можеше да му го обясни рационално. Нищо не свързваше нея или бебето с Улуич. Изплаши се, че ще я зарежат, обявявайки я за фантазьорка. Но не стана така.

— Джо се учи на занаята — бе казала Кейт, когато пристигнаха. Но именно той я подложи на изпитание. Анжела бе отговорила на всички останали въпроси без запъване.

Тя засече за момент, когато Кейт й каза, че иска да знае „всичко“, това я върна обратно в онази стая в полицията, но се съвзе достатъчно бързо.

Ето това е проблемът, когато поканиш репортери в дома си. Никога не знаеш какво ще изровят. Тя реши да им каже, че навремето полицията реши да разследва нея за отвличането на детето, преди да го стори някой друг. Тогава тази версия се коментираше във вестниците и беше сигурна, че Кейт я бе прочела.

А и нямаше какво да крие.

Полицаите се отчаяха поради липсата на каквито и да било следи, това беше всичко. Понеже не откриха нещо друго, насочиха поглед към нея. Ник й каза, че ще стане така още преди да дойдат. Но никой от тях не бе готов за онова, което последва.

Обадиха се предварително и след като Ник говори с инспектора, дойде при нея и каза:

— Искат да говорят с нас, Анжи. Предполагам, че и те не знаят защо — каза той, но тя видя, че е разтревожен.

— Какво искаш да кажеш с това? — попита тя. — Имат ли нова информация? Открили ли са нещо?

— Не, скъпа — каза Ник и взе ръката й. — Инспектор Ригби каза, че иска да поговори някъде на тихо с нас.

Инспекторът дойде и доведе със себе си двама от своите хора. Докато разговаряше с Анжела и Ник в хола, онези започнаха да претърсват къщата. Инспекторът задаваше въпросите си, а Анжела седеше и мълчеше като статуя, неспособна да отговори на нито един.

— Кога за последен път видяхте Алис, госпожо Ървинг? — попита той. За пръв път я наричаше с цялото й име, а не Анжела, и Ник реагира моментално. Мина в защита. И сгреши.

— Що за въпрос е това? — попита той прекалено високо. — Вие знаете точно кога я е видяла за последен път.

— Успокойте се, господин Ървинг — каза Ригби. — Просто искаме да сме абсолютно сигурни, че не пропускаме някоя подробност. Разбирате ли, имаме само един свидетел и трябва да проверяваме всичко по два пъти.

— Един свидетел? Когато Анжела започнала да пищи, са се събрали около десетина души.

— Но това е било след като сте заявили, че бебето е откраднато, нали? — обърна се Ригби към Анжела. Тя не вдигна поглед.

— „Заявила“ е, че бебето е откраднато? Какво означава това? — извика Ник. — Бебето е изчезнало. Някой трябва да го е взел. Какво си мислите, за бога?

Анжела стисна ръката на мъжа си, за да го спре да задава въпроси, чиито отговори не искаше да чуе.

Ник я погледна за пръв път, откакто бе започнал разпитът. Тя се запита какво видя в очите й. Разплака се, но сякаш наблюдаваше реакцията си отстрани. Като минутите в болничната стая след изчезването на Алис. След пристигането на сестрите тя като че ли се откъсна от случващото се. Нарекоха го шок, но не направи добро впечатление на хората наоколо.

— Защо не плаче? — чу тя една от жените с бели престилки да шепне на колежката си, застанала на вратата на стаята й. — Ако беше моето бебе, щях да си изплача очите.

Но Анжела не изигра очакваната роля. Цялата й енергия беше насочена в това да диша, да успее да остане жива. Изглежда, никой не разбираше това. И ето че след няколко седмици полицията беше у тях и намекваше, че тя може да се е отървала от детето си.

— Детектив — успя най-после да отвори устата си тя и Ригби се наведе към нея.

— Да, госпожо Ървинг?

— За последен път я видях в кошчето й, когато отидох да се изкъпя. Казах ви го още тогава, когато дойдохте в болницата.

Той кимна.

— А защо оставихте детето само, госпожо Ървинг?

Този въпрос не й бе задаван досега. Всъщност я питаше: „Каква майка сте, щом оставяте детето си само?“.

— За да си взема душ. Излязох да се изкъпя. Тя… спеше — запъна се Анжела.

Инспекторът погледна към Ник.

— По кое време напуснахте болницата със сина си, господине? — попита той.

— Защо задавате едни и същи въпроси? — настръхна Ник. Говореше тихо, но гневът в него кипеше. — Защо?

Инспектор Ригби потри ръце в коленете си.

— Искаме да се уверим, че не пропускаме нещо. Вие самите няма да ни простите, ако стане така, нали?

Анжела кимна. Тя не би простила такова нещо.

— Госпожо Ървинг — продължи инспекторът, връщайки я към въпроса, — какво чувствахте към Алис?

В стаята се възцари тишина. Чуваше се само накъсаното дишане на Анжела.

— Не знам какво имате предвид — каза най-после тя. — Какво да чувствам към детето си? Обичах я.

— Обичали сте я? — повтори инспекторът.

— Да. Защо се опитвате да ме объркате?

— А вие, господин Ървинг? Вие какво чувствахте към Алис? — попита Ригби с равен тон. Без никаква драма.

Ник се свлече на стола си.

— Същото. Извинете, детектив, много съм уморен. Не мога да мисля ясно — каза той глухо, като изтощен човек и Анжела взе ръката му в своята.

Инспекторът прочисти нервно гърлото си.

„Има и още“, каза си тя и се хвана с две ръце за ръба на масата, сякаш да не падне.

— Разбрах, че имате проблеми с брака си — продължи той.

Анжела вдигна поглед към него.

— Всеки брак има проблеми — каза тя и пусна ръката на Ник.

— Какъв е вашият проблем? — продължи с въпросите Ригби.

— По-добре попитайте Ник — каза тя и затвори очи.

Гласът на мъжа й долетя сякаш от другата стая, докато обясняваше, запъвайки се, как я бе предал.

— Беше грешка, детектив — каза той. — Ужасна грешка. Подхлъзване. Не означаваше нищо за мен.

Тя осъзна, че той използва същите думи, с които се бе защитил пред нея, когато го разкри.

Тогава също се запъваше. Но не спираше да обяснява. Убеждаваше я, че могат да поправят счупеното. А тя беше ужасно изплашена от алтернативата, затова не посмя да каже „не“. Животите им бяха толкова преплетени, че не виждаше как може да разсече възела. Представи си самотата на съществуване без прозяващия се до нея Ник и реши да зарови в себе си болката и гнева. Никога не използваше името на жената, дори и в мислите си. Тя беше жена без лице и без име. Никога не я беше виждала и това помагаше. Никаквица, изкушила съпруга й — този идиот — след запой с момчетата.

Анжела така и нямаше да узнае, ако не бе взела якето му, за да го занесе на химическо чистене. По навик изпразни джобовете и откри полупразен пакет с презервативи.

— Беше само веднъж, Анжи — бе плакал той. — Бях пиян, не знаех какво върша. Моля те, прости ми! Обичам те, теб и Патрик. Обичам ви толкова много!

— Хайде да си направим още едно бебе — бе прошепнал той в леглото две седмици по-късно. — Ще бъдем щастливи, Анжи, обещавам ти. Бебето ще ни сближи.

И тя забременя. Алис трябваше да бъде лепилото, с което да залепи счупеното.

Анжела не знаеше дали той го бе правил и преди. И дали продължаваше. „Вълкът козината си мени, но нрава — не“, се въртеше в главата й всеки път, когато мъжът й се прибираше късно или излизаше за час-два. Но дори и да беше продължил, беше много внимателен.

Когато Ник стигна до края на признанието си, тя отвори очи. Детективът седеше на ръба на своя стол и претегляше всяка негова дума.

— Защо не ни казахте за това по-рано, господин Ървинг?

— Не виждам връзката с Алис — отвърна Ник.

— Онази жена, с която сте имали мимолетна, както я наричате, връзка… Как се казва тя?

— Мариан — отвърна Ник.

— А фамилията й?

— Не я знам — каза той. — Казах ви, че беше пиянска забежка. Тя няма нищо общо с нас и бебето. Защо питате за нея? Защо ровите в живота ни?

— Трябва да имаме пълната картина, господин Ървинг — каза детективът. — Трябва да знаем всичко.

Двайсет и девета глава

2 април 2012 г., понеделник

Кейт

Кейт и Джо пристигнаха в дома на Лен Ригби и го завариха на колене в градината да плеви и да изпраща успешно охлювите зад оградата на съседа си. Той чу името си, вдигна глава и примига на силното слънце.

— Детектив Ригби? — наведе се Кейт през ниската ограда.

— Кой пита? — изръмжа той и се опита да се изправи на крака, като потърси помощ в перваза на прозореца.

— Нека ви помогна — каза Кейт и отвори портата, готова да тръгне по пътеката. — Аз съм Кейт Уотърс от „Поуст“.

— Наистина ли? — възкликна той и добави: — Ще се справя и сам, благодаря.

Тя не обърна внимание на думите му и му подаде ръка.

— Надявам се да ми помогнете с един от старите ви случаи, детектив Ригби. Обещавам да не ви отнемам много време.

Той се засмя, позволи й да го подкрепи и каза:

— Време, колкото щеш. Ще кажа на госпожа Ригби да ни приготви нещо за пиене.

Той ги поведе през оранжерията към задната част на градината и се скри навътре да уведоми съпругата си за ненадейните гости.

— Така. За какво искате да ме питате? — попита той, когато се появи отново и седна в един плетен стол.

— Алис Ървинг — започна Кейт. Нямаше смисъл да го увърта. Детектив Ригби беше точен човек, виждаше се отдалече.

— А — кимна той, пое поднесената от жена му чаша и я сложи внимателно на малката маса отстрани, добавяйки: — Благодаря, скъпа.

— Бебето Алис, нали? Изчезнало без следа от болницата в Бейзингстоук. Така и не го открихме — каза той и се пренесе назад към деветстотин и седемдесета. — Много странен случай — добави след малко.

— В какъв смисъл странен? — попита Кейт.

— Ами… освен майката нямаше други свидетели. В толкова посещавана болница като тази. Помня, че разговаряхме с повече от сто души, които са били в сградата същата вечер — майки, посетители, сестри, санитари, лекари, хора от поддръжката… — но никой не бе видял нищо. Трябваше да се задоволим само с думите на майката за времето, през което бебето бе изчезнало. Винаги съм имал едно наум за нея. Анжела се казваше. Беше студенокръвна жена, а мъжът й кръшкаше.

— Така ли? Не съм чела такова нещо в статиите — наведе се напред Кейт.

— Защото не сме го оповестявали публично — каза той и сръбна от чая си. — Държахме го в тайна, докато проверявахме съпруга… Ник беше, нали? Но не стигнахме доникъде. Двамата с Анжела бяха залепнали за първоначалните си показания като за лепило. А и нямаше тяло. Затова ли сте тук? Нещо да не е изскочило?

— Има такава вероятност — каза предпазливо Кейт. — Открит е скелет на новородено в основите на сграда, подлежаща на разрушаване, в Улуич, и аз се опитвам да открия някаква връзка.

— Да. Улуич — повтори той, търкаляйки думата из устата си. — Не, не мога да се сетя за такава връзка. Има връзка с военните… Предполагам знаете, че съпругът е бил в армията? Но това беше преди цяла вечност и на моята възраст вече започвам да забравям.

— Не вярвам на това — усмихна му се Кейт.

— Знаете ли, мисля, че все още пазя в кабинета си някакви документи, но моля, не казвайте на съпругата ми. Обещах й да изчистя всичко, събрано по случая — каза той, отвръщайки на усмивката й. — Искате ли да погледна? Имате ли време за това?

— Разбира се — отвърна Кейт.

Кабинетът сякаш принадлежеше на автомобилен маниак. Навсякъде имаше снимки на части от хромирани детайли за скъпи и състезателни автомобили. Джо посочи една и каза:

— Това е Гудуд, нали?

Лен Ригби приближи до снимката, за да види по-добре.

— Да, прав сте. Всяка година ходя на Празника на скоростта. Вие били ли сте?

— Да. Обикновено канят мама и покрай нея получавам пропуск — обясни Джо. — Обичам да ходя.

— Нали не искаме да отнемаме много време на нашия домакин? — изяде го с поглед Кейт.

— Да, да — каза старият детектив и смигна на Джо. — Хайде да видим какво съм запазил за случая Ървинг.

Папката беше тънка и в нея имаше написани на ръка бележки. Кейт се сбогува на мига с очакванията си.

— Какво имаме? — каза инспектор Ригби и запрелиства бързо — прекалено бързо за Кейт, но скоро спря и извади два листа. — Това са бележките ми, след като разбрахме за любовните афери на съпруга — каза той. — Когато го разпитах пред съпругата му, Ник Ървинг ни каза, че било мимолетно и не знаел фамилията на жената. Но не е било така. На следващия ден ми се обади и ми го каза. Не искал Анжела да го знае. Проверихме я, другата жена имам предвид. Казва се Мариан Лейдлоу.

Кейт записа името, после го провери буква по буква.

— И какво разбрахте за нея? — попита тя.

— Моят сержант се видя с нея. Каза, че е свястна жена, на трийсет и пет години, любезна и възпитана. Била по-възрастна от Ник, но още, че била медицинска сестра, като Анжела. Според нея мимолетната връзка продължила малко повече. Дори говорили Ник да напусне жена си, но после Анжела разбрала и всичко свършило.

— Медицинска сестра? — възкликна Кейт и пулсът й забърза. — Ти да видиш! Познавала ли е Анжела? В болницата на Бейзингстоук ли е работила?

— За съжаление, не — отвърна инспекторът. — Тогава всички се развълнувахме като вас. Помислихме си, че най-после сме намерили заподозрян. Но госпожица Лейдлоу имаше желязно алиби. Била е дежурна в гериатричното отделение в болницата в Саутхемптън. На километри от Анжела и с десетки свидетели. Отново бяхме в задънена улица.

— Въпреки това е интересна подробност — каза Кейт.

— Лен, вечерята е сервирана — извика госпожа Ригби отвътре.

— Е, мисля, че ви казах всичко, което знам — каза инспекторът.

— Бяхте много полезен — каза Кейт и стисна здраво ръката му. — Дали не бих могла да взема записките ви за няколко дни? Обещавам да ги върна…

— Лен! — разнесе се женският глас, този път по-настоятелен.

— Идвам, скъпа — отвърна той. — Можете да ги снимате, но няма да ви ги дам. И държа да не ме цитирате, може само да си вадите изводи от думите ми. Ясно ли е?

— Имате думата ми — отвърна Кейт и Джо започна да снима страниците с телефона си.

Трийсета глава

2 април 2012 г., понеделник

Ема

Изваждам старите си дневници от куфара под леглото. За пръв път през тази година поглеждам към тях, бебето ме накара да проверя как започна всичко това. В случай че паметта ми играе номера.

Дневниците представляват евтини училищни тетрадки, изписани с дребен почерк. Вътре са моите тийнейджърски години. Странно как разделям живота си на отделни откъси от време. Сякаш съм била различен човек. Предполагам, че наистина бях. Всички се променяме.

Когато сега ги чета, ми се плаче заради нея — заради мен, за момичето, което бях преди.

Тя беше толкова млада и невинна, не приличаше по нищо на тринайсет и четиринайсетгодишните, които виждам сега в автобуса да крещят, да псуват и плашат старите дами. Тийнейджърката Ема пишеше в тези тетрадки за живота си като Джейн Остин, записваше разговори и спречквания в училище и у дома, наблюдаваше хората около себе си и понякога описваше своите чувства — кого бе видяла в града, кое момче е харесала. Използваше думи като „мечтание“. Защото тези момчета бяха точно това — храна за въображението й, любовни срещи с щастливи последици. Горката Ема! Животът извън книгите и дневниците й нямаше нищо общо с мечтанието, въпреки че понякога приличаше на него.

Даръл Мур беше нейната… моята… първа coup de foudre[5]. Можеше да се нарече любов от пръв поглед. Както и да се наричаше, беше опустошително, буквално. Не опустошително като антоним на превъзходно, както го използваха сега по новините за описание на дребни събития, а опустошително като жестоко, разрушително, разтърсващо. Не можех да мисля ясно.

В дневника пише, че сме отишли на разходка с натежали от емоции сърца и аз помня ясно как ме галеше по косата, стискаше раменете ми и ме прегръщаше, докато вървяхме за пръв път по крайбрежната улица. Толкова това ми харесваше! Не исках да спира. Исках да усещам пръстите му по всеки сантиметър от тялото си. Беше толкова нежен, че забравих да дишам.

Даръл така завъртя главата ми, че почти забравих за какво бях отишла в Брайтън. Чак на връщане, докато вървяхме към гарата, го попитах знае ли къде е Чарли.

Той ми каза, че няма представа, не бил чувал нищо за него от години. Дори се пошегува, че може да е станал стоков посредник. Не разбрах какво смешно има в това — не знаех, че когато се е запознал с Джуд, е бил музикант. Даръл ми каза, че бил написал песен за Джуд. За очите й. Твоите очи, каза той и ме целуна. Това беше първата ми истинска целувка. Беше прекрасно.

Той ме помоли да дойда отново. Написах в дневника си, че бих направила всичко, което ме помолеше в онзи момент. И наистина беше така. Бях на тринайсет и някой ме целуна за пръв път. Не виждах нищо лошо. Бях влюбена.

Но Хари се появи, бясна, че я бях зарязала, хвана ме за ръката и ме задърпа към влака.

Помня как се отдалечавахме, аз — загледана назад, Хари — маршируваща напред. Даръл стоеше по средата на тротоара, заобиколен от продавачи и туристи. Не откъсна поглед от мен, докато не завихме зад ъгъла. Тогава избухнах в сълзи.

Хари ми каза да се взема в ръце. Предполагам, че се изплаши, като видя в какво състояние съм. Дотогава не ме беше виждала такава. Защото никога не съм била в такова състояние. Обикновено аз бях разумната, тази, която я успокояваше, когато тя се разстрои или ядоса за нещо, но в онзи ден тя беше детегледачката.

Във влака ме вкара в тоалетната, нави малко от рулото с тоалетната хартия и избърса сълзите ми, но аз не спирах. Сякаш нещо в мен се бе пречупило. Хари реши, че плача, защото между нас с Даръл не се е получило добре — не беше видяла целувката — и се опита да помогне, като започна да сипе обиди по негов адрес.

— Мирише на вкиснало — каза тя. — Сигурно изобщо не се мие.

Казах й, че Даръл не знае къде е баща ми, и се престорих, че спя, за да не се налага да говоря.

Хари ме остави на мира — за радост лесно се отегчаваше — и заговори за момчето на сергията за бонбони, което я бе заговорило.

Имал ужасни пъпки, но й дал три близалки.

Трийсет и първа глава

2 април 2012 г., понеделник

Джуд

Чайникът фучеше заплашително — беше забравила отново да сложи капака — и тя дръпна щепсела от контакта. Цял ден губеше разни неща, слагаше ги не където трябва. В главата й имаше място само за Уил.

— За бога — извика силно тя, — стара си да се побъркваш така заради мъж.

И се засмя, замаяна от чувството, което познаваше толкова добре.

„Как ли изглежда сега“, запита се тя за стотен път, приглади косата си и изпъна шия, за да заличи бръчките.

После звънна на Ема за не знам си кой път и сложи слушалката на вилката, преди да я свържат с номера. Отчаяно искаше да поговори с някого за Уил. През последната седмица разбра, че дъщеря й не иска да слуша за него, но тя беше единствената, която го познаваше толкова, колкото и тя самата. „Сигурно вече е свикнала с мисълта“, си каза тя и отново вдигна телефона.

— Ема, аз съм — каза, когато й отговориха. — Как върви работата?

— О, здрасти. Щях да ти звъня да ти благодаря за обяда в неделя — отвърна Ема.

— Съжалявам за онова, което казах, Ем — увери я Джуд. Искаше да въдвори мир колкото може по-бързо, за да премести темата към Уил.

— Няма нищо — каза по-ведро Ема. — Аз се извинявам, че бях в толкова лошо настроение. Бях много уморена.

— Предполагам, че имаш много работа. Но много исках да те чуя. И да споделя новината.

Мълчанието на Ема отекна като камбанен звън, но Джуд не пожела да го забележи и заговори бързо за обаждането на Уил, за срещата си с бившето гадже, за това какво да облече и за какво могат двамата да си говорят.

Когато най-после спря да си поеме дъх, Ема каза:

— Чудя се как ли изглежда сега.

— И аз се питах същото, Ем — усмихна се Джуд. — Преди беше толкова хубав, нали? И ние с теб винаги сме го обичали, не можеш да отречеш.

— М-м, аз не съм — каза Ема толкова тихо, че Джуд трябваше да притаи дъх, за да я чуе.

— Какво каза?

— Казах, че аз не съм го обичала — повтори Ема по-силно.

— Ох, Ем, обичаше го. Беше винаги около него, поглъщаше всяка негова дума. Не си ли спомняш?

Тя видя Ема с големите си очи и дълги крака да стои до вратата на кухнята в опит да привлече вниманието на Уил. Джуд се ядосваше, понякога мърмореше, а Уил й се смееше за нейната ревност.

— Той наистина имаше огромно значение за мен — каза Ема.

— Ето, виждаш ли?

— Всеки зрял мъж би имал огромно значение за мен, ако си спомняш — каза Ема.

— Ох, скъпа, хайде да не поемаме по пътя на изгубения баща, искаш ли? Уил не беше твой баща.

— Не, не беше.

Тя се поколеба и Джуд я изчака.

— И те накара да ме изхвърлиш на улицата, когато навърших шестнайсет — каза най-после Ема.

— Не ме накара той — нахвърли се Джуд. — Решението беше мое и се дължеше на поведението ти. Беше невъзможна и отваряше пропаст между нас.

— Между нас двете или между теб и него? — попита Ема.

— И двете. С твоите скандали и лъжи се опитваше да го прогониш.

— Лъжи?

— Да, когато каза, че си го видяла да говори с онази жена нагоре по улицата. Опита се да ни разделиш. Не го отричай, Ема.

— Не го отричам. Наистина го видях да говори с онази жена.

Гневът на Джуд се завърна с пълна сила. Гняв към дъщеря й и към себе си.

— Било е съвсем невинно — изсъска тя. — Жената отрече да е имало нещо между тях.

— Естествено, че ще отрече — каза Ема.

— Виж, знам, че не бях идеалната майка, но и ти не беше идеалната дъщеря.

— Да, но ти беше голямата, Джуд — каза Ема. Разговорът им се връщаше към до болка познатите обвинения. — Но аз се учудвам, че искаш да се видиш отново с него. Той те напусна, забрави ли?

— Сега нещата са различни — каза решително, Джуд, сякаш искаше да приключи с темата. Но едно гласче нашепна в главата й: „И аз съм толкова самотна. Трябваше да продължа да работя. Беше глупаво да се пенсионирам толкова рано“.

Когато родителите й починаха и й оставиха малко пари, тя прекрати адвокатската си дейност. „Писна ми от тази работа. Сега ще съм свободна жена. Ще ходя по следобедни концерти и музеи.“

Но все не можеше да намери време за това. Ядосваше се. Ядосваше се на живота си.

— Ти знаеш по-добре от мен, Джуд — каза Ема. — Но бъди внимателна.

Фразата продължи да отеква в съзнанието на Джуд и след края на разговора, но тя се опита да я заглуши. Повтори си няколко пъти: „Сега нещата са различни“.

Трийсет и втора глава

3 април 2012 г., вторник

Ема

Мислите ми са пълни с Уил Бърнсайд и аз откривам, че рисувам в бележника си висок мъж. Моливът ми пробива хартията и прави голяма дупка, докато повтарям линиите и си припомням последните дни на Хауард стрийт. Къщата вонеше на разочарование. То се стичаше от тавана, капеше от стените и разваляше вкуса на храната.

Още помня ясно приглушения шепот между Джуд и Уил, припрените разговори по телефона и затварянето на вратите. Изключваха ме от всичко. Как може Джуд да твърди, че съм била влюбена в професор Уил?

Рисунката е на същия лист, където написах името на репортерката. Кейт Уотърс. Проследявам извивките на буквите с химикалката си, докато обмислям как бих могла да говоря с нея, без да се представям. Трябва да разбера какво знае тя. Да я насоча към друга следа. Далече от мен.

„Мога да спомена наркоманите“, си казвам и химикалката замира в ръката ми.

Преглеждам текста, върху който работя, и написвам първото попаднало пред очите ми име.

— Добър ден, аз съм Ан Робинсън и някога живеех на Хауард стрийт — опитвам на глас. — Знаете ли, на тази улица имаше една изоставена къща, там живееха наркомани. Мисля, че бебето е на някого от тях.

Звучеше сковано и като по сценарий, затова правя нов опит, който да е по-естествен.

— Здравейте — казвам отново и сега е още по-напрегнато.

— Ох, забрави — изпъшквам и запращам химикалката в другия край на стаята.

Но знам, че в крайна сметка ще се обадя. Идеята е добра. Тя ще тръгне да издирва онези нещастници. Откакто Джуд ги спомена, се опитвам да си ги спомня. Мисля, че живееха на номер осемдесет и едно, но ги виждам само като група, не като отделни личности — деца с мръсни коси, мършави рамене, татуировки и следи от игли. Уил ги наричаше „живите мъртви“. Ами ако започне да задава въпроси, си казвам и впивам зъби в кожичките около ноктите си. Напрягам се, за да се сетя подробности за онези деца и да ги запиша в бележника си. Имаше едно момиче на име Кари. Тя и останалите живееха там от години. Или така ми се е струвало? Тръгнаха си, преди аз да напусна, мисля, че беше през осемдесет и пета. Собственикът ги изхвърли рано една сутрин. Целият им багаж беше на тротоара — счупени чаши, пръснати пликове със спагети, мръсни чаршафи и стари пуловери. Наркоманите не взеха нищо със себе си. Всичко остана така до следващия път, когато дойдоха за боклука и нахвърляха нещата в камиона. Бях забравила за тези деца, спомних си ги едва днес. Досега бяха седели някъде назад заедно с другите гадни неща.

Добре, вече съм готова. Връщам се към задачата си. Набирам номера на „Дейли Поуст“ и чакам.

— „Дейли Поуст“, моля. С какво мога да ви помогна? — изчуруликва жената отсреща.

— Ъ-ъ, бих искала да говоря с Кейт Уотърс, моля — казвам и усещам, че звуча като плакат.

— Свързвам ви веднага.

— Здравейте, аз съм Кейт Уотърс — казва един глас.

И се започва.

Внимателно подбраното изречение за начало изхвръква от ума ми и аз се запъвам.

— Добър ден, Кейт Уотърс ли е на телефона? — питам, въпреки че тя току-що го каза.

— Да — отвръща гласът, малко по-сухо.

— Извинете, просто досега не съм говорила с репортери — изфъфлям аз.

— Няма нищо — казва тя. — Как казахте, че се казвате?

В първия момент не мога да си спомня името, което бях избрала, но след миг се сещам.

— Ан. Ан Робинсън.

— Е, Ан, как мога да помогна?

— Обаждам се за бебето в Улуич — казвам и чувам едно тихичко „ох“. — Вижте, някога живеех на Хауард стрийт.

— Така ли? — казва тя. — Кога беше това, Ан?

— От началото на седемдесетте до средата на осемдесетте. Прочетох статията ви миналата седмица и реших да ви се обадя.

— Много се радвам, че сте се решили, Ан — казва тя. Непрекъснато използва измисленото име и аз не спирам да си мисля: коя е Ан?

— На колко години бяхте тогава, Ан? Спомняте ли си ясно нещата?

— В общи линии да — отвръщам. Не бива да звуча прекалено сигурна. — Бях тийнейджърка, когато се преместих. Живеехме там под наем с мама.

„Казвам прекалено много. Добавям подробности, които не са в бележника ми. Трябва да се придържам към плана.“

— Тогава в долния край на улицата имаше къща, където живееха наркомани. Мисля, че беше на номер осемдесет и едно. Имаше хероиново зависими и… други. И се запитах, дали не са свързани с тази история. С бебето имам предвид.

— Да. Това е много интересно. На кой номер са живели… Да. Познавате ли някой от тях? Спомняте ли си имена?

Въпросите се сипят един след друг. Аз седя като онемяла, а репортерката продължава да рови в лъжите ми.

— Мисля, че една от тях се казваше Кари — предлагам име наслуки аз. — Но не съм говорила с тях. Никой не говореше с тях. Съседите се оплакваха от шума и вонята и собственикът ги изхвърли.

— Кои съседи? — пита тя.

— Не мога да кажа със сигурност.

— Всъщност е чудесно, че се обадихте — казва Кейт Уотърс. — Издирвам хора, живели на Хауард стрийт през седемдесетте. Искам да ги попитам дали си спомнят нещо. Нечие раждане или изчезване.

Тя ми разкрива какво знае и аз я натискам за повече информация.

— Кого издирвате? Кого сте открили?

— Почакайте — казва тя. — Имам няколко имена от хората, с които разговарях. Искате ли да ви ги прочета, да видим ще разпознаете ли някого?

— Разбира се — казвам аз. — Такава мистерия, нали…

— Наистина. Полицията, изглежда, няма представа какво се е случило — казва Кейт и аз започвам да дишам малко по-свободно, но тя добавя: — В момента преследвам доста интересна линия. Наистина, ще изисква много работа, но мисля, че ще се оформи невероятен материал.

— Така ли? — почти изквичавам аз, но преди да й задам друг въпрос, тя започва да чете списъка с обитателите на улицата.

Джуд също е в този списък и за миг започвам да се колебая, но само за миг, после казвам „не“. Надявам се да не забележи и я разсейвам с някаква информация за госпожа Спиъринг, после я питам ходила ли е на Хауард стрийт.

— Какво? О, да — отговаря тя. — Бях там два пъти. По-късно днес ще ходя пак. В местната кръчма.

— „Кралският дъб“ — казвам аз.

— Да. Предполагам, че и вие сте ходили там навремето — казва тя и аз смотолевям, че не съм, защото съм била под годините.

Тя се засмива и се връща към имената, стига до края и казва:

— Странно. В списъка няма Ан Робинсън.

— Вече ви казах, че бях малка, няма как да ме откриете в регистъра с гласуващи — казвам бързо.

— Естествено, но вие казахте, че сте живели там с майка си, нали? Тя трябва да е в списъка.

— М-м, да.

— Чакайте да погледна още веднъж. Не, няма Робинсън.

— Това е името ми по съпруг — съчинявам набързо и забивам поглед в бележника, търся отговори, но няма какво да добавя.

„Трябва да приключа бързо, преди да започне отново с въпросите.“ Увивам юмруци в ръкавите на жилетката си и удрям по бюрото.

— Ох, някой чука на вратата. Трябва да отворя…

— Но аз имам още много въпроси към вас, Ан — казва тя. — Дайте ми телефона си и ще ви звънна по-късно.

— Ох, съжалявам, трябва да затварям — повтарям и слагам слушалката на вилката.

Записвам всичко, което ми каза, и започвам да планирам какво ще кажа следващия път, когато се обадя.

Трийсет и трета глава

4 април 2012 г., сряда

Кейт

Изминаха два дни преди Анжела Ървинг да говори със Спаркс, той от своя страна с местния полицейски служител и най-после да назначат ДНК експертиза.

— Това са само три телефонни обаждания — каза Кейт на Джо. — Как е възможно да отнеме толкова време?

Раздразнението й се покачи заради играта на котка и мишка, която играеше с редактора, и внезапния му порив да я запознава с всяка история, достигнала до бюрото му.

Вече бе успяла да „убие“ три от идеите на Тери, когато Боб Спаркс най-сетне остави съобщение на телефона й. „Установих контакт с Анжела Ървинг, предадох подробностите на момчетата от Лондон. Скоро ще се обадя.“

Преди да набере номера му, телефонът й отново иззвъня. Беше Анжела. Беше толкова развълнувана, че забрави да поздрави.

— Кейт, утре пътувам за Лондон. Казах им, че предпочитам аз да отида, вместо те да идват тук. Искат да сравнят моето ДНК с това на Алис… на бебето.

— Здравей, Анжела — каза Кейт, опитвайки се да запази неутрален тон. Въпреки професионализма чувствата й към нещастната майка бяха повлияни от информацията, взета от инспектор Ригби. Тя не познаваше добре Анжела и думите „студена като риба“ се бяха забили дълбоко в съзнанието й. — Много се радвам, че ще направят теста, но нека да не правим изводи предварително.

— Да, извинявай. Но просто не мога да се въздържа. Нямаш представа какво е да си толкова близо до истината след всичките тези години.

— Разбирам. Но новината може да не е добра, нали разбираш? — каза Кейт.

Анжела замълча за момент.

— Да. Опитвам се да запазя спокойствие, Кейт, но е много трудно. Дори не съм сигурна кое ще бъде добра новина. Какъвто и да е резултатът, за мен новината няма да е добра, нали? Ако е тя, значи бебето ми е мъртво. Ако не е, аз съм все още на сляпо. Но усещам лъч надежда. Боже, не мога да мисля ясно.

— Разбирам те. Сигурно преминаваш през ада — опита се да я успокои Кейт. — Както и съпругът ти.

— Ник ли? О, да, той се тревожи колкото и аз — каза Анжела.

Кейт веднага улови смяната на тона.

— Съпругът ти ще пътува ли с теб утре? — попита тя.

Настъпи нова пауза.

— Още не съм говорила с него. Предполагам, че работата няма да му позволи.

„Не му е казала“, помисли си Кейт. „Колко интересно!“ Тя придвижи бързо разговора напред.

— С кого от следствените си говорила?

— С някой си детектив Синклер.

— И как ти се стори, докато говорехте? — попита Кейт. Искаше да разбере колко сериозно гледаха на новата следа там.

— Беше много любезен. Но не ми даде никаква информация. Каза, че ще направят тестовете и ще ме уведомят.

— Не спомена нищо за разследването, така ли?

— Не. Честно казано, не съм сигурна, че са започнали да разследват. Така каза и инспектор Спаркс. Много мил човек — добави Анжела.

— Така е. Искаш ли да пием кафе след процедурата? — попита Кейт, казвайки си наум: „Дръж я наблизо. За всеки случай“.

— Ще бъде чудесно, благодаря. Процедурата е в десет. Господин Синклер каза, че ще отнеме няколко минути.

— Но те ще искат да говорят с теб за Алис. Няма да мине само с устна уговорка. Добре ще е да вземеш със себе си всички възможни документи. Не се знае какво може да помогне.

— Да, разбира се — съгласи се Анжела. — Да ти се обадя ли, когато свърша с тях?

— Непременно. Ще дойда при теб и ще се видим.

Кейт се обади на Боб Спаркс и той вдигна веднага.

— Кейт — каза бързо. — Всичко наред ли е?

— Да, благодаря, Боб. Анжела пристига утре. Тя е в ужасно състояние. Надявам се да се отнесат мило с нея. Какво ти каза детектив Синклер, когато му се обади? — попита тя, хвърляйки името на разследващия на масата, за да му покаже, че е навътре в случая.

— Не беше въодушевен. Според него е почти невъзможно да се идентифицира новородено, предстояло под земята десетки години, най-малкото ще бъде ужасно трудно. Костите на новородените не са напълно оформени и няма много материал за извличане на ДНК. Дори да има, плътта отдавна е разградена. Освен това, не е било включено в базата с данни, защото от раждането му са били минали само няколко дни. В такива случаи отиваме към несигурния анализ на фамилното ДНК, като се опитваме да намерим родителите от половината профил. Наистина не изглежда вероятно да намерим съвпадение.

— Правили ли са някакви тестове досега? — попита тя.

— Основните, но има още много работа. Синклер ми каза, че са открили парченца хартия и залепнала за остатъците найлонова торбичка, затова определят, че е било след шейсетте години — тогава найлоновите торбички за пръв път се появяват в Обединеното кралство — но не могат да конкретизират датата. Недей да храниш големи надежди за това, Кейт. Остави да видим какво ще стане.

Тя отказа да се присъедини към песимизма му.

— Естествено, че шансът е малък, но аз имам добро предчувствие, Боб — каза тя и го чу да се смее от другата страна на телефона.

— Винаги имаш предчувствие, Кейт. Добре, ще се чуем скоро.

И затвори.

— Какво каза? — попита Джо.

— Хей, ти да не подслушваш телефонните ми разговори? — сопна му се тя.

— Нямаше как да не чуя това-онова. А и нали и аз работя с теб по случая?

„Бързо се учи“, помисли си Кейт.

— Добре. Накратко: все още не са направени всички тестове и изследвания. Детективът по случая смята, че разпознаването е невъзможно: бебетата са труден обект на анализ и така нататък, все от този род. Но бих казала, че нещата се движат.

Джо се усмихна и кимна.

— Виж, докато детективите се туткат с ДНК анализите, защо не вземем да погледнем жителите на улицата през шейсетте и седемдесетте години на миналия век? — каза Кейт. — Онзи ден ми се обади странна жена, която се нарече Ан Робинсън. Сто процента съм сигурна, че това не е истинското й име. Както и да е. Тя каза, че е живяла на Хауард стрийт по онова време и там имало къща с наркомани. Не си остави номера, но си струва да проверим. Нямаме никаква представа какво се е случило с бебето и кой е живял там по онова време. Нека се размърдаме. Тъкмо ще се измъкнем от офиса до края на деня.

— Мислех си, че мога да покажа на Джо някои стари трикове за разследване, ако нямаш нужда от мен — каза тя на Тери.

— Да, добре — махна с ръка той. — Само не го отчайвай…

Да паркираш близо до библиотеката на Улуич си беше истински кошмар, но Кейт успя да намери подходящо място и се намърда — средно успешно — в него. „Мразя паралелното паркиране“, извика в ума си и преди да излезе от колата, се опита да охлади съзнанието си.

— Хайде — подвикна на Джо, който ровеше във Фейсбук от телефона си, — да потърсим нещо, написано на хартия.

Той тръгна след нея, все още забол очи в телефона. Тя попита за старите електорални регистри на Хауард стрийт.

Като чу за какво става дума, библиотекарят изсумтя. „Трябва да ги обучават да работят с хора“, помисли си Кейт, но взе списъка с гласоподавателите за периода 1960–1970 година без коментар.

— Благодаря — каза на отдалечаващия се гръб и прибута разхвърляната купчина с документи към себе си. С течение на годините страниците се бяха подвили по краищата и тя се запита кога за последен път някой ги бе разгръщал.

Жителите на квартала бяха подредени по улици и номера на къщите и тя отиде директно към Хауард стрийт и участъка, където бе открито детето.

— Търсим най-вече от номер шейсет и едно до номер шейсет и седем, Джо. Къщите около съборената сграда. Ох, изключи вече този телефон!

Той го изключи и седна в очакване до голямата стара маса наблизо. Кейт продължаваше да кипи вътрешно заради паркирането. Беше я накарало да се изпоти и тя усещаше, че всеки сантиметър от кожата й тръпне.

— Добре ли си, Кейт? — попита Джо. — Изглеждаш силно зачервена.

— Добре съм. Тук е много горещо, това е — каза Кейт през зъби.

— Да, така е — отвърна Джо.

Кейт веднага разбра какво си мисли той. Менопауза. А под менопауза младоците разбираха стара ирационална жена. Тя стисна устни, бясна, че хлапакът преценява професионализма й по нивото на естрогена в нея. Всъщност дълбоко се съмняваше, че той ще може правилно да произнесе думата „естроген“. Но лекцията й трябваше да почака. Сега имаше работа. Тя се насили да се усмихне и потърси рационални мисли в себе си, за да охлади страстите и червенината да отмине. Беше чела веднъж за това в една листовка на „Уел уоман“. Сигурно беше глупост, но защо да не опита?

Кейт избута шейсетте години към него.

— Прегледай тази купчина. Запиши имената и датите на всеки, живял на площадката. Прегледай и осемдесет и едно — наркоманското сборище. После, когато се приберем в офиса, ще потърсим къде може да са сега.

И взе купчината от седемдесетте.

След десет минути вече имаха списък. Беше по-къс от очакванията й, но като начало щеше да свърши работа. Хората от Хауард стрийт през шейсетте бяха все дългогодишни наематели. Трансформацията на сградите от фамилни домове към блокове със стаи и апартаменти под наем бе отнело няколко години от седемдесетте.

— Колко имена имаш в списъка? — попита Кейт.

Джо ги преброи бавно.

— Дванайсет. Никой не се е местил през цялото време. Мисля, че са все женени двойки с пораснали деца.

— Чудесно. Има ли познати имена? Лейдлоу например?

— Не. Едно от семействата е Смит. Онова на шейсет и едно.

— По дяволите — изруга Кейт твърде силно, разтревожи мъжа, който четеше „Таймс“ на съседната маса и измънка бързо едно „извинете“. — Други по-необичайни имена има ли? Смит е просто кошмар.

— Спиъринг, Бейкър и Уолкър — додаде той.

— Добре — каза Кейт, преглеждайки своя списък. — Имам две от фамилиите и в началото на седемдесетте. Но постепенно всичко се променя. Виж, през 1974-та на номер шейсет и три има шест различни имена и всички са самостоятелни единици. Хората се сменят на всеки две години.

— Хората на номер осемдесет и едно не изглеждат много интересни — каза Джо. — През шейсетте там е живяла една и съща двойка.

— В моя списък на този адрес няма имена. Жената, която се обади и каза, че били само за малко там, я няма в списъка и това е нормално, ако са били за по-малко от година. Добре, ще разпитаме наоколо. Сега имаме за какво да се хванем.

Джо прокара пръст надолу по имената в списъка си.

— Много са — каза той. — Как ще ги намерим?

— Няма нужда да издирваме всички. Само някои. Ще видиш. Намери един и той ще те отведе при другия. Имай малко вяра, Джо.

Кейт прибра бележките си, а Джо снима страниците с телефона си.

Трийсет и четвърта глава

5 април 2012 г., четвъртък

Кейт

Анжела се появи през въртящите се врати и на Кейт й се стори някак по-различна. Изглеждаше по-стара и уморена.

— Направиха всички тестове. Сега ни остава само да чакаме — каза й тя. — Чувствам се изтощена до краен предел.

Кейт хвана ръката й и я стисна.

— Ти свърши важна работа, Анжела. И постъпи много смело. Хайде, да отидем някъде да си поръчаме кафе и ще ми разкажеш всичко.

Джо й предложи да носи плика с документите и ги поведе по задната на Уестминстър уличка към кафенето, което Кейт бе избрала по-рано. Анжела се отпусна в стола и прегърна чашата, за да стопли ръцете си.

— Правилно ли постъпих, Кейт? — попита накрая тя. — Не съм сигурна, че трябваше да задействам всичко това. Искам да разбера и в същото време се страхувам.

— Каквото и да открият, ще бъде трудно, Анжела — наведе се към нея Кейт. — Но все пак има вероятност да сложиш край на чакането.

Анжела кимна.

— Дали ще стане така? Искам всичко да приключи, разбираш ли? То ме убива. Бавно изсмуква силите ми.

Джо бутна пакет с бисквити към нея.

— Вземи си, Анжела — каза той.

„Не знае какво друго да направи — помисли си Кейт. — Досега не е виждал истинска мъка.“

— Благодаря ти, скъпи — каза Анжела и си взе една бисквита. — Съжалявам, че ви развалям настроението — добави тя.

— Няма нищо — каза Кейт. — Това, което чувстваш, е напълно естествено. Аз просто не си представям как си живяла през всичките тези години. Ти си невероятна личност.

Джо кимна ентусиазирано през масата и Анжела се усмихна с ъгълчетата на устните си.

— Искаш ли да ти разкажа какво правим с Джо? — попита Кейт, отдалечавайки се от трудната тема.

— Да, разбира се — каза Анжела и взе бисквитата от чинийката си.

— Търсим хората, живели на Хауард стрийт, където са открили бебето.

— През шейсетте и седемдесетте години — добави Джо.

— Ще погледнеш ли списъка с имената да видим дали някое няма да ти се стори познато? — попита Кейт и добави бързо, побутвайки списъка към Анжел. — Разбира се, можеш и да ми откажеш.

Беше включила и Мариан Лейдлоу, името на приятелката на Ник. Искаше да види дали Анжела я познава.

Анжела се зае с готовност.

Изглеждаше доволна, че може да излезе поне за малко от мъглата, в която бе потънала. Прегледа набързо имената, после още веднъж, този път по-бавно, произнасяйки с устни всяко едно.

— Не, не познавам никого — вдигна поглед след малко. — Съжалявам.

— Е, струваше си да опитаме — каза Кейт и преглътна разочарованието си с глътка кафе. — И какво друго ти каза детективът?

Анжела им разказа за разликата в подхода на полицаите сега и през 1970 година и Кейт неволно се върна към списъка с имената.

— Уолкър — произнесе на глас.

Анжела замръзна насред изречението, а Джо разля кафето в линийката си.

— Уолкър? — повтори той. — Какво искаш да кажеш?

— Извинявайте, мислех на глас. Първия път, когато отидох на Хауард стрийт, говорих с госпожа Уолкър. Стара дама с ужасно куче. Тя може да е една от фамилията Уолкър, която е живяла по онова време на номер шейсет и едно.

Анжела и Джо я зяпнаха неразбиращо.

— Хайде, пий си кафето — каза тя на Джо. — Връщаме се обратно. Анжела, можем да те оставим на гарата. В колко часа ти е влакът?

Анжела хвана ръката й.

— Моля те, нека да дойда с вас! Искам да видя къде са открили бебето.

Кейт кимна.

— Извинявай, трябваше сама да те поканя. Ще позволиш ли да направим няколко снимки там? Ще ни трябват за статията, ако се окаже, че резултатите от теста са положителни, а няма да имаме време след това.

Анжела явно се двоумеше.

— Тези снимки може да подсетят някого за събитията и да го накарат да ни се обади — добави Кейт.

Това даде резултат и Анжела се съгласи. Докато вървяха към колата, Кейт набра номера на фотографа.

Мик й върна обаждането по-късно, когато вече караше към Хауард стрийт. Кейт не пожела да го пусне на микрофон. Той беше легендарен с използването на думата „е…“ във всяко изречение, а тя подозираше, че Анжела не е от жените, които ще харесат такива хора. „По-добре да не плашим никого“, си каза тя и връчи телефона на Джо да се оправя.

— Здравей, Мик — каза весело той. — Как са мацките?

Кейт направи гримаса и погледна към задната седалка през огледалото. Искаше да каже „Боже, момчета!“, с надеждата Анжела да я види и да разбере.

— Да, пътуваме натам. Да, Хауард стрийт. Добре, ще се видим там — каза Джо и преди да затвори, прошепна: — Ще го направя.

— Ще направиш какво? — попита Кейт.

— Нищо — отвърна Джо и бузите му пламнаха. — Глупостите на Мик.

Госпожица Уолкър беше навън, а машините на улицата мълчаха.

— Обедно време е — каза Кейт. — Да отидем в ресторанта и да изчакаме Мик. Сигурна съм, че няма да се бави много.

Барът на „Кралския дъб“ смърдеше на мокри кожени якета. От тях се подаваше гора от ръце, които махаха към бармана.

— Няма да успеем да си вземем нищо — каза Кейт. — Да поседнем и да се надяваме, че тълпата ще се разсее бързо.

Джо се засмя.

— Обзалагам се, че ще успея да взема по нещо — каза той, най-после в свои води.

— Добре, опитай — кимна Кейт и се обърна към Анжела. — Ти какво ще пиеш, Анжела?

— Портокалов сок, моля — каза тя и оправи полите на палтото под себе си.

— За мен газирана вода. Вземи и чипс. Предполагам, че си гладна — обърна се отново към жената тя.

Джо се вряза в тълпата и пет минути по-късно се появи с поднос, върху който крепеше чаши и три отворени пакета с чипс.

— Впечатлена съм — каза Кейт и Анжела се засмя с нея. — Сега, втори урок как да стана репортер…

— Всъщност беше по-лесно, отколкото си мислех. Собственикът те видя и ми сервира веднага.

Кейт се усмихна и вдигна чашата си към мъжа зад бара. Той й кимна леко.

Мик връхлетя след малко, поздрави, но мина първо през бара, взе си бира и я стовари върху паянтовата маса.

— Здрасти, Кейт — каза той. — Как върви?

Кейт му представи Анжела и той стисна сърдечно ръката й.

Докато отпиваше дълга глътка от чашата си, настъпи мълчание, но после разговорът се възобнови. Кейт държеше под око вратата зад Анжела, за да е готова, ако шефът на обекта се появеше. Помощта му щеше да им е нужда, за да направят снимки на мястото, където бяха намерили останките на детето.

Джон влезе след около десетина минути. Кейт стана да го поздрави и той й кимна.

— Джон — извика тя над тълпата, — радвам се да те видя. Да те черпя нещо?

Той кимна.

— Няма да откажа — каза Джон. — Прочетох статията ти.

— Да. Петер е прекрасно момче — каза тя. — Как е той?

— Добре, доколкото знам. Доволен е от онова, което си написала — каза той и Кейт се усмихна.

— Радвам се. Виж, може ли да поискам още една услуга…

Трябваха му две бири и пакет фъстъци, за да го убедят, но накрая той се съгласи.

— Имате пет минути, преди работата да продължи — каза той. — И като казвам пет, значи са пет.

Тя стисна ръката му.

— Разбира се. Само ще взема фотографа си.

Мик мразеше да го нарича „моя фотограф“.

— Не съм ти шибана маймуна — изсъска той, когато тя се върна на масата.

Кейт се усмихна извинително пред Джо и Анжела, в случай че са чули.

— Не пред децата — прошепна в ухото на Мик, докато вървяха към вратата.

Анжела тъпчеше нервно в калта до импровизирания гроб пред полицейската лента. Кейт очакваше гледката да я разплаче, но тя просто стоеше там, стискаше ръце пред себе си и гледаше мястото с широко отворени очи.

Докато снимаше, Мик не спираше да й говори, да я успокоява и да я уверява, че скоро всичко ще свърши.

Но Кейт знаеше, че няма да свърши скоро. Пред тях имаше дълъг път. Тя се загледа в лицето на Анжела, сякаш замръзнало, без видима тревога по него, в развяващата се на вятъра коса и опръсканите с кал крака, не пропусна и случайните й погледи към полицейската лента, обозначаващи последното място, където детето бе лежало. Това бяха подробностите, които читателите щяха да искат да научат, те щяха да ги отведат право към мястото, където искаше да ги види Кейт. Все още нямаше право да пише, но всичко вече беше в главата й.

След петнайсет минути Джон излезе от фургона си и им извика да спрат.

— Машините започват работа. Трябва да си тръгвате.

— Само още една, приятел — провикна се Мик — традиционният вик на фотографа — и изщрака още няколко снимки на Анжела, която се навеждаше над лентата, за да докосне земята.

— Хайде, стига, приятел — отвърна през зъби Джон.

Кейт отиде при Анжела и й подаде ръка, за да я преведе през изровената от булдозерите земя. Джо тръгна след тях с чантата на Кейт през рамо. Тримата вървяха бавно и отдалече напомняха погребална процесия.

Трийсет и пета глава

10 април 2012 г., вторник

Анжела

Уикендът беше труден и дълъг, но те отпразнуваха Великден като нормално семейство и всичко като че ли взе да отминава. Ник щеше да тръгне на работа и тя можеше да спре да ходи на пръсти из къщата. Когато в събота най-после му каза, че е ходила до Лондон и е дала ДНК проба за тест, той се развика. Тя знаеше, че ще стане така.

— Какво? Измъкнала си се, без да ми кажеш? — бе изревал ядосано.

Анжела се замоли съседите да не са си вкъщи.

— Спри да крещиш, Ник — бе казала. — Съседите ще чуят. Знаех, че си много зает, тревожеше се за работата си. Не исках да те натоварвам допълнително.

Той се бе вгледал в нея, за да види лъжата по лицето й, но тя бе надянала здраво маската на невинна съпруга.

— Не искам да преживяваш всичко отново — бе отвърнал той. — Казвам ти го за твое собствено добро, Анжи.

При друг случай тя щеше да се усмихне и да му благодари за грижата. Но този път не го направи. В съзнанието й всичко вреше и кипеше. Надеждата, мъката от загубата и болката от предателството — всичко се надигна в съзнанието й с нова сила.

— Няма да преживявам, Ник. Но трябваше да го направя. Заради Алис.

При споменаването на името й Ник изчезна през вратата към гаража и се появи чак за мълчаливата вечеря.

Анжела почисти цялата къща, за да разсее гнева си, хвана прахосмукачката като оръжие и я заблъска в плотове и врати, оставяйки след себе си люспи боя. Докато обикаляше из стаите, крещеше обвинения в главата си: „Никога не си искал Алис! Тя беше цената, която платихме за твоята изневяра“. И още: „Обзалагам се, че си продължил да се виждаш с онази жена“.

Ядосваше се на себе си, че мисли за тези неща, но вътрешните й монолози винаги завършваха с това. Не можеше да го преглътне. Мисълта беше в нея, дебнеше я, измъчваше я. Пред Ник не споменаваше нищо. Какво щеше да прави, ако го каже и той се съгласи с нея? Не искаше да знае истината.

В събота спаха с гръб един към друг, дори не си казаха „лека нощ“. Тя дълго лежа будна, успя да се успокои и най-накрая се унесе в неспокоен сън, навивайки чаршафите в невъобразими форми. Когато отвори очи, Ник лежеше до нея с отворени очи и изучаваше тавана.

— Здравей, скъпи — каза по навик.

Той изсумтя.

— Патрик ще доведе децата тази сутрин, за да им дадем великденски яйца. Мисля си, че можем да се разходим с тях в парка — каза тя, твърдо решена да разруши преградата между тях.

Той изсумтя отново.

— Какво мислиш, Ник? — попита Анжела.

— Че това никога няма да свърши — каза с равен глас той. — Че то никога няма да си тръгне от нас.

— „То“? Нашата дъщеря ли имаш предвид? — попита тя и седна.

Ник се бе обърнал с гръб към нея, но тя не го остави.

— Тя е наша дъщеря, Ник. Искам да знам дали с Алис можем да разчитаме на теб, или не.

— За бога, Анжи, какво означава това? Каквото и да каже полицията, ще бъде лоша новина. Ако това не е Алис, ти ще бъдеш съсипана, ако е, значи нашето бебе е мъртво. Това няма да я върне, разбираш ли? Не ни трябват тестове. Бебето ни е мъртво, няма го. Знаеш го, дълбоко в себе си го знаеш, нали? Късно е за тестове. Трябва да го… да я оставим да си иде.

— За теб може да е така, но аз трябва да знам със сигурност, Ник, за да намеря покой и да се сбогувам с нея. Фактът, че ти мислиш така и не го искаш, няма да ме спре — каза тя и уви ръце около себе си, за да се предпази от задаващата се буря. — Знам, че ти никога не си чувствал към Алис онова, което чувствам аз — каза тя и усети как тялото му се стегна до нея.

— Какво искаш да кажеш? — попита Ник, но тя знаеше, че той е наясно какво иска да му каже. Отдавна не се бяха карали по този въпрос, но споменът отрови атмосферата с бързината на атомна бомба.

— Не искам да говоря за това, Анжела. Изминаха четиресет проклети години. Беше една-единствена вечер и ти се извиних сто пъти. Няма какво друго да ти кажа. Ако ме наказваш, това няма да върне Алис. Вината не беше моя. Не бях аз онзи, който я остави сама в стаята.

Стенанието й го накара да млъкне. Разбра, че е прекалил, че отиде прекалено далече. Пресегна се, хвана ръката й и разтвори свитите й в юмрук пръсти.

— Ох, Анжи, защо правиш това? Защо принуждаваш и двамата да казваме неща, за които ще съжаляваме? Знаеш, че не те обвинявам. В никакъв случай.

— Знам — каза тя, но не го вярваше. Защото всички знаеха, че тя бе оставила Алис сама.

Скандалът утихна за секунди — така ставаше винаги — но мълчанието продължи доста по-дълго. Колкото и редки да бяха, тези караници ги разтърсваха до основи и ги оставяха неспособни да мислят за нищо друго.

Анжела стана първа, сложи халата си и отиде да направи чай.

Във вторника бе наложен крехък мир — внуците ги принудиха да сложат усмивките на лицата си. Докато вървяха към детската площадка, Ник държеше ръката й, а тя приготви любимата му закуска.

— Довиждане, скъпа — й каза той в първия работен ден и я целуна по главата.

— Ще ти звънна по-късно — каза тя.

Анжела се опита да седи кротко и да си чете списанието си, но се оказа невъзможно. Зацикли на едно изречение, повтори няколко пъти думите в него, но не успя да ги разбере. Направи чай на няколко пъти, ала подредени в редица до нея, чашите изстиваха една по една. Сърцето й биеше толкова силно, че звукът идваше сякаш някъде извън нея.

Не беше казала на Ник кога излизат резултатите от ДНК теста. Когато я попита, смотолеви нещо неясно. Искаше да има време да ги асимилира и преживее насаме.

От полицията й бяха казали, че резултатите обикновено излизат след два дни. Великден забави нещата. По празниците никой нямаше да се занимава с това. Но днес вече трябваше да се обадят.

Тя провери отново, за да е сигурна, че телефонът й не се е изключил сам или батерията да е паднала. Празният екран светна обвиняващо към нея. Тя се обади на Кейт.

— Здравей, исках да разбера дали си чула нещо — чу се да казва тя.

Кейт не беше чула нищо, но каза, че ще се обади и ще види как вървят нещата.

Анжела седна с телефона в ръка. Когато след пет минути той иззвъня, тя подскочи и приключи разговора, защото натисна грешния бутон. Но апаратът веднага звънна отново.

— Извинявай, Кейт. Какво казаха?

— Казаха, че вероятно — не обещаха нищо повече от „вероятно“, разбираш, нали — резултатите ще излязат утре — каза Кейт.

Анжела стисна телефона по-силно.

— Нали казаха, че ще стане за два дни? А вече минаха пет. Казаха ли има ли някакви индикации?

— Не, страхувам се, че пазят нещата в папките си. Виж, разбирам в какво ужасно положение си, но трябва да си свършат работата, за да сме сигурни в резултата, нали?

Анжела знаеше, че Кейт е права, но от мисълта, че ще трябва да чака още един ден, й призля.

— Защо не си намериш някаква работа? Обиколи магазините, виж се с приятелка — предложи Кейт. — Само не забравяй да вземеш телефона си, за да мога да се свържа с теб.

— Да, може да поизляза. Ще ми звъннеш веднага, щом разбереш нещо, нали? Обещай ми — каза Анжела, ядосана, че звучи толкова отчаяно.

— Разбира се — отвърна Кейт.

Трийсет и шеста глава

10 април 2012 г., вторник

Кейт

Кейт ровеше в чантата си — бездънната яма, както я наричаше Стив и всички фотографи, с които бе работила — за химикалка, когато телефонът й звънна за втори път. На екрана светна името на Боб Спаркс и тя хвърли чантата на пода.

— Боб — извика прекалено силно тя.

— Да не те хващам в неподходящо време? Ако искаш, да звънна по-късно?

— Не, не — каза Кейт. — Извинявай, тук е пълна лудница. Ти как си?

— Добре съм. Току-що получих резултатите от детектив Синклер. Имаме съвпадение.

За част от секундата тя не осъзна какво чува.

„Без преамбюл, без подготовка. Право в целта.“

— Страхотно — възкликна тя. — Невероятно и страхотно.

— Да — каза Боб и без да иска забърза, — най-после ще можем да придвижим стария случай.

— Не си играй с мен на уморено ченге, Боб Спаркс — каза Кейт. — Знам, че си доволен, колкото и аз. Божичко, почакай да видиш, когато кажа на Анжела. Тръгвам веднага за Уинчестър за да я информирам. Ще взема и Мик. Ще направим снимка в момента, когато тя разбира резултата.

— Чакай малко, Кейт — каза Спаркс, но тя не го слушаше.

— Може да пуснем материала в утрешния брой. „Открита след четиресет години, или мига, когато една майка намира своето дете“…

— Кейт — опита отново Спаркс.

— Извинявай, Боб. Какво казваше?

— Казвах, че трябва да задържиш. Детективът ще съобщи на Анжела утре. Иска да изчака, за да му представят официално цялата документация, после ще отиде лично до Хампшър.

— Нали каза, че има съвпадение?

— Да — от лабораторията са му се обадили тази сутрин, но той е пунктуален и преди да обяви резултатите, иска да ги види черно на бяло. А това ще стане утре.

— Безумие — ядоса се Кейт. — Какво ще стане, ако му се обадя и му кажа, че знам за съвпадението…

— Ще се сети, че си говорила с мен, и аз ще отнеса скандала — каза спокойно Спаркс. — Но аз имам доверие в теб и се надявам да запазиш информацията за себе си до утре.

— Но след двайсет и четири часа той ще го обяви пред всички — възрази тя. — Ще изгубим ексклузивното интервю, а тежката работа по откриването на Анжела се падна на нас.

Спаркс не отговори. Кейт побесня, но не можеше да издаде Спаркс като неин източник. Той беше един от най-добрите й контакти и тя имаше нужда от него. Трябваше да помисли за друг начин да забърза нещата.

— Ясно — каза, без да потвърди или отрече намеренията си и побърза да приключи разговора. — Много ти благодаря за обаждането, Боб. Дължа ти голяма услуга. Ще те държа в течение.

Тери беше в своя аквариум, кабинета със стъклените стени, където служителите можеха да го наблюдават като на телевизор с изключен звук.

Кейт се мушна при него и седна на стола срещу бюрото му.

— Какво искаш? — попита той, без да вдига глава.

„Да му се не види, не е в настроение“, помисли си тя. „Следваканционен стрес. Сигурно ще продължи цяла седмица…“

— Имаме пробив в историята — каза тя и той вдигна поглед.

— Добре. Слушам те — каза той.

— За изровеното бебе.

— Ох, това ли? — въздъхна Тери.

— Не въздишай. Имаме много интересно развитие, но и проблем. За това ми трябва твоята проницателност — каза тя.

Тери кимна проницателно и затвори лаптопа.

— Хайде, давай.

Кейт замълча. „Накарай го да тръпне в очакване“, си каза тя и преброи до пет като водещ на телевизионно шоу, който всеки момент трябва да съобщи името на победителя.

— Бебето е Алис Ървинг. Откриха я след четиресет години. Аз ги насочих къде да търсят.

— Хайде бе! — извика Тери. Това беше най-големият му комплимент.

— Точно така — кимна Кейт.

— Ще трябва да осигурим място във вестника. Къде е майката? — попита Тери и очите му светнаха от вълнение, докато ставаше от стола и се преместваше на ръба на бюрото, докосвайки коленете на Кейт със своите. — Чакай. Говореше за някакъв проблем? — добави той, внезапно спомнил си откъде тръгна разговорът.

— Ще трябва да изчакаме до утре, иначе ще изгубя най-добрия си информатор.

Настъпи кратка пауза, после Тери изпъшка:

— Да му се не види!

Той стана от бюрото и закрачи из малкия кабинет, за да смели по-бързо информацията.

— Колко души знаят? Ченгетата и хората от лабораторията. Трябва да са поне десет. Ще изтече отнякъде. Историята е прекалено хубава, за да не изтече.

Кейт кимна. Знаеше, че той ще каже това.

Тери спря да крачи, върна се на бюрото си и я погледна делово.

— Така. Как да получим потвърждение, без да замесваме твоя човек? Пити Гордън го няма… той щеше да оправи нещата. А и не мога да го използвам. Взе парите от пенсионирането и тръгна с Маги за Коста дел Сол.

— Работя върху проблема, Тери. Според мен ключът е в Анжела. Ще отида при нея и ще я накарам да се обади на ченгето, което има информацията.

— Това е добре. Направи го, Кейт. Ти си звездният ми репортер.

Кейт се усмихна. Надяваше се усмивката да изглежда скромна, но вътре в себе си танцуваше от удоволствие.

— Благодаря, Тери. Но нека да не споменаваме пред Главния засега.

Радостта изчезна от лицето на Тери.

— Какво сега? — попита Кейт.

— Просто исках да му поднеса добра новина тази сутрин, това е.

— Ако реши, че има хубава история, а после му я отнемем, ще побеснее, нали?

— Да, да — каза Тери. — Добре, Кейт, очаквам да се обаждаш на всеки час. И запиши бекграунда, по който работехте досега с момчето чудо.

Тя стана и въздъхна в себе си, доволна, че всичко бе минало добре. Тери заобиколи бюрото си и я прегърна дружески. Кейт се изчерви от неочаквания жест. Обикновено Тери не демонстрираше чувствата си, шефовете бяха изтрили от характера му тази черта преди много години, но днес явно беше развълнуван не по-малко от нея. Тя се замоли криминалният хроникьор да не е видял прегръдката. Щеше да го раздуе из целия офис. Но после си спомни, че той и неговите раздувки вече ги няма и за пръв път бе готова да си признае, че й липсва. Знаеше какво щеше да каже той, ако беше тук: „Сваляш шефа? Защото си решила, че е време за повишение на заплатата?“.

„Да, това ще ми я качи поне с два процента. Трябва и ти да опиташ някога“, каза тя на празния стол срещу себе си.

Трийсет и седма глава

10 април 2012 г., вторник

Анжела

Когато видя колата на Кейт Уотър да спира пред тях, я побиха студени тръпки. Застанала нащрек в напрегнато очакване, Анжела чу двигателя, преди да види автомобила.

„Божичко, новината е лоша. Бебето е на друга жена. Ако не беше лоша новина, нямаше да дойде дотук“, си каза тя, долепи чело до прозореца и загледана в приближаващата по алеята репортерка, зачака да я забележи. Гостенката най-после вдигна глава и тя видя как лицето й се промени. Кейт се усмихна и й махна с ръка.

— Алис ли е? Тя ли е? — извика през прозореца Анжела.

Но двойното стъкло спря вика й. Тя изтича до вратата и я отвори със замах.

— Алис ли е? — изписка тя и Кейт я поведе обратно към коридора.

— Ела, Анжела, седни — каза тя.

Изглеждаше нервна, но не беше тъжна. Какво означаваше това? Анжела се опита да прочете новината по лицето й, но не успя да фокусира сетивата си. Мимоходом забеляза, че в къщата влизат и други хора — младото момче и симпатичния фотограф от Хауард стрийт. Той стисна ръката й и каза нещо, но тя не го чу. Той и Кейт я поведоха към хола и я оставиха да седне на дивана. Стори й се, че мина ужасно много време, преди Кейт да седне до нея и да вземе ръката й.

„Новината не е добра“, помисли си отново тя.

— Анжела — започна тихо Кейт, — имаме новини за теб. Исках да дойда и да ти ги кажа очи в очи.

Анжела зачака. Не можеше да говори, но мозъкът й крещеше „Хайде, кажи!“.

Кейт осъзна, че Мик прави снимка на Анжела и се отдръпна леко от нея.

— Полицията има резултат от ДНК теста. Не са го съобщили официално, но ми казаха, че има съвпадение.

— Алис — каза само с дъх Анжела. — Това е Алис.

Вече не чуваше какво й говори Кейт. В главата й имаше място само за Алис — нейното дете. „Открих я.“

Кейт хвана отново ръката й и тя усети, че и двете треперят с еднаква сила.

— Толкова се радвам за теб, Анжела — каза тя и двете жени се вгледаха една в друга.

Анжела можеше да остане така цял ден, но Мик каза:

— Би ли погледнала към мен, скъпа?

Тя обърна лице към фотоапарата му, без да знае да се смее ли, или да заплаче.

Кейт стана, за да му даде възможност да направи снимките си и се премести на облегалката на един от фотьойлите.

Джо стоеше до вратата. Продължаваше да се взира в Анжела. Изведнъж рязко отвърна поглед, сякаш не можеше да понесе погледа й.

Мик свали фотоапарата и Кейт се върна на дивана.

— Трябва да се обадиш на разследващия, Анжела — продължи тя. — Той ти е казал, че резултатите ще бъдат готови днес, нали? Тогава можеш да му се обадиш и да попиташ. Той трябва да ти каже.

Гласът й звучеше разтревожено и Анжела се запита дали й казва всичко.

— Има ли някакъв проблем? — попита предпазливо.

Кейт се загледа в ръцете си.

— Работата е там, че получих информацията неофициално. Трябва да имам потвърждение от официален източник, преди да напиша статията. Разбираш ли ме?

Анжела кимна. Не беше съвсем сигурна, но искаше да помогне на репортерката. Нали тя бе открила нейната Алис?

— Какво искаш да кажа на детектив Синклер?

Кейт й написа на хартия въпросите, които трябваше да зададе с уговорката, че трябва да настоява, ако Синклер откаже да й отговори.

— Ти имаш право да знаеш. Ти си майка на Алис и си чакала достатъчно дълго.

Анжела взе телефона и набра номера на директната линия, която й дадоха. Детективът отговори на секундата и Анжела се постара да изиграе добре ролята си.

— Здравейте, детектив Синклер. Обажда се Анжела Ървинг.

— Здравейте, госпожо Ървинг. С какво мога да ви помогна? — попита делово той.

— Извинете ме за безпокойството, но ми казахте, че ще имате резултатите днес. Аз… не съм на себе си от притеснение. Чакам.

— Разбирам, че за вас е много трудно — смекчи тона детектив Синклер, — но аз също чакам да оформят резултатите официално.

— И кога ще стане това?

— Надявам се да е утре — отвърна той.

— Не мисля, че ще издържа до утре, детектив Синклер, чакането ме побърква — каза тя. — То продължи прекалено дълго.

Кейт й посочи следващия въпрос в списъка.

— Знаете ли какво показват тестовете? — попита послушно Анжела.

Синклер се поколеба.

— Всъщност, да, госпожо Ървинг. Имам устен резултат от лабораторията. Но бих искал всички документи да са пред мен, преди да го оповестя. Имах намерение да обсъдя въпроса лично с вас и съпруга ви. Надявам се, че разбирате моите основания.

— Моля ви, кажете какво знаете, детектив Синклер! Умолявам ви!

Настъпи мълчание. Анжела погледна към Кейт и задържа дъх.

— Имаме съвпадение, госпожо Ървинг — каза най-накрая той.

— Съвпадение — каза Анжела на глас за радост на Кейт и репортерката проби въздуха с юмрук като тенисист на Уимбълдън.

— Да. ДНК пробата, която взехме от вас, съвпада с тази от останките. От скелета на бебето, искам да кажа — потвърди Синклер.

— Значи е Алис — каза Анжела и сълзите й закапаха.

— Вече ви казах, че го нямам на официален документ, госпожо, но да, така се оказва. Бих искал да намина утре сутринта към вас, за да обсъдим резултатите и да решим как да продължим занапред. Планирал съм да взема със себе си и полицая по семейните въпроси, за да знаете с кого да поддържате връзка занапред. Съгласна ли сте?

— Разбира се, разбира се. Благодаря, че ми казахте, детектив Синклер. Ще ви чакам. По кое време ще ви е удобно? — попита тя, преплитайки езика си.

— Мисля, че девет и половина сутринта ще е добре за всички — каза той. — Радвам се, че чакането свърши. Ще се видим утре.

Когато Анжела затвори, краката на Кейт все още танцуваха.

— Браво, Анжела. Справи се много добре — каза тя. — Сега ми разкажи всичко, което научи.

Анжела я погледна с празни очи. Първоначалното въодушевление от новината бе изчезнало.

— Детето ми е мъртво — каза тя.

Трийсет и осма глава

11 април 2012 г., сряда

Ема

Чувам новината по радиото. Говорителка с излъскан глас, Шарлът Някоя си, казва, че изчезналото от десетилетия бебе най-после е открито и аз замръзвам. Казва, че е същото от Улуич. Че се казва Алис Ървинг. Откраднато от родилен дом през 1970-а. Взирам се в радиоапарата. Сгрешила съм. Бебето си има име. И майка.

Пускат интервю с майката, която обяснява какво голямо облекчение и в същото време какво мъчение е за нея тази новина. Слушам думите й, застанала в кухнята, и заплаквам заедно с нея. За мен също е огромно облекчение. Но по други причини.

Плача, защото никой няма да дойде и да почука на моята врата. Да ме попита как се чувствам. Няма да има спомени. Не още.

По-късно, когато отивам до магазина на ъгъла да купя мляко, виждам заглавните страници на вестниците и купувам онзи с ексклузивното интервю с майката на Алис Ървин. Опитвам се да чета, докато вървя към къщи, но се спъвам и на няколко пъти се блъскам в оградите по пътя. Накрая мушвам вестника под мишницата си и тръгвам напред. Не искам да ме вземат за умопобъркана.

У дома изчитам внимателно всяка дума, изследвам детайлите, чета някои пасажи на глас. Не успявам да вникна напълно, но ме обхваща еуфория. Може би всичко ще се размине?

Трийсет и девета глава

11 април 2012 г., сряда

Джуд

Докато чакаше водата в чайника да заври, тя чу новината по радиото. Слушаше с половин ухо, защото пишеше наум списъка за пазаруване, но името Алис Ървинг я накара да спре до „натурално кисело мляко“. Увеличи звука до писък и съседката задумка по стената.

Четирийсета глава

11 април 2012 г., сряда

Кейт

Щом влезе в офиса тази сутрин, Саймън, редакторът, веднага отиде при нея.

— Трябва да си доволна от себе си, Кейт — каза той и се ухили с жълтеникавата си усмивка. — Направила си страхотно интервю. Най-четеният материал онлайн.

Тя също се усмихна, щастлива, че отново е на слънчевата полянка до главния редактор.

— А ти — обърна се към кръжащата около него фигура на Джо, — получи първото си заглавие.

Джо се наду и Кейт се изплаши да не гръмне от гордост. Беше разрешила да сложат името му с италик на четвърта и пета страница, но шефовете го бяха преместили на първата до нейното.

Когато го прочете, изскърца със зъби, но всъщност разбираше защо. Джо Джаксън беше златното дете на редактора.

— Добре, как продължаваме днес? — попита Саймън. — Какво казват от полицията? Някакви следи от похитителя на бебето?

Джо заприлича на заек между фарове на автомобил.

— Държим връзка с полицията — отговори уклончиво Кейт.

— И имаме втора част на интервюто с Анжела. „Живот без Алис“ — извика Тери от другия край на стаята и стана, за да се присъедини към импровизираната конференция.

— Звучи добре — каза Саймън и се отдалечи.

Джо погледна Кейт и се ухили.

— Благодаря за името, Кейт — каза той. — Не успях да свърша много, но се радвам, че си го отчела.

Тя изсумтя. Но после омекна.

— Ти свърши добра работа, Джо. Сега, да спрем с потупването по гърба и да разберем какво всъщност се е случило с Алис.

Когато му се обади, детектив Синклер не й се зарадва.

— Госпожа Ървинг ли ви се обади вчера, госпожице Уотърс? — попита той. — Статията ви се яви предварително, защото аз току-що получих официалния доклад.

— Аз й се обадих, детектив Синклер. С нея бяхме подготвили интервюто и аз й звъннах, защото знаех, че резултатите трябваше да излязат вчера.

— Вие ли я накарахте да ми се обади?

— Детективе, наистина ли мислите, че жена, която е чакала четиресет години, има нужда от подкана? Анжела беше отчаяна. Искаше да знае.

— Разбирам. Просто не бях подготвен, както и пресслужбата.

Устните на Кейт се повдигнаха, но тя сдържа смеха си. Страхуваше се той да не го чуе в гласа й.

— Това е забележителен случай, детектив Синклер, но ми се ще да знам — започна тя, премествайки разговора далече от опасната зона, — какво следва. Ще започнете ли разследване за убийство?

— Не е задължително. Все още не знаем как е умряло детето. И може никога да не узнаем. Нямаме почти нищо, само оскъдните материали от мястото, където са намерени останките. След няколко дни ще знаем повече.

— Значи още не сте наясно кога е било заровено там?

— Още не, но разследването тече.

— Добре. И кога ще говорите с госпожа Ървинг?

Тя знаеше, че той вече бе ходил у семейство Ървинг, но искаше да му внуши, че не друг, а той дърпа конците.

— Видях се с нея и с господин Ървинг тази сутрин. Те ни помагат в разследването.

— Открихте ли някаква връзка с Югоизточен Лондон?

— Засега не виждаме такава. Но продължаваме да търсим. Било е отдавна, а паметта на хората, живели през седемдесетте, не е каквато е била.

— На мен ли го казвате? — засмя се Кейт. — Едва си спомням какво съм правила вчера, а какво остава за деветстотин и седемдесета.

— Не го вярвам, Кейт — каза той и тя веднага си отбеляза факта, че вече са на малки имена.

— Е, ще ви оставям. Знам, че сте зает, затова ви благодаря, че ми отделихте няколко минути. Ако мога да помогна с нещо — насреща съм. Например, ако искате да направите публично изявление.

— Благодаря — отвърна той. — Планирам пресконференция по случая, но ще ви се обадя допълнително за точния момент.

— Чудесно — откликна тя. — Има ли директна линия, с която мога да се свържа с вас, ако чуя нещо в редакцията? Хората често предпочитат да говорят първо с нас.

Той й даде телефонния си номер и я помоли да му вика Анди.

— Скоро ще се чуем, Анди. Хиляди благодарности — каза тя.

Щом приключи разговора, Кейт веднага се обърна към Джо.

— Още нямат нищо за нас. Да се залавяме за работа. Къде е онзи списък с имена от Хауард стрийт? Полицията трябваше да ги е разпитала досега. Да не забравяме и Мариан Лейдлоу. Къде е тя сега?

Четирийсет и първа глава

11 април 2012 г., сряда

Кейт

В „Кралския дъб“ празнуваха Деня на мармота, Доли Партън пееше, гласът й се сипеше от високоговорителите като дъжд върху главите на клиентите. Погледите на Кейт и Джо се сблъскаха със същите гърбове на бара, които помнеха от миналия ден. Когато Кейт влезе, работниците й кимнаха безмълвно и тя осъзна, че са я приели за редовен посетител. Искаше да говори отново с бармана, но трябваше да изчака, докато нещата около него се успокоят и поръчките намалеят. Той я забеляза и се провикна над главите на клиентите си:

— От същото ли, Кейт?

Тя се засмя и извика високо поръчката си.

— Може ли да разменим няколко думи? — попита тя, когато той остави чашите им на плота.

— Разбира се. Но моята госпожа още не си е дошла. С нея трябва да говорите. Тя знае всичко.

Двамата седнаха на същата маса, Джо започна да рови в телефона си, а тя се загледа в лицата наоколо. Обичаше да забелязва дребни детайли — лекьосани панталони, които говореха за немарливост, смели забележки, издаващи тийнейджърска напереност, прикриване на треперещи ръце, празни очи, черна тупирана коса на жена, останала в младостта си.

— Кейт — прекъсна неочаквано мислите й Джо.

— Да? — насочи вниманието си към него тя.

— Госпожица Уолкър. Все още не сме говорили с нея.

— Да. Хайде да я намерим — каза тя и остави наполовина изпитата си чаша на масата. — Питам се, дали полицията е говорила вече с нея.

Полицията беше говорила с госпожица Уолкър и когато им отвори вратата, тя преливаше от вълнение.

— Дойдоха двама полицаи. Казаха ми, че са открили Алис Ървинг. Не мога да повярвам. Малкото момиче е било заровено на Хауард стрийт през всичките тези години.

— Спомняте ли си случая, госпожице Уолкър?

— О, да. Полицаите ми припомниха някои подробности, но основното го помнех.

— Как според вас Алис е завършила живота си тук?

— Нямам представа — отвърна дамата. — Пълна мистерия. И полицаят ми каза така.

Джо й връчи телефона си.

— Ето списъка на хората, живели тук през шейсетте и седемдесетте години, госпожице Уолкър. Едно от семействата се нарича Уолкър. Ваши роднини ли са? — попита той и посочи името в списъка си.

Тя сложи очила със замърсени стъкла и се вгледа в екрана на телефона, но бързо се дръпна назад.

— Съжалявам, не мога да прочета.

Кейт отвори бележника си.

— Добре че ги имам изписани и тук — каза тя и вдигна победоносно вежди към колегата си.

Госпожица Уолкър се вгледа в имената.

— О, да — каза след миг. — Това са чичо и леля. Те живееха на номер шейсет и едно години наред. Братът на баща ми и неговата съпруга. Тогава ние живеехме от другата страна на кръговото — в Чарлтън. Но през осемдесетте аз се настаних за няколко месеца на номер шейсет и три.

— Уау! — възкликна Джо. — Значи познавате хората от списъка?

Кейт се облегна назад и продължи да наблюдава сцената. Той се справяше добре.

Госпожица Уолкър зачете бавно, ръката й погали мъркащия Шорти до нея.

— Да, познавам всички семейства на площадката. Знаех ги още когато идвах на гости на чичо и леля. Като млада бях редовен гост за неделния им чай. Някои от имената не ми говорят нищо, но те се сменяха толкова бързо, че не съм имала шанса да се запозная лично с всички.

— Поддържате ли връзка с някои от хората в списъка, госпожице Уолкър? — попита Кейт. — Бихме искали да поговорим с тях за онова време. Може да си спомнят нещо.

— Да видим. Чичо и леля починаха отдавна. Те нямаха деца. Семейство Смит имаха момче, по-голямо от мен, но доколкото знам, те се изнесоха някъде на север. Семейство Спиъринг и Бейкър все още живеят тук. Често срещам Джун Спиъринг в местния магазин. Както и дъщеря й, Сара.

Джо записа имената им в бележника си.

— Кой беше собственик на сградите през седемдесетте години на миналия век, госпожице Уолкър? — попита Кейт. — Когато са били апартаменти и стаи, давани под наем?

— Наричай ме Барбара, скъпа — каза госпожица Уолкър. — Купи ги един ужасен човек. Надут пуяк. Хвалеше се, че познава всички известни хора. Казваше се Соумс, като онзи Соумс от „Сага за Форсайтови“.

— Май не си го харесвала много? — предположи Кейт.

Госпожица Уолкър примига.

— Не — каза твърдо тя. — Той беше гадняр. Мислеше се за голяма работа. Идваше редовно и се закачаше с момичетата на наемателите. Правеше се на Чаровния принц. Но всяка седмица изпращаше горилите си да събират наема. Пази боже да изостанеш с плащането. Чупеха мебели, правеха и други, по-лоши неща.

— Отвратително — каза Кейт. „Но той ще има списък с наемателите и ще знае подробности за тях“, помисли си тя и попита. — Къде е той сега?

— Господ знае. Надявам се вече да е в гробищата — каза госпожица Уолкър.

— Боже, какво ви е направил този човек? — учуди се Кейт.

— Нищо, нищо — каза нервно Барбара. — Той продаде сградите малко преди цените да хвръкнат. Бас държа, че се изяжда от яд, дето не е изчакал — добави тя.

Кейт погледна часовника си.

— Ние трябва да тръгваме, Барбара. Остава ни още много работа.

— Благодаря ти, Барбара — каза Джо. — Много ни помогна. Сигурно е забавно да живееш в центъра на събитията.

— Да. Вече си имаме и почитатели. Жената, която дойде и огледа мястото през полицейската лента, беше първа, но след нея се появиха и други.

— Обзалагам се — каза Джо, докато закопчаваше якето си.

— Заповядайте по всяко време — каза жената на раздяла. — Ще се радвам на малко компания.

Четирийсет и втора глава

12 април 2012 г., четвъртък

Джуд

Джуд не бе излизала от дома си няколко дни. Беше се отдалечила от реалността, сякаш живееше в някакъв сън. Трябваше да намери бряг. Да събере мислите си. Да помисли. Да намери смисъл в новината.

През цялото време въртеше дисковете на любимите си албуми — оригиналните плочи отдавна се бяха изгубили — без да обръща внимание на думкането по стената. Музиката й помагаше да си спомни. Това беше саундтракът на нейната младост. На двайсетте й години. На любовната й драма с Чарли.

Срещна го, когато беше на двайсет и осем. Тогава живееше в Лондон и работеше за едно издателство. Не беше запазила никакви снимки — изхвърли всичко, когато Ема отрасна и започна да пита за баща си — с глупавата мисъл, че премахването на доказателствата ще реши проблема. Но все още можеше да си спомни лицето му.

Той беше музикант, безотговорен, но красив, и тя се влюби до уши в него, въпреки предупрежденията на приятелките си, че ще я нарани. Отговаряше им, че отдавна мечтае за красиво лице. А и беше много самотна.

Беше си въобразявала, че Лондон и издателският бизнес са пълни с красиви и умни мъже, и на пръв поглед те бяха точно такива в своите костюми и нови коли. Но не й трябваше много време, за да разбере, че всичко е фасада, че зад лъскавите си сака и безупречни панталони се криеха деца от следвоенната ера, завързани за престилките на властните си майки, които ги командваха от къщи. Оказа се, че търсеха жени, които умеят да оправят легло толкова бързо, колкото и да скачат в него, и тя изгуби интерес. Държеше далеч от вратата си сексуалните вълци, които търсеха плячка за една нощ. Преди да срещне Чарли.

Чарли беше само пет години по-млад от нея, но идваше сякаш от съвсем различен свят. И определено не търсеше фигурата на майката. Живееше на квартира в Брайтън. Тя го срещна на един концерт на „Ролинг Стоунс“ в Хайд Парк веднага след смъртта на Брайън Джоунс. Беше се наредила на опашка за безалкохолно, когато той се появи — дълга коса, крива усмивка, красиви ръце. Ако трябваше да бъде честна, Чарли не се заинтересува от нея в началото. За нея беше сериозно предизвикателство и затова — неустоимо. Тя трябваше да го има.

Джуд си изгуби напълно главата. Харчеше пари по него, плащаше дълговете му в Лондон, обличаше го като манекен, водеше го на театър, даваше му да чете книги на Мейлър и Ъпдайк и не пропускаше нито една негова дума.

Предвидимо и за двамата, Чарли веднага започна да й изневерява. И го правеше непрекъснато. Явно си беше характерно за музикантите. Това не означава нищо, й казваше. Фенки, какво да ги правиш. Но въпреки това Джуд залепна за него като лепило.

„Кара ме да се смея и да се чувствам добре — казваше на приятелките си. — Забавен е и аз го обичам.“

И наистина го обичаше с цялото си сърце. Той беше първият мъж след университетската й любов, Уил, който я караше да се чувства жива. Но не го запозна с родителите си. Не искаше неодобрението им да помрачи нейното щастие. Щеше да им каже, когато е готова. Когато всичко вече бъде решено.

Защото тя беше решила да се омъжи за Чарли, каквото и да й костваше това. Биологичният й часовник тиктакаше и тя трябваше някак си да го привърже към себе си. Той беше длъжен да оцени направените от нея жертви.

Джуд знаеше, че за Чарли бракът е глупост — „Нещо, което правят старите хора. Ние сме свободни души, Джуд“, казваше често той — но след една година, прекарана с него, тя реши да задейства нещата. Да забременее. Да забрави за срама и да надуе корема. Тогава той щеше да се ожени за нея.

Започна всяка сутрин да изхвърля противозачатъчното си хапче в мивката и когато цикълът й не дойде, му каза, че ще става баща. Той я погледна така, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— Ти си бременна? Но как е възможно? Нали каза, че взимаш хапчета?

Джуд го излъга с лекота, каза му, че сигурно е забравила да вземе някое или го е изкарала с разстройството, което имала преди няколко дни. Каза му, че е щастлива от факта, че е бременна. Молеше се и той да вижда така нещата. Но за Чарли не беше толкова просто.

Докато й казваше, че не е сигурен в себе си, че не знае дали може да предприеме такава стъпка, изглеждаше готов да изхвърчи през вратата и повече да не се появи. Дори й предложи да се отърват от бебето.

Тя кипна от възмущение и извика:

— В никакъв случай. Ще задържа бебето, каквото и да решиш.

Сега тя се запита за стотен път как ли щеше да се завърти животът й, ако бе приела предложението на Чарли. Ако бе махнала бебето. Ако не беше започнала да го убеждава, че ще бъде страхотен баща и не беше изтръгнала съгласието му с целувки.

„Прекалено късно е за тези «ами ако»“, си каза Джуд. Беше спечелила първата битка с Чарли и се налагаше да живее с последствията.

На него му трябваше малко време да свикне с идеята, но имаше и дни, в които той галеше корема й и бъбреше с нея за имена и за бъдещето като цяло. Постепенно обаче взе да се задържа все по-малко вкъщи. На турне, казваше. Тя не знаеше дали я лъже, но реши, че не иска да знае. Чарли винаги се връщаше при нея и тя заживя с мисълта, че когато бебето се появи, той ще си седне на задника.

Четирийсет и трета глава

12 април 2012 г., четвъртък

Ема

Тази сутрин се чувствам по-силна. От седмици не съм се чувствала така. Не знам защо, но хващам телефона и се обаждам на Джуд да й споделя.

— Здравей, Джуд — казвам, когато чувам гласа й.

— О, две телефонни обаждания за една седмица! Поласкана съм — казва тя. — Звучиш ми добре.

Но тя не звучи добре.

— Всичко наред ли е при теб? — питам аз, но всъщност не искам да слушам за проблемите й. Не искам да си развалям настроението.

— Да, да — отвръща тя. — Е, защо си толкова весела?

— Просто днес се чувствам отлично.

Не искам да пренебрегвам нейното настроение, но неволно се чувам да оповестявам новината, която повдигна духа ми.

— Чу ли за онова бебе, което откриха на Хауард стрийт? Идентифицирали го и се оказало, че се води изчезнало от четиресет години — казвам аз. — Алис Някоя си…

— Ървинг. Алис Ървинг — казва Джуд. — Да, казаха по новините. Изчезнала е, преди ние да се нанесем тук.

— Спомняш ли си случая? Не можах да повярвам, когато чух да го съобщават.

Звуча като някаква маниачка. Опитвам се да си поема дъх и да се успокоя.

— Нито пък аз. Направо невероятно — казва тя, но в гласа й няма еуфория. Не долавям никаква емоция.

— Значи, не е било от онова наркоманско гнездо — казвам.

— Явно не — отвръща Джуд. — Случило се е толкова отдавна, че надали ще научат истината.

— Не е така. Сега полицията разполага с нови методи и технологии. Видя ли как успяха да сравнят ДНК на бебето с това на майката след толкова много години?

— Така казват — смънква тя. — Ти защо се вълнуваш толкова от този случай, Ем?

— Не се вълнувам — отговарям. — Просто ми е интересно.

Джуд обаче явно не се интересува, защото сменя темата. Към Уил, естествено. Отново е хлътнала по него. И аз усещам как въодушевлението ми спада.

— Напоследък не съм го чувала — казва тя. — Как мислиш, да му се обадя ли аз?

— Не.

Това е грешният отговор и гласът на Джуд се изостря.

— Ще му се обадя. Не знам изобщо защо те попитах. Ти мислиш само за собствените си чувства. Имаш си съпруг, работа, колеги и приятели. А аз какво имам? Една дъщеря, която почти не виждам. Имам нужда от човек до себе си. Самотна съм, Ема.

От устата на майка ми това е огромно признание и аз се опитвам да проявя съчувствие.

— Съжалявам. Не знаех, че се чувстваш по този начин. Ще започна да ти се обаждам по-често, но изглежда, всеки наш разговор завършва с караница. Не си ли се срещала скоро със свои колеги или приятели?

— Те са заети със семействата си. Или са мъртви. Навлизам във възраст, в която на практика всеки втори около мен умира. Не знам кога ще дойде и моят ред.

— Защо? Болна ли си?

— Не, само стара. Но не се тревожи за мен.

Усещам леко раздразнение.

Тя ме манипулира. Знам го, тя също го знае, но нито една от нас не може да го спре.

— Защо не се включиш в някой клуб или вечерно училище? — питам, търсейки отчаяно начин да я извадя от мрачното й настроение.

— О, без мен — отсича Джуд. — Трябва ли тепърва да се уча да плета кошници или да танцувам в редица? Имам нужда от някого, с когото да разговарям и да се смея. Някой, който да се грижи за мен.

— Няма ли някой по-добър от Уил Бърнсайд?

— Няма. Търсих, но не намерих — казва тя. — Уил беше любовта на живота ми, ти го знаеш. Но и ти не се справяш по-добре.

— Какво трябва да означава това?

— Ами, да се омъжиш за човек, който може да ти е баща — що за клише!

Не се издигам до нейната висота. Свивам се, за да поема удара. Но това влошава още повече нещата. Джуд мрази моите мълчаливи паузи. В момента вади от гардероба всичките си минали обиди и обвинения.

— Ще свършиш като негова болногледачка — изкрещява в един момент и аз осъзнавам, че никога няма да преодолее разочарованието си от мен.

— Виж, трябва да затварям. Съжалявам, че те разстроих отново. Ще ти се обадя тия дни.

Изчаквам я да затвори, после приключвам и аз.

Четирийсет и четвърта глава

12 април 2012 г., четвъртък

Джуд

Тя остана загледана в телефона, докато завършваше последното си обвинение наум. „Не трябваше да те раждам. Ти си проблем от самото начало.“

Нещата тръгнаха зле, когато Чарли се прибра от турнето. Тя застана на вратата да го поздрави с Ема на ръце.

Толкова много бе мислила за момента, когато той щеше да се върне при нея! Беше си представяла голям празник, но не стана както го бе планирала.

Мислеше си, че Чарли ще се появи с рози и годежен пръстен, но той донесе само сак с мръсни дрехи и истории за пиянски нощи. Когато протегна ръце към детето, тя не можа да му го даде. Ема беше залогът за сделката между тях, но Джуд искаше да е сигурна, че Чарли ще играе по нейните правила.

Тя преглътна разочарованието си и се опита да го включи в новото си домакинство, оставяше го да преоблече Ема и да й направи храната. Но не му даваше да я държи за дълго. Трябваше да заслужи тази привилегия.

— Тя спи, Чарли — му казваше, когато той търсеше бебето. — Не я буди.

Виждаше болката в очите му, но не можеше да позволи това да я разколебае. Трябваше да внимава с дъщеря си.

През първата вечер като семейство тя не пусна Ема от ръцете си. Държеше я като щит между себе си и Чарли.

Когато го намери по телефона и му каза, че е родила, той не попита как е минало. Искаше да знае единствено как е бебето.

— На кого прилича, Джуд? Дано да е взела красивите ти очи.

Но седнал срещу нея, както не бе седял от дълго време, той поиска да чуе всичко. Тя му разказа как искала естествено раждане, без лекари, които да завират метални инструменти в нея, затова решила да роди вкъщи с една приятелка, която се съгласила да й бъде дула.

Той направи гримаса. За него това беше прекалено подробно. Той не бе ходил на уроците за родители и не бе чел нито ред по този въпрос. „Прекалено е зает с кариерата си на рок звезда“, опита се да го извини тя.

Той прескочи подробностите и се съсредоточи върху ролята на дулата. Джуд му обясни, че дулата е помагала на родилките още в стари времена. Често е сестра или леля на родилката. Но нейната дула беше жена, с която се бе запознала при срещите си в НТР, „Националния тръст за раждане, Чарли“.

— Интересно — каза той.

Когато започна да се прозява и предложи да си лягат, тя му оправи дивана, „за да не те буди плачът й“.

На следващата сутрин той дойде с чаша чай и седна на леглото й.

— Съжалявам, че не бях до теб, Джуд. Но сега съм тук. Окей?

Тя каза да, надявайки се, че той говори за брак. Но Чарли я прегърна и се опита да я вкара под завивката. Тя го отблъсна, каза, че трябва да нахрани Ема.

— За бога — избухна той две седмици по-късно, когато напрежението заплаши да ги задуши и двамата. — Какво става тук?

Стоеше до прозореца и гледаше навън, не в нея.

— Променила си се, Джуд — каза той. — Впрягаш се за всичко. Гони те параноята. Не ми разрешаваш да държа дори собственото си дете. Все едно че нямам нищо общо с нея. Все едно че е само твоя.

Тя остави Ема в кошчето й и се опита да запази спокойствие.

— Съжалявам, но трябва да се науча да правя всичко сама. Не съм сигурна, че утре ще си още тук.

Той сви рамене, все още с гръб към нея.

— Третираш ме като външен човек. Това ме кара да се питам наистина ли имам нещо общо с нея. Или има друг? Спала ли си с други мъже през това време?

Горещата вълна я заля и сега, докато си спомняше обвиненията му. Каза му, че никога не е спала с друг и че Ема е негова. Но той вече не я слушаше. Мисълта, че го е предала, бе замъглила съзнанието му. „Така постъпват хората в неговия рок свят“, си бе помислила тя.

— Чарли, изслушай ме, моля те. Може би ще е различно, ако се оженим — каза му тя. — Просто не съм сигурна в теб. Може би това е причината за всичко.

— Глупости — отсече той. — Един подпис не може да промени нищо. Само ще ме прикове към този кошмар.

Целуна Ема и си тръгна.

Тя не излезе от къщи няколко дни — беше прекалено изтерзана, за да напусне гнездото. Но в крайна сметка отиде да претегли Ема в болницата. Не искаше да пропуска задължителните прегледи.

Доктор Грънди се зарадва да я види. Винаги се радваше. Другите пациенти се оплакваха от него, особено в следобедните часове, след прекараната в местната кръчма почивка. Но тя не пропускаше преглед и с лек флирт от нейна страна, стана една от любимките му. Веднъж той хвана ръката й между своите треперещи пръсти и й каза, че е любимата му пациентка. Когато заведе Ема за пръв път при него, й се скара, че е родила вкъщи с дула, но тя започна да чурулика извинително срещу него и той омекна като тесто в ръцете й. Оправи документацията и прикри дулата.

При последното си посещение, след като претеглиха Ема, Джуд му каза, че е решила да се върне при родителите си и той показа разочарованието си.

— Ще ми липсваш, Джуд — погледна я тъжно.

— Вие също ще ми липсвате, доктор Грънди — отвърна тя и го целуна по сухата като хартия буза.

Решението не беше лесно, но на нея й трябваше ново начало. Чарли си бе тръгнал и тя имаше нужда от помощ. Нямаше как да работи и да гледа Ема. А не искаше да я оставя при други хора. Трябваше й подкрепа.

Родителите й знаеха, че е родила, но предпочетоха да останат настрана, демонстрирайки недоволството от избора на дъщеря си с подобаващо мълчание. Но тя реши да се върне при тях. Не вярваше да устоят на своето първо внуче.

Когато се появи на вратата им с куфар и бебе на ръце, двамата я посрещнаха с по-скоро тъжна, отколкото ядовита бърза целувка по бузата и серия неодобрителни въздишки. Майка й мърмори цяла сутрин, но Джуд се направи, че не забелязва.

Обядът беше отвратителен. Имаше месо — голямо парче кърваво говеждо — и майка й сви рамене, когато дъщеря й, която беше вегетарианка, си сипа само малко карфиол.

— Не знаехме, че ще си дойдеш — оправда се тя.

Напрегнатото мълчание продължаваше. Джуд се опита да го запълни с приказки за бебето, за работата си, за градината и колко прекрасно изглежда дворът им.

— И къде е бащата? — попита майка й, докато й подаваше печен картоф.

— Тръгна си, мамо — каза Джуд и задържа усмивката на лицето си.

— Ясно. И колко време ще стоиш?

— Не знам — отвърна тя.

— Детето се нуждае от стабилност, а няма да я получи, ако избягаш отново.

— Диърдри — обади се баща й с предупредителна нотка в гласа. — Сега не е времето да водим този разговор.

Джуд му се усмихна с благодарност.

— А кога ще му дойде времето? Не се е свързвала с нас от месеци, забременяла е и захвърлила прекрасна кариера, после си идва, а ние трябва да се преструваме, че не се е случило нищо. За бога, Джудит! Нямаш представа колко тревоги ни причини. Не съм спала от месеци.

Джуд разполови картофа с вилицата си.

— Не исках да ви причинявам тревоги, мамо. Сгреших. Толкова за мен. Сега трябва да мислим за бебето. Може ли и малко моркови?

И научена на вежливост дори и по средата на свадата, майка й с посивяло лице й подаде купата.

Четирийсет и пета глава

12 април 2012 г., четвъртък

Кейт

Тя се обади на детектив Синклер рано сутринта, нетърпелива да чуе последните новини около разследването преди конференцията на новинарския екип. Надяваше се той да има нещо за нея. След колебливото запознанство двамата с детектива започнаха да се разбират отлично и заслугата за това беше нейна. Тази история можеше да продължи дълго и тя искаше да го има на своя страна, каквото и да й костваше.

Затова се държеше прилично и не нарушаваше линията на официалните взаимоотношения. Засега всичко вървеше като по мед и масло — детективът беше много доволен от отзвука на статията в „Поуст“. Бяха се обадили десетки хора — майки, родили по времето, когато Анжела е била в болницата, сестрите, които се бяха грижили за нея, дори един от полицаите, участвали в някогашното разследване. Той намери време да поговори с всеки от тях.

Междувременно Кейт разбра от разговорите им, че той има деца на възрастта на нейните собствени и че е фен на „Шпорите“.

— Здравей, Анди — каза весело, когато той отговори. — Извинявай, че те търся толкова рано. Как си?

— Бил съм и по-добре, Кейт — отговори уморено той.

— Съжалявам. Тежка нощ?

— Не, не е това.

Той се поколеба и тя остави тишината да го подкани да продължи.

— Виж, изскочи нещо по случая Алис Ървинг. Яви се проблем. Може ли да говорим неофициално?

— Разбира се — каза тя и застана нащрек. — Та, казваш проблем. Какъв проблем, Анди? Нещо с ДНК тестовете?

— Не, съвпадението си е съвпадение. Но има огромно разминаване във времето.

Кейт извади бележника си. Макар да беше неофициално, искаше да запише всичко за по-късно. В случай че нещата се променят.

— Казвай — подкани го тя.

— Както знаем, Алис е отвлечена на 20 март 1970 година — каза Синклер.

— Да…

— Но е погребана на Хауард стрийт чак към осемдесетте. Невероятно, нали!

— Какво? Защо? Откъде знаеш? — засипа го с въпроси тя.

— От криминологията казват, че тялото е било увито във вестник от осемдесетте… свързано е с мастилото, в момента подробностите не са пред мен. Вече търсим историята на това място. Трябваше да го проуча по-рано, но ДНК експертизата ме заслепи. До края на седемдесетте към къщите е имало малки бетонирани дворове, а не градини. Опирали са в сградата на младежката организация „Бойс бригейд“ и някои магазини. Сградите са били разрушени през 1979-а, когато къщите били купени от инвеститор и той разширил квадратурата на градините. Тялото не може да е заровено там преди този момент.

Кейт преглътна с мъка.

— Петер, момчето, което намерило тялото, каза, че в градината имало бетонни основи — припомни си тя. — Тъкмо ги копаели. Скелетът бил под една бетонна кашпа.

— Така ли? Трябва да поговоря с него още веднъж — каза детектив Синклер и си записа в бележника.

— Какво означава всичко това, Анди? — попита тихо тя. Въпрос за един милион.

— Според мен тялото на Алис трябва да е пазено десет години на друго място.

— Господи! Цялата история доби зловещ оттенък — каза Кейт и си помисли: „Кой друг знае за това?“.

— Наистина — каза Синклер и сякаш прочел мислите й, добави: — Засега никой извън екипа не знае за това, Кейт. Не съм казал дори на Анжела. Искам да съм абсолютно сигурен, че всичко е точно.

— Ще ми се да пиша за това, Анди.

— Сигурен съм. Изчакай до утре, Кейт. После можеш да пишеш колкото си искаш. Имам нужда от помощ за уточняване на времето.

— Разбира се. Ще направим всичко възможно да помогнем.

Умът й вече препускаше. „Кой е живеел на Хауард стрийт десет години по-рано? Къде човек може да крие един труп десет години?“

— Благодаря, че сподели с мен, Анди. Ще изчакам, докато си готов с информацията. Ще се чуем по-късно, нали? — каза тя.

— Добре.

Тя се обади веднага на Боб Спаркс.

— Кейт — чу го да казва, — шофирам, затова ще те сложа на високоговорител.

— Добре. Сам ли си?

— Да. Защо? Какво става?

Тя му разказа всичко, научено от детектив Синклер, и той я помоли да затвори, докато обмисли нещата.

— Тялото може да е крито навсякъде из страната — каза той, когато я набра след малко. — Това хвърля разследването отново в задънена улица. Може да е човек, живял там до този момент, но преди преместването му се е наложило да скрие тялото. Но може да е и някой, който го е донесъл със себе си.

— Или работник, разчиствал останките от съборената сграда на „Бойс бригейд“ — добави Кейт.

— Има десетки възможности. Горкият Анди Синклер. Анжела знае ли?

— Не още. Радвам се, че няма да съм аз тази, която ще й съобщи.

— Няма да съм и аз — каза Спаркс. — Дочуване, Кейт, ще държим връзка.

И затвори.

Джо пристигна тъкмо когато тя затваряше.

— Подранила си, Кейт — каза той. — Пропуснах ли нещо?

— Със сигурност. Сядай — каза тихо тя. — Със случая Алис ударихме на камък.

— Какво? — запъна се той и приближи стола си, за да могат да се чуват, без да викат. — Какво стана?

— Трябва да насочим усилията си към осемдесетте години, Джо. Алис е заровена на Хауард стрийт през осемдесетте, а не през седемдесетте. Но засега никой друг не бива да знае. Анди Синклер ми го каза тази сутрин, но информацията все още е неофициална.

Джо залюля стола си напред-назад.

— Но тя не е убита през осемдесетте.

— Не е, иначе щяхме да открием труп на десетгодишно дете, нали?

— Точно така — каза Джо. — Просто си мисля на глас. И къде е било тялото през тези десет години?

— И аз това питам — отвърна Кейт. — И кой я е заровил на Хауард стрийт. Да се концентрираме върху това.

— Не може да е Мариан Лейдлоу — каза Джо. — Вчера прегледах досието й и разбрах, че е починала през 1977 година.

— Толкова млада! Колко неприятно — сви устни Кейт. — Добре, това беше някакво предположение. А и Лен Ригби каза, че тя имала алиби. Макар че щеше да стане велик материал, ако след толкова години беше признала, че е откраднала Алис. Добре. Има ли някой останал жив?

— Барбара — каза Джо. — Тя е живяла в една от къщите по онова време.

Четирийсет и шеста глава

12 април 2012 г., четвъртък

Кейт

Когато пристигнаха, апартаментът на госпожица Уолкър се оказа празен, но на вратата беше прикачена бележка, която оповестяваше, че е на пазар и „ще се върна към три след обяд“.

— Боже! Оставаше да добави „Обслужете се сами“ — каза Кейт, дръпна бележката и я скри в джоба си.

Междувременно започна да вали и тя поведе Джо към кръчмата.

— Ще се върнем след двайсет минути — каза тя.

Когато ги видя, Греъм, собственикът, се засмя.

— Не можете да се разделите с нас, нали? — каза той, после се обърна назад и извика: — Тони, онези от вестника са тук.

— Тони да не е името на жена ти? — попита Кейт.

— Да, аз съм — каза съпругата му и излезе от някаква стая отзад. — Греъм казва, че си репортер — каза приглушено тя, сякаш споделяше срамна тайна.

Кейт зачака поредната подигравка. Нещата се бяха променили драстично от времето, когато хората мислеха, че да си репортер е велика работа. Сега журналистите бяха ниско долу в класацията, някъде между данъчните инспектори и катаджиите.

Напоследък всички недоволстваха от пресата и методите й на работа. Но методите бяха в ръцете на технологиите. Когато Кейт започваше работа, нейният вече бивш шеф й бе показал как да блокира домашен телефон, за да не може друг репортер да го ползва (сваляш шайбата и готово), а веднъж й бе наредил да си сложи скрита камера в болнично отделение, за да снима известен пациент.

Тя не бе направила снимки на човека на болнично легло. Страхуваше се от шефа си достатъчно — алкохолик, чието настроение за деня зависеше от начина, по който се бе отворила вратата на офиса сутринта — за да прави каквото й каже, но не и това. Направи снимка на палтото си, а на него каза, че апаратът се е повредил.

Но сравнен с новите задници, старият й шеф приличаше на герой от комедиен сериал. Сега бърникането из телефоните на известните, из банковите им сметки и здравни картони се бе превърнало в задължителен елемент на много нюзруми и колегите й говореха за това, без дори да се прикриват.

Наистина, правеха го само някои нюзруми. Но за хората нямаше значение кои точно и колко от вестниците. Всички бяха виновни пред читателите и всички имаха за какво да си помислят.

Вестникът на Кейт бе успял да се размине с дело за хакване на компютър и заплащане на информация, получена от държавни служители. „Може да се случи пак“, бе казал Тери една вечер, потънал в отчаяние. „Недей така“, беше възразила Кейт, „аз например не бих хакнала никого. Няма да знам какво да правя“. Но тя знаеше, че това не променя общественото мнение, а именно че всички журналисти са отрепки. „Да, но царете на отрепките“, се перчеше Мик, фотографът.

Жената на собственика мълчеше и я гледаше в очакване.

— М-да… Аз съм Кейт Уотърс, репортер на „Дейли Поуст“.

— Не приличаш на репортер — каза жената.

Кейт не знаеше какво да каже. Запита се как ли трябва да изглежда един репортер според тази жена. Вероятно ги виждаше като мъже с мръсни ризи, които се ровят в боклука на хората. Тя сдържа въздишката си.

— Ние сме различни и отвън, и отвътре — каза помирително и се засмя.

Жената също се засмя и завъртя показалец към себе си.

— Аз съм Тони. Разбрах, че разпитвате за бебето в градината. Невероятно е…

Кейт кимна.

— Невероятно — повтори тя като ехо. — Съпругът ти ни каза, че си израснала на улицата и може би помниш някои от хората, които са живели тук през седемдесетте и осемдесетте години на миналия век — каза тя и отдръпна стола си, за да направи място на Тони да седне.

— Да. Мама и татко държаха тук ресторантче, а преди това са живели години наред на номер петдесет и седем.

— Моминското ти име Бейкър ли е? — попита Кейт.

— Точно така. Откъде знаете? — учуди се Тони.

— Прегледах електоралния списък от онова време — обясни й Кейт. — И те ли са продали къщата си на господин Соумс?

Тони извъртя очи.

— Местният женкар. Беше противно същество. И все се закачаше с момичетата. Аз стоях настрана от него.

Кейт написа „Да намеря Соумс“ и го подчерта.

— Какво ще ми кажеш за момичетата на Хауард стрийт през осемдесетте?

— Мислех, че бебето е откраднато през седемдесетте — каза Тони.

— Полицията разширява обсега на времето — каза бързо Кейт. Едва не се изпусна. Ако споменеше нещо, преди Синклер да го обяви официално, той щеше да й се ядоса.

— Разбирам. Ами, да видим… Бяхме голяма банда. Всички дойдоха на купона по случай шестнайсетия ми рожден ден. Това беше през осемдесет и пета. Беше прекрасно парти. Направихме го в една дискотека надолу по улицата, в новата сграда на „Бойс бригейд“. Боже, не мога да повярвам, че оттогава са минали близо трийсет години!

Кейт се усмихна победоносно.

— С теб трябва да сме на едни години тогава — каза тя. Всъщност беше шест години по-възрастна, но нямаше значение. — Моите най-хубави спомени също са от онова време. Помниш ли „Джаки“? Обожавах това списание, четях го всяка седмица и слагах плакатите на стената. И моделите. Не мога да повярвам, че съм носила такива дрехи. Моите деца са убедени, че си измислям.

Тони поде веднага темата.

— На шестнайсетия си рожден ден носех минипола и мрежести ръкавици като на Мадона. Мислех си, че съм ослепителна. Снимките все още трябва да са някъде тук.

— О, ще ми е приятно да ги разгледам — откликна Кейт.

— Ще го донеса — каза щастливо жената, стана и изчезна през вратата с табелка „лично“.

— Отворихте си работа — засмя се собственикът. — Дано не сте планирали и друго за деня. Тони обича спомените си.

— Аз също — каза Кейт, — и имам цялото време на света.

Тя погледна многозначително Джо и се замоли да не му доскучае много.

Тони се появи след десет минути. Ръцете й бяха пълни с дебели албуми, носеше и няколко снимки в рамки.

— Не помня кои са от партито, затова донесох всичко — каза тя. — Тези с рамките бяха в същата кутия, затова донесох и тях.

Тя ги остави на масата, изпращайки във въздуха облак прах.

— Не съм ги разглеждала отдавна — извини се тя за запуснатия им вид.

Двете жени седнаха една до друга и започнаха да прелистват страниците на албумите. Тони сочеше и се кискаше, Джо ровеше в телефона си, а Греъм полираше чашите зад бара.

— Искате ли чай, дами? — попита ги той, когато приключи. Джо вдигна поглед. — Извинявай, приятел. Чай за всички, нали?

— Да, благодаря, скъпи — каза Тони през рамо. — Той е истинско съкровище. А, ето тези. Мисля, че са от партито.

От страниците се изсипаха незакрепени снимки и картички за рожден ден. Кейт събра падналата на пода купчина и разпростря снимките из масата като ветрило.

— Това са моите хора — каза Тони, преливаща от удоволствие. — Виж, виж, всичките приличаме на кукли. Преди дискотеката отидохме в стаята ми да си сложим грим и да си направим прически. Ох, замириса ми на лак за коса и на парфюм. Това ме връща назад във времето.

Кейт изучаваше лицата.

— Коя от всичките си ти?

Тони надвеси усмивката си над центъра на снимката.

— Ето ме. Тогава бях подстригана на етажи. Всички бяхме така. Всички се мислехме за Шийна Истън. Сега ми е смешно, но тогава беше голямата работа. — Тя приглади носталгично късата си коса. — И виж грима. Тогава нанасяхме фон дьо тена с мистрия.

Кейт се засмя с глас.

— Изглеждате като от списание. Не слагахме ли от онзи руж на устните и бузите, който миришеше на дъвка и беше лепкав като лига.

— Да. Аз имах блясък за устни, който миришеше на ягода. Отвратително!

— Кои са другите? — побърза да я върне на въпроса Кейт.

— Чакай малко… Това е Джил, после Джема, Сара Б. и Сара С… За тази не съм сигурна. Доколкото си спомням, беше в нашето училище само един срок. А, това е Хари Харисън и странната й приятелка. Те бяха с една година по-малки, но Хари се познаваше с брат ми Малкълм. Беше луда по него. Всички момичета го харесваха. Горкият Малкълм. Беше прекалено красив. Хари ме умоляваше да я поканя. Мисля, че двамата излизаха известно време… После той я заряза заради Сара С. Цяло чудо е, че си спомням тези неща — минала е цяла вечност. Помня, че Хари вечно имаше неприятности в училище, но иначе беше много забавна.

Кейт записваше имената, прекъсвайки от време на време монолога на Тони, за да уточни фамилиите на момичетата и правописа.

— Не вярвам да познаваш Ан Робинсън?

— Коя, онази от телевизионния сериал ли?

— Не, онази е друга — каза Кейт. — Коя от тези живее все още тук? — попита тя по време на паузата за втора чаша чай. — С кого мога да разговарям?

— Двете Сари живеят близо до индустриалната зона, но не съм ги виждала, откакто вързаха тръбите ми.

Кейт й кимна със съчувствие. Бързото преминаване от познанство към неочаквана близост винаги я удивяваше. Беше се запознала с тази жена преди половин час и вече знаеше историята на репродуктивните й органи.

— Отне ми цяла вечност да го превъзмогна — каза Тони. — Казаха ми, че след два дни ще съм на крака, но беше много по-трудно.

— Горката — каза Кейт — отработена фраза за отдръпване на интервюирания от нежеланите спомени. — Ами Джема и Джил? — върна я отново към темата тя.

— О, те се ожениха и живеят в Кент или Есекс, не помня точно. Не съм се сещала за тях от години. Навремето бяхме много близки, но просто изгубихме връзка. Аз се преместих в Западен Лондон, живях там няколко години, защото намерих работа там, а това променя всичко, нали? Светът ти се затваря около работата и край. Когато се върнах, вече бях омъжена, а тях ги нямаше.

— Разбирам — погледна я със съчувствие Кейт и разклати чашата си. — А какво стана с другите на снимката? С онова момиче, което харесваше брат ти?

— Хари ли? Да, и за нея не знам накъде се запиля. Всичко може да е станало с нея. Май не помогнах много, а?

— Нищо подобно. Беше чудесно. Много ти благодаря, Тони. Беше безценен помощник.

Жената й се усмихна щастливо.

— Беше ми приятно. Вляхте малко живот в жилите ми. Мисля си, че мога да ги събера отново. Да се върнем за една вечер в осемдесет и пета година. Ще вляза във Фейсбук и ще се опитам да ги открия.

— Уведоми ме, ако се свържеш с някоя от тях — каза Кейт. Тя също реши, че ще погледне във Фейсбук, но знаеше, че Тони има по-голям шанс да чуе нещо за момичетата от дискотеката. — И не забравяй да поканиш и мен. Обичам бугито.

Тони изписка и вдигна ръце за танц.

Четирийсет и седма глава

12 април 2012 г., четвъртък

Анжела

Полицаите пристигнаха и този, който им отвори вратата, беше Ник. Беше се върнал на обяд да хапне и да прибере парите, които каза, че е оставил на масата сутринта. По принцип не се прибираше за обяд, предпочиташе пакетирана храна или наденичка от магазинчето на ъгъла, но след новината за бебето, все си намираше извинения да отскочи до вкъщи. Анжела подозираше, че го прави, за да я държи под око.

Когато му каза, че са открили Алис, той плака заедно с нея. Онзи ден след работа я бе намерил да седи неподвижно в тихата къща. Нито радиото, нито телевизорът бяха включени, а те обикновено й правеха компания, докато го нямаше. Анжела вдигна очи към него и той веднага разбра.

— Тя е, нали? Нашето бебе — каза и се разплака толкова силно, че Анжела се изплаши, че може никога да не спре.

— Не вярвах, че ще я намерим, Анжи — изхълца той. — След толкова години тя ми изглеждаше нереална. Понякога дори се питах дали въобще я е имало. Прегръщал съм я само веднъж, после тя изчезна. Мислех си, че тя е наказанието ми, понеже те нараних. Много съжалявам, скъпа. За всичко.

Анжела го успокои, но самата тя беше дълбоко разтърсена. За пръв път го чуваше да говори открито за първата им дъщеря и за чувствата си към нея. Както и за вината си. Досега не беше казвал нито дума по въпроса, дори и в най-лошите им моменти, и тя се бе питала стотици пъти дали поведението й не го бе спряло да седне и да говори честно с нея. Гневът и всепоглъщащата я мъка бяха изпълнили всеки ъгъл от общия им дом. За него оставаше само едно — да бъде силният. Но какво бе ставало в главата му през всичките тези години, запита се тя.

Сега се видя да преоткрива съпруга си и брака, който може би щеше да бъде щастлив, ако…

Тя бе върнала и себе си, и него назад към спокойните води на нежността и го бе люляла върху тях, докато и двамата не намериха покой.

— И сега какво? — я бе погледнал с очакване той. — Какво ще стане сега, Анжи?

— Утре ще дойдат от полицията да говорят с нас. Ще се опитат да разберат кой й е причинил това.

— Но възможно ли е това? След толкова много години?

— Не знам, Ник. Но сега поне знаем къде е Алис.

Те побързаха да се обадят на децата преди новината да изтече в медиите. Патрик ги бе изслушал мълчаливо, загледан в двете си деца, които играеха в двора преди лягане.

— Божичко, просто не ми го побира главата, мамо — бе казал накрая. — Къде са намерили тялото? В Улуич? На километри от болницата? Как е стигнало дотам?

„Концентрирай се върху фактите“, си заповяда Анжела, когато затвори.

Както и очакваше, Луиз избухна в сълзи.

— Как се чувстваш, мамо? Как е татко? Сигурно си съсипана — каза тя. — Тръгвам към вас.

Дъщеря им явно се бе обадила на Патрик, защото той пристигна малко след сестра си и застина в неловко мълчание, докато Луиз и Анжела плачеха прегърнати.

Когато се успокоиха и всички седнаха около масата, Анжела им разказа отново за кражбата на Алис. За пръв път от двайсет години тя разказваше историята пред семейството си, защото Ник й бе казал да престане да разстройва децата и тя бе млъкнала. Но онази вечер всичко бе изказано на глас. С изключение на изневярата на Ник. Тя се надяваше Ник да си признае сам. Тази тайна си беше негова. Но той не го направи. Изглежда, някои неща трябваше да си останат завинаги на тъмно.

— Значи утре всичко ще излезе във вестниците? — попита Патрик. — Предполагам, че медиите ще дойдат тук?

— Не знам, Пади — каза Анжела. — Надявам се да не дойдат, но ако стане така, не е необходимо да говорите с тях. Просто им кажете да се свържат с полицията.

— Ох, мамо, ще бъде ужасно за теб — каза Луиз. — Искаш ли да дойда и аз?

— Всичко ще бъде наред, скъпа — каза твърдо Ник. — Справяхме се със загубата на Алис толкова години. Ще се справим и сега.

Но оттогава започна да се връща за обяд, преструваше се, че е забравил нещо или че просто е имал път насам. И тя го обичаше за това.

Служителката на полицията, която отговаряше за връзката със семейството — миловидна жена на име Уенди Търнър — им звънеше всяка сутрин с новини за развитието на следствието или за още няколко въпроса, и Ник си отдъхна, когато я видя на вратата.

— Здравей, Уенди, как си? — чу го да казва Анжела и върна супата му отново в тенджерата. — Анди, не очаквах да те видя с нея. Анжи е в кухнята.

Детектив Синклер влезе пръв и Анжела мълчаливо придърпа един стол и за него. Уенди Търнър се облегна на плота.

— Извинявайте, че се появяваме без предупреждение — каза делово Синклер, — но исках лично да ви уведомя за хода на следствието.

Анжела седна срещу него, Ник застана зад нея и сложи ръце на раменете й.

— Какво става? — попита почти без глас тя.

— Установихме, че тялото на Алис е заровено на Хауард стрийт през осемдесетте години. Проследихме историята на мястото. Криминалистите анализираха останките около гробчето и са убедени, че бебето е оставено там поне с десет години по-късно.

Анжела отвори уста, но Ник я спря.

— Нека довършат, скъпа.

— Знам, че за вас това е ужасен стрес, но правим всичко възможно, за да разберем какво се е случило с Алис. Искам да сте напълно убедени в това.

Ник заговори пръв:

— Благодаря ви за усилията. То ще помогне ли да откриете похитителя на Алис?

— Може би — отвърна уклончиво детективът. — Ще проследим всеки, който се е заселил на това място през осемдесетте години. Това е най-малко десет години по-близко до днешния ден и се надяваме спомените на хората да са по-ясни.

— Кой би заровил труп след десет години? — попита Анжела.

— Не знаем — отвърна детектив Синклер. — Засега.

Четирийсет и осма глава

13 април 2012 г., петък

Кейт

Кейт публикува новата статия за Алис в 9:07. Беше я написала още вчера — веднага след като приключи разговора си с детектив Синклер — но изчака до днес, за да цитира Анжела, на която се обади рано сутринта: „Не знаем какво да очакваме. Но се радваме, че се намери“, беше казала тя. Последните изречения добави след обаждането на Синклер в 8:40, който й бе обещал, че ще я държи в течение.

— Внимавай със заглавието, Тери — каза тя, докато препрочиташе статията, застанала над рамото му. — Нека да не е много страховито. Мисли за родителите…

Тери, който бе написал бързо „От гроба на новородено изскача зомби“, се засмя на физиономията й и го изтри.

— Шегувам се, Кейт. Какво ще кажеш за „Алис е заровена десет години след отвличането“?

Кейт кимна, но не се успокои. Подозираше, че когато се отдалечи, той ще добави „Шокиращо разкритие на разследващите органи“ или нещо подобно, затова остана да следи, докато той шареше из текста.

— Добре. Заглавието е във Фейсбук с прибавен линк към нашия уебсайт. Хубава история, Кейт. И ексклузивна, поне за следващите трийсет секунди. Но какво е ставало там, за бога? Държали са трупа в кутия за обувки? Или във фризера? И защо са решили да го заровят след толкова години?

— И аз това се питам. Анди Синклер казва, че няма достатъчно материал, за да може да се каже дали трупът е бил мумифициран и държан над земята, или е заровен и разкопан, за да бъде преместен на Хауард стрийт. Засега го карат на предположения. Насочват усилията си към хората, преместили се в района в началото на осемдесетте.

— Ясно. Да разбирам ли, че и ти си се насочила натам? — попита Тери.

— Разбира се — каза Кейт. — И дори отивам там.

Джо бе открил Алистър Джон Соумс. Регистрацията показваше, че живее в някакъв апартамент в Пекам.

— В списъка няма госпожа Соумс, освен ако още не е дорасла за електоралния списък — каза той, докато минаваха покрай поне десетина на практика идентични заведения за пържени пилета.

Синовете на Кейт колекционираха имена на ресторанти, които предлагаха пържено пиле. Бяха започнали на шега, но вече имаха поне сто и двайсет имена в списъка си. Но поглеждайки към заведенията по тротоарите, тя реши да не споделя семейни неща с Джо.

— Като гледам, си мисля, че този Соумс не е успял да задържи парите, които някога е взимал от наемите — отбеляза тя. — Този квартал е доста беден.

„Добре. Току-виж станал по-приказлив, ако реши, че може да изкара някой паунд за това“, разсъди тя.

На адреса имаше пет избелели от времето табели с имена и над всяка от тях се виждаше звънец.

— Можеш ли да разчетеш нещо? — попита тя, взирайки се в надписите. — Виждаш ли някъде името Соумс?

По-младите очи на Джо дешифрираха надписите и Кейт заби пръст в звънеца над табела номер 4. Отговори им пълна тишина. Тя изчака малко, после звънна отново. Нищо.

— Още веднъж за късмет — каза тя, натисна продължително и силно, после направи няколко бързи удара в стил стакато, имитирайки удивителни, и добави: — Това ще събуди и мъртвец.

Чу се изскърцване и един ядосан глас изруга:

— Стига сте натискали звънеца. Кои сте вие?

— Господин Соумс? Аз съм от „Дейли Поуст“. Удобно ли е да поговорим малко?

— „Дейли Поуст“? Какво искаш?

— Пиша статия за откриването на тялото на Алис Ървинг в Улуич. На Хауард стрийт. И се нуждая от помощта ви. Господин Соумс, навремето сте били най-големият собственик в района и местните ме насочиха към вас. Казаха, че знаете всичко за всеки.

„Ласкателства, ласкателства и ако ти се стори, че не става, добави още“, казваше старият й редактор. „Ласкателството е сигурен пропуск към дома на всеки.“

— Хм. Ами, влизайте тогава — каза гласът и натисна бутона за автоматично отваряне.

Кейт влезе първа.

— Вътре сме — каза весело тя.

Соумс живееше на втория етаж. Беше отворил вратата на апартамента, стоеше от вътрешната й страна и ги чакаше. Беше тромав човек с еднодневна четина по брадата и бузите, облечен с пуловер и долнище на пижама. Разнищената връв, която служеше за колан, се поклащаше нещастно около коляното му.

— Дано да не сме ви извадили от леглото — каза Кейт.

Соумс я огледа с подозрение.

— Напоследък я карам по-бавно — отвърна той и ги поведе към хола си.

Кейт изпита усещането, че влиза в току-що обърнат наопаки и обран апартамент.

Масата беше обърната, една купа с оризов корнфлейкс бе разсипана по килима, подът бе покрит с паднали от рафта книги и случайни парчета хартия.

— Извинете ме за бъркотията. Тази сутрин имах малък инцидент — каза старецът, махайки с ръка към кочината около себе си.

Кейт изправи масата, взе купата и я сложи върху нея.

— Така е по-добре — каза тя. — Наранихте ли се?

Соумс се усмихна, доволен от вниманието й.

— Не, просто съм малко непохватен сутрин, докато се разбудя. На моите години е нормално.

— Искате ли да ви направя чай? — попита Кейт и му се усмихна.

На челото му беше изписано „Аз съм стар и самотен“ и това беше истински подарък за нея. Самотните хора обичаха да говорят.

— Каква чудесна идея! — каза той. — Бихте ли повторили името си?

— Кейт. Казвам се Кейт Уотърс, господин Соумс.

— Казвайте ми Ал — каза той и се ухили дяволито.

Стомахът на Кейт се преобърна от отвращение. „Бъди мила“, напомни си тя.

— Това е Джо Джаксън, мой колега — каза на глас.

Джо стоеше до вратата, очевидно се страхуваше, че ако пристъпи, може върху него да се стовари друга лавина от боклуци.

— Приятно ми е да се запознаем — протегна ръка Соумс.

Те си стиснаха ръцете и младият човек намери място върху страничната облегалка на един фотьойл с прокъсана тапицерия.

— Боже, доста вещи имате тук — каза той.

— Сувенири от някогашния живот. И много боклук — каза Соумс и застана до украсената с прашни орнаменти и покани за партита с позлатени ръбове от отдавнашни времена камина. Кейт забеляза, че връвта на пижамата му се разхлабва и се замоли панталонът да си остане на мястото.

— Защо не поседнем, Ал — предложи ведро тя и каза с устни на Джо да включи чайника.

— Да, разбира се. Къде искаш да седнеш, скъпа?

Той спря плъзгащата се надолу пижама и се опита да я закрепи, а Кейт отчаяно започна да търси къде да спре погледа си. Всички места за сядане бяха заети от вещи, но тя премести една купчина със списания от близкия стол и го приближи до креслото, на което явно седеше домакинът. Той се засуети около нея, пооправи това-онова, потупа я по рамото, докато й помагаше да седне, после зае собственото си място. „Джентълменът си остава джентълмен и на сто години“, помисли си с крива усмивка тя.

— Така. Искаш да си говорим за апартаментите ми на Хауард стрийт? — каза той, готов да й предаде малко от своите знания и опит.

— Да, и по-конкретно за осемдесетте — каза Кейт.

— Имах пет къщи на улицата по онова време, ако си спомням добре. И още дузина на други места. Жива империя.

— Наистина ли? Невероятно — възкликна Кейт, окуражавайки човека. — Сигурно сте имали хиляди наематели.

— Така е — засмя се Соумс и дяволчето отново се мярна в очите му. — После ги превърнах в апартаменти за даване под наем. Помня, че имаше много момичета.

— Не се и съмнявам — каза Кейт и Соумс й намигна. Беше за част от секундата, но този жест й каза много. Отново й се повдигна.

Потракването на порцелановите чаши оповести завръщането на Джо, който се появи с поднос, върху който всичко тъмнееше от стара мазнина. Кейт се опита да пие, без да докосва ръба на чашата.

Не че не беше влизала и в други много по-ужасни домове. Веднъж се наложи да прескача кучешки изпражнения, за да може да говори със собственика на дома. Имаше и една майка, която бе сервирала чай и пържено яйце на дъщеря си в тиган, оставен директно на страничната облегалка на дивана. „Други хора, друг живот“ си каза тя.

Кейт остави лепкавата чаша на пода.

— Ще изчакам да изстине — каза като извинение и мина на въпроса. — Случайно да сте запазили списъка с наематели на Хауард стрийт, господин… ъ, Ал? — попита тя. — Ще ни е от голяма полза да видим кой е живял там по времето, когато са заровили Алис. И… ще ми е много интересно да ми разкажете как сте живели по онова време. Да чуя спомените ви.

Соумс се изчерви от удоволствие.

— Щом искате, разбира се.

— Имате ли някакви снимки от онова време? С удоволствие ще ги разгледам.

— О, да — отвърна поласкан старецът. — Пазя всичко.

Кейт изпрати Джо да вземе сандвичи, а тя продължи да очарова стария мъж. Минаваше един часът и тя му предложи да приготви нещо за обяд, но в хладилника нямаше нищо, освен мухлясал пай със свинско и наполовина празна бутилка с джин.

— Не успях да отида до магазина тази сутрин — каза Соумс, а тя се запита откога не е излизал от къщи този човек.

— Никой ли не ви помага с домакинството? — попита тя.

— Момичето в апартамента на първия етаж отскача понякога да види дали съм жив — каза тъжно той. — Прекрасно момиче. С дълга красива коса и много приятна фигура.

— М-да — каза Кейт. — Но аз имах предвид чистачка или поне някой, който да пазарува.

— Не, нямам нужда от това. Добре съм. Справям се сам години наред. Откакто жена ми ме заряза.

— Сигурно си самотен — каза тя. — Имаш ли семейство, Ал?

— Да. Две деца. Момче и момиче. Но те си имат собствен живот. И свои деца. Не искат да се занимават с дъртак като мен. А и аз също предпочитам да съм независим — каза той.

На Кейт й се стори, че вижда сълзи в очите му и механично го потупа по ръката.

Той веднага хвана пръстите й и ги стисна силно, силата на хватката му я изненада.

— Имаш прекрасни очи — каза той.

— Ти също. Хайде да погледнем онези снимки.

— Те са в спалнята — каза тихо той. — Но ти и друг път си влизала в странни мъжки спални, нали?

— Не мисля — отвърна тя, следейки внимателно флирта на мъжа и преструвайки се, че чака Джо всеки момент да отвори вратата. Всичко беше прекалено в стил Лесли Филипс[6], за да й харесва. Беше сигурна, че ако се наложи, ще може да отблъсне с лекота мъж на възрастта на Ал, но не й се щеше усилията й да завършат по този начин.

— Ти остани тук — каза твърдо тя. — Аз ще ги донеса.

Той й каза, че албумът и кутията със снимки са върху гардероба и тя взе стола, за да ги достигне.

Завесите в спалнята все още бяха спуснати. Тя ги вдигна и помещението се изпълни със светлина. Бледото слънце проникна през прашните прозорци и разкри мизерна картина като от романите на Дикенс. Чаршафите на леглото бяха сиви и на петна, а под леглото имаше нещо, което й заприлича на нощно гърне. Докато се качваше на стола и оглеждаше тъмното място над гардероба, тя се опита да не поема въздух през носа. Изведнъж чу гласа на Ал съвсем близо до себе си.

— Намери ли ги? Оттук имам чудесна гледка.

Кейт погледна надолу и изруга наум факта, че бе решила днес да облече пола. Той седеше на прага и оглеждаше жадно краката й. „По дяволите! Този човек трябва да е съвсем отчаян, за да се захласва по едни петдесет и пет годишни колене“, помисли си тя.

— Мисля, че трябва да са тези — измърмори бързо.

— Чакай да ти помогна — каза той и тръгна към нея, но Кейт слезе елегантно от стола, оставяйки го между себе си и домакина.

— Няма нужда. Справих се и сама — каза тя. — Ето, вземи тези, а аз ще донеса останалите. Нека да ги разгледаме в другата стая. Там е по-светло.

Видимо разочарован, Ал Соумс се обърна и се затътри обратно към фотьойла си.

Кейт побърза да се качи отново на стола и да види дали не е пропуснала нещо. Ръката й опря в някаква хартия и тя я дръпна към себе си. Беше стар пощенски плик, тикнат между гардероба и стената. Покрит с прах, пликът не беше запечатан, отпред някой бе написал небрежно „партита“. Тя погледна вътре и откри купчина снимки.

— Какво правиш там? — провикна се Ал от хола.

— Нищо. Идвам. Просто изтупвам праха от дрехите си — отвърна тя.

В момента, когато се появи в стаята при него, Джо звънна на вратата и двамата подскочиха в синхрон. Кейт пъхна плика в чантата си и му отвори, после се спусна да му помага да разопаковат храната.

— Хайде да разположим снимките върху масата, за да можеш да ги виждаш всичките — каза на Соумс, когато свършиха.

Тя изчисти плота, сваляйки на купчини всички джунджурии от него, и подреди снимките като карти таро.

— Ето ни — възкликна Соумс. Застанал до лакътя й, той сочеше към снимка, на която беше с още един мъж и две момичета. Мъжете се смееха в обектива. Момичетата — не.

— Бяхме големи донжуани — захихика той. — Карахме ги по списък. Всичко под ножа.

— Кой е другият мъж? — попита Джо.

— Приятел от хубавите дни. Живееше на Хауард стрийт. Добрият стар Уил. Но после му изгубих дирите. Ау, виж тази…

Снимките се трупаха една след друга, модата се сменяше, косите ставаха по-дълги, после къси, минаваха десетилетия.

Кейт се взираше във всяка снимка, във всяко лице, което според нея можеше да е от полза.

— Наемател? — питаше и ако Ал кимнеше в съгласие, слагаше снимката в отделна купчина. Той беше добър с имената, но за другите подробности обеща да вземе счетоводните книги от бившия си счетоводител.

— Това ще е чудесно — насърчи го тя. — Междувременно, мога ли да взема няколко снимки от тези?

— Разбира се, ако това ще помогне — отвърна той.

Кейт разбра, че с малко ласкателство може да върти този мъж на малкия си пръст. Събра отделените снимки, извади плика от чантата си и ги мушна вътре.

— Така ще трябва да дойдеш пак, за да ми ги върнеш — изкиска се той.

Джо улови погледа на Кейт и вдигна вежди в знак на съчувствие.

— И кога продадохте апартаментите, господин Соумс? — попита той, поемайки щафетата.

Соумс спря да се смее и се замисли.

— Трябва да има петнайсет, дори двайсет години.

— Отдавна е било.

— Да, продадох в лошо време и предприемачът ме измами. Напълни се с пари. И както виждате… — Той огледа стаята. Очите на Джо последваха неговите. — Останалото взе съпругата.

Джо кимна, въздъхна и се наведе към Соумс, за да му покаже, че цялото му внимание е за него.

— След това се превърнах в ПНГ — каза Соумс, но когато видя неразбиращия поглед на Джо, поясни: — Персона нон грата. Вече не бях добре дошъл. Поканите за партита секнаха, времето започна бавно да се изнизва… — Той се усмихна към Джо. — Обичах тези партита, човече. И момичетата винаги бяха навити.

— Сигурно са били славни времена — отвърна на усмивката му Джо.

„Момчешки залъгалки“, помисли си Кейт.

— Наистина беше велико. Момичета, накъдето се обърнеш. — Той се наведе по-близо до Джо, за да не може Кейт да го чуе. — Ако не ставаше със сладки приказки, винаги имахме подръка нашите малки помощници — засмя се той. Груб, мръснишки смях.

— Малки помощници? — вдигна вежди Джо и Кейт притаи дъх. Въпросите стигнаха твърде далече.

— Така се казва — побърза да каже Соумс, но смигна съучастнически на Джо.

Четирийсет и девета глава

13 април 2012 г., петък

Кейт

Най-после Кейт и Джо излязоха от апартамента на Соумс и спряха на тротоара да си поемат дъх като участници в надбягване.

— Боже мой, това беше отвратително — измърмори Джо.

— Добре дошъл в моя свят — каза Кейт. — Хайде, давай да се махаме по-бързо.

Те седнаха в колата и през следващите десетина минути нахвърляха в бележниците си бележки върху разговора си с бившия собственик. Кейт реши да не вади своя горе в апартамента, знаеше, че Соумс ще си затвори устата, ако разбере, че думите му се записват. Беше включила диктофона в мига, когато прекрачиха прага на Соумс, но не беше сигурна колко от разговора беше записан и с какво качество. И тримата бяха влизали и излизали от стаите по няколко пъти. Надяваше се да има нещо полезно. Щеше да провери по-късно.

По принцип Кейт не се доверяваше на записващи устройства. Тези творения бяха твърде капризни и темпераментни за нейния вкус: заяждащ бутон, изтощени батерии, а много често вместо гласове, след това слушаше статичен шум. Затова предпочиташе стария метод с писането на ръка, наричано от онлайн поколението в занаята „аналоговия вариант“. Като млад репортер се беше изучила на бързопис от един бивш японски супержурналист. Той беше слабичък весел човечец, който си имаше забавен номер: влизаше в стаята и с летящ крак достигаше ключа и изключваше осветлението. Исак Питман я бе научил на много неща, но да записва хиляда думи в минута беше дело на нинджата.

Кейт и Джо бяха останали в апартамента два часа и половина, но паметта й беше добре тренирана и тя бе запомнила целия разговор. Това беше от изключителна важност за професията й, но вършеше добра работа и вкъщи при споровете със синовете й. „Ти не забравяш нищо, мамо — бе казал Джейк при една от последните караници, свързани с бъдещето му. — Никога не подминаваш нищо.“ И беше прав. Кейт си спомняше неща, които хората бяха казали отдавна, думите просто светваха в главата й като неонови лампи.

Соумс бе използвал няколко фрази, които бяха интересни и ключови. Тя сложи звездички на всяко изписано име в бележника си, на местата, където разговорът бе замирал и на такива важни според нея фрази.

„Обичах тези партита… Момичетата винаги бяха навити… Ако не ставаше със сладки приказки, винаги имахме подръка нашите малки помощници“, написа тя, добавяйки „Алкохол? Наркотици? Рохипнол?“.

Джо също бе извадил своя бележник и пишеше в него, но с измъчен поглед, познат на Кейт от лицата на синовете й, когато пишеха домашните си на масата в кухнята. Стив им помагаше с математиката и физиката, а тя се оправяше с есетата. Работа в екип.

— Запиши всичко, което си спомняш, Джо — каза тя. — После ще ги сравним.

В офиса тя отвори плика и извади снимките. Добави и онези, които бе взела от гардероба.

Образите бяха леко избледнели — фотографската хартия губеше свойствата си с годините — но съдържанието беше на фокус. Голи крайници, разпилени дрехи, неподвижни, безжизнени лица.

Тя ги събра набързо и ги занесе в тоалетната, искаше да ги разгледа на спокойствие.

Взря се внимателно във всяка една и с треперещи ръце започна да изучава лицата на жените и момичетата. „Всички са били нечии дъщери“, помисли си тя. „Добре че имам момчета. Как може човек да опази момичетата си от такава подлост?“

„Всички определено изглеждат дрогирани“, каза си тя, докато изследваше полузатворените мъртви очи на снимките.

— Изглеждаш толкова млада, почти дете — каза тя на едно от момичетата.

На някои снимки се мяркаше и извършителят — рамо, ръка, част от лицето на Соумс, което тя разпозна. Това бяха снимки — трофеи. Убийство, увековечено от извършителя.

Кейт се опита да проникне под повърхността, прикова очи в снимките в опит да види нещо, което би й разказало цялата история или поне парченце от нея, като плочка от мозайка. Постави ги на пода и ги разпръсна.

Нина, секретарката на новинарския блок, я завари на колене, заобиколена от десетки снимки, и на път за тоалетната спря до нея.

— Божичко, Кейт, за малко не се спънах в теб. Какво правиш на пода? Молиш ли се, или нещо друго?

Нина се радваше на слава, тя беше последният останал компютърен гений в офиса.

— Извинявай, Нина. Исках да разгледам тези снимки, без някой да наднича през рамото ми. Много са… разстройващи.

Нина приклекна до нея.

— Боже мой! Какво става тук? — ахна тя.

— И аз това се питам — отвърна Кейт. — Според мен някой е дрогирал и изнасилил тези жени.

— Ах, какво животно само! — възкликна Нина. — И си е имал собствен фотограф?

Кейт я погледна стреснато. Тя беше права. Толкова беше заета да гледа лицата на момичетата, че не съобрази простичкия факт, че в случая извършителите са били двама. Фотографът и мъжът на снимките. Това не беше селфи. Беше нагласено предварително.

— Нина — каза развълнувано тя, — ти си истинско съкровище.

Нина я погледна смутено, но и доволно.

— Радвам се да помогна с каквото мога. Сега, ако обичаш, ми помогни да се изправя.

Петдесета глава

13 април 2012 г., петък

Ема

Събудих се обляна в сълзи. Не беше в съня ми. Лицето ми беше мокро от истински сълзи и аз лежах свита на кълбо в моя край на леглото. Опитах се да успокоя дишането си, за да не събудя Пол. Наложих си да не мисля за онова, което сънувах.

Но е невъзможно. Той прониква във всяка моя клетка. Един и същи сън, който сънувам години наред.

Всичко започна, когато бях на петнайсет. Помня как се будех тогава, неспособна да помръдна, нито да дишам. Предполагам, че тогава ги нарекоха „нощни кошмари“. Но не можеха да си представят за какво става въпрос. В този сън едно бебе ми говореше ядосано разни неща, следваше ме с малките си крачета като гротеска. Започваше да удря по вратата ми, настояваше да влезе. Но аз натисках затворената врата и плачех.

Винаги се събуждах в мига, когато вратата въпреки всичко се отваряше.

Отварях очи, скована от ужас, със стегнати от железен обръч гърди и вик на ужас в гърлото. Трябваше ми цяла вечност, за да мога се размърдам и да успея да си поема дъх. Минаваше време, докато разбера къде съм и се уверя, че всичко е било само сън, че мога отново да затворя вратата.

Помня как заравях лице във възглавницата, когато Джуд се размърдваше в спалнята си под моята, защото ме бе чула. Тогава забавях дишането си и се преструвах, че спя.

Понякога успявах, но понякога вратата на спалнята на Джуд изскърцваше и аз чувах босите й крака да приближават по коридора.

— Махай се, мамо — прошепвах, за да я накарам да стои настрана. Но не помагаше. Тя открехваше вратата и питаше:

— Добре ли си, Ема? Чух те да плачеш.

Аз лежах мълчаливо с гръб към нея. Не знаех какво да й кажа. Повечето пъти тя изчакваше и когато не реагирах, ме погалваше по главата и си тръгваше, но онази нощ седна на леглото ми. В края на краищата присъствието й ме принуди да заговоря.

— Просто лош сън. Мисля, че ядох прекалено много на вечеря. Няма друго.

— Сложи съвсем мъничко в устата си. Отслабваш… Тревожа се за теб. И Уил също. Знам, че не ти е лесно, но това са предизвикателствата на израстването. Ще ми се да знам какво ти се върти из главата, Ема. Моля те, разкажи ми!

— Няма нищо — казах бързо. Нямах представа, че беше забелязала толкова много неща. Мислех, че съм невидима. — Просто имам малко проблеми в училище.

— Ох, Ема, какво става с теб? Вървеше толкова добре. Но сега не виждам изобщо нещо да те интересува.

Обръщам се по гръб и докосвам лицето на Пол, за да се уверя, че е до мен. Той ме прегръща през гърдите и в съня си ме притиска до себе си. Толкова много исках да се гушна в мама онази нощ. Но се страхувах.

Страхувах се, че тялото ми ще ме издаде.

Пол се тревожи толкова много за мен, че се обажда и отлага лекцията си за тази сутрин.

— Ще работя от вкъщи, Ем. Не мога да те оставя в това състояние — казва той.

Опитвам се да възразя, но нямам сили. Качвам се горе и се опитвам да поработя, но не се получава. Думите се разбъркват в главата ми и се повтарят като стара грамофонна плоча дотогава, докато ми се приисква да закрещя. Ставам и слизам долу да си направя кафе, като включвам радиото за компания.

Музиката спира и говорителят от обедните новини съобщава, че има развитие по случая с Алис Ървинг. Спирам и чакам, забравила за чая, който изстива на масата. Налага се да изслушам три-четири новини за олимпиада, за политика и за войни. И изведнъж говорителят казва, че бебето е заровено там през осемдесетте. Изтърсва го просто така. „Не!“, извиквам към радиото. Искам да си върне думите назад. Да каже, че е направило грешка. Но гласът продължава, споделя, че полицията е направила нови разкрития, които преместват заравянето на трупа поне с десет години след нейното похищение.

Не знам какво да мисля. Всичко е погрешно. Възприемам всичко по грешен начин.

Пол влиза ненадейно в кухнята и аз подскачам. Забравила съм, че си е вкъщи, и се изплашвам, когато се появява внезапно.

— Какво става? — пита той.

— Просто чух нещо по новините. Минават ми глупави мисли, това е — казвам в опит да успокоя положението, но говоря прекалено високо и той забелязва.

— Какво казаха по новините? — пита той.

Искам да излъжа. Но не мога. Не мога да намеря думи в главата си.

— Говорят за едно бебе — казвам накрая. — Версията им е невярна. Правят ужасна грешка.

— Ела, ела седни. Отново се разстройваш за нищо — казва той, хваща ме за ръката и ме води да седна на масата до него. — Кажи ми защо се тревожиш толкова за това бебе.

Поглеждам го в очите и казвам:

— Мисля, че това е моето бебе.

И виждам как лицето му се сгърчва.

— Ти нямаш бебе, Ем — казва тихо. — Помниш ли? Решихме, че няма да имаме бебе. Защото ти не беше готова.

Махам с ръка да прогоня думите му.

— Не твоето бебе, Пол. Моето.

— Защо го казваш, Ем? Никога не си споменавала за бебе — казва той и търси истината в очите ми. Виждам, че го плаша. Разбирам колко налудничаво звучи всичко.

— Не исках да знаеш за него. Никой не знае — прошепвам аз.

— Дори и Джуд? — пита Пол.

— И тя не знае — казвам и виждам недоверие в погледа му.

— Виж, днес не си много добре. Ще донеса лекарствата.

Петдесет и първа глава

13 април 2012 г., петък

Джуд

Тя вдигна телефона. В началото не разпозна гласа и за един прекрасен момент си помисли, че е Уил. Но беше Пол. Пол на Ема.

„Какво иска пък сега“, си каза ядосано.

— Здравей, Джуд — поздрави той.

„Добре поне че не каза «Джудит».“

— Здравей, Пол. Каква изненада.

— Виж, извинявай, че ти звъня изневиделица, но се тревожа за Ема.

Джуд седна и стисна слушалката с две ръце.

— Какво е станало?

Пол се поколеба за момент в търсене на правилния подход.

— Ем се тревожи много във връзка с откриването на скелет на някакво бебе на Улуич — каза той.

— Онова на Хауард стрийт ли? — попита тя. — Да, тя ми спомена. Това е улицата, на която живеехме.

— Да, знам — каза Пол и млъкна отново.

— Явно се опитваш да ми кажеш нещо. Хайде, стреляй — каза Джуд. Не искаше да бъде толкова рязка, но той я изнервяше с това дълго зловещо мълчание.

— Извинявай… ами… Ема казва, че бебето е нейно.

Джуд извика от удивление.

— Нейно ли? Какви глупости само! Нали казаха, че името му е Алис Ървинг?

— Да, но полицията има нова информация. Казват, че е заровено през осемдесетте години и това доведе Ем до паника.

Джуд застина. Но само за момент.

— Така ли? Не бях чула за това. И въпреки това няма смисъл. Виж, Пол, ти не я познаваш толкова добре, колкото аз. Връзката на дъщеря ми с истината винаги е била нестабилна.

— Мислиш, че си го е измислила?

— То е очевидно. Ако трябва да сме честни, като млада си измисляше непрекъснато разни неща. Глупави лъжи за баща си и за моя приятел. Няма нужда сега да се връщаме към това, но май наистина е разстроена, защото когато дойде на обяд миналата седмица, двете говорихме за едно време — за лошото време в нашия случай.

— Не ми е споменавала за това — каза Пол.

— Не? Ами вероятно не е искала да знаеш какво кошмарно дете беше като тийнейджър. Нали знаеш, че накрая я помолихме да си тръгне?

От другата страна на линията отговориха с мълчание.

— Пол? — попита Джуд.

— Да, тук съм. Горката Ема. Не съм знаел за това. Тя никога не говори за детството си. Но ти каза „ние“. Мислех, че с Ема сте живели сами. Тя ми е казвала, че не знае кой е баща й. Кой друг е живял с вас?

— Моят приятел, Уил. Ема сигурно ти е споменавала за него.

— Не мисля — отвърна Пол.

— Колко странно! Но при всички случаи не беше „горката Ема“. Ние бяхме горките. Нямаш представа какво беше — каза Джуд, готова за защита. — Защо не накараш Ема да ми звънне? — продължи тя. — Ще ми се да си поговоря с нея за тези неща. Може би ще успея да я успокоя.

— Ще й предложа, Джуд. Дочуване.

Тя отиде до камината и взе снимката на Ема от рафта. Когато я направиха, дъщеря й беше на две, облечена в малка шотландска поличка, която майка й донесе от една почивка в Шотландия, и се усмихваше широко в камерата. „Това малко личице.“

Когато навремето бе мечтала за бебе, Джуд никога не бе стигала по-далече от периода на люлката, не осъзнаваше факта, че едно бебе би означавало намеса на друг човек в живота й. Беше се виждала като Мадоната с младенеца, до момента, когато природата изтръгна Ема от ръцете й и я превърна в самостоятелна личност.

Много неща трябваше да й подскажат какво се задава — късият, но ужасен период на ежедневни скандали, докато живееха още с родителите й, последван от непрестанните въпроси на плашещо умната петгодишна Ема, докато й разкриваше света на книгите. Джуд си мислеше, че познава добре дъщеря си, но острата промяна в детето й, когато то навърши тринайсет, беше смайваща. Ема разцъфна кажи-речи за няколко седмици, но заедно с това пусна и бодли. И то в най-неподходящия момент — началото на връзката й с Уил.

Уил беше нейна опора в онази мръсна работа с Даръл Мур. Тази идиотска любов на дъщеря й беше удар в гърба за Джуд. Ема беше само на тринайсет, още дете.

— Той на практика е педофил — каза тя на Уил, но той й забрани да подава жалба в съда, каза, че на Ема ще й дойде прекалено много. Винаги мислеше за Ема.

Освен това тя знаеше, че ако се обади в полицията, те щяха да започнат да задават въпроси. А веднъж започнат ли с въпросите…

Добре че разбра за това, преди Ема да успее да съсипе целия си живот, както и нейния.

„Уил беше дар от бога през онази осемдесет и четвърта“, помисли си тя. „Беше прекрасно време. Кратко, но хубаво. Ема наистина започна да излиза от черупката си.“

Тя си припомни грижите на Уил за нея и Ема. Той винаги беше насреща, разсмиваше ги, оправяше им настроението. И Джуд си позволи да си помисли, за втори път, че той е правилният човек, тяхното бъдеще. Ала изведнъж всичко се разпадна. Не се получи, неясно защо. Не, беше ясно. Заради Ема.

Връщането към онова безочливо плашещо поведение стана буквално за една нощ.

Ема се оттегли в стаята си, сложи на вратата надпис „Не влизай“ и престана да разговаря с тях, освен ако не беше принудена. Изгуби интерес към всичко — освен към храната. Джуд си спомни как трупваше храна в чинията, качваше я горе в стаята си и се тъпчеше, тъпчеше. И естествено, напълня. „Дебеланка“, така я наричаха по онова време. Но това надебеляване сякаш беше преднамерено. Саботираше себе си.

Оттеглянето й от общия живот беше почти пълно. Като Барбара. Барбара също стана мълчалива, не казваше какво не е наред. Уил заяви, че е депресиращо, и накара Джуд да й каже да си потърси друга квартира.

Но не можеха да постъпят така с едно четиринайсетгодишно момиче, нали? Трябваше да изчакат още осемнайсет месеца. През това време страхът на Джуд от промяната на дъщеря й се смени с гняв, защото според нея поведението й беше себично и цинично.

— Не заслужавам това — оплакваше се тя на Уил. — Имам право да съм щастлива.

Уил се бе съгласил, но й каза, че не бива да взима всичко толкова навътре.

— Това е част от израстването, Джуд — каза й той. — Тя те изпитва. Така правят момичетата на нейната възраст. Ще го израсте. Трябва да й дадем малко пространство.

И те започнаха да прекарват все по-малко време у дома, излизаха на театър или на вечеря, като оставяха проблема у дома. Месеците минаваха и понякога, когато нощем чуваше Ема да плаче, Джуд усещаше вина, но наежена като таралеж, дъщеря й не й позволи да я утеши и да й покаже любовта си. В един момент престана да се тъпче с храна — поне това — но продължаваше да я отблъсква със своето равнодушие, докато малко по малко любовта към дъщеря й избледня.

За разлика от Ема Уил беше винаги до нея, готов да й предложи рамо, на което да поплаче.

— Днес беше непоносима. Сигурно й е дошъл цикълът. Не й обръщай внимание, Джуд — казваше той и я хвърляше в леглото. И Джуд насочи енергията си към по-добрата част от своя живот — Уил.

„Всеки би постъпил така, нали?“

Когато обаче решиха да се оженят, нещата се влошиха драстично. Всъщност тя го реши и в момент на буйна страст той се съгласи.

— Време е да се установя — й каза, докато пушеха от общата цигара след любовния акт. Не беше романтичното обяснение, на което се бе надявала, но пак си беше обяснение.

Да каже на Ема беше истинско изпитание за нея. Още помнеше настъпилата в стаята тишина, когато й съобщи.

— Той ме прави щастлива — й бе казала Джуд и бе добавила наум, „Не като теб“.

Новината отприщи някаква нова сила у дъщеря й и грозното мълчание се замени със затръшване на врати и театрални мелодраматични изпълнения. Арогантното й поведение стана кресливо и предизвикателно. Ема започна да демонстрира открито враждебността си към Уил, обвиняваше го, че третира жените като вещи, че е мъжка шовинистка свиня и сумтеше неодобрително винаги, когато той влезеше в стаята.

В началото Уил приемаше обидите със смях, но Джуд виждаше, че новата Ема му действа зле. Всеки път стоеше нащрек, сякаш си имаше работа с неизбухнала бомба.

Всички се изнервиха. Тя и Уил се хванаха за гърлата, караха се шепнешком в хола, за да не ги чуе Ема. Уил започна да се губи с дни, после се появяваше сякаш нищо не се е случило. Когато я притисна да избере „аз или Ема“, тя се ужаси, но той й обясни всичко толкова ясно.

— Така ще е най-добре за Ема. Като я извадиш от обичайната й среда, й даваш възможност да порасне — каза той.

И в това имаше логика. Тя я усети, докато го слушаше. Естествено, тази, която трябваше да съобщи новината на Ема, беше тя.

— Решихме, че трябва да поживееш известно време при баба си и дядо си, Ема — й каза тя. — Всички имаме нужда да си починем. Разбираш го, нали? Не може да продължава така.

— Но това е моят дом — бе казала Ема. — Защо ме гониш от него? Това негова идея ли е?

— Не. Да, но аз съм напълно съгласна с него — бе отвърнала Джуд.

Дъщеря й се бе усмихнала с онази многозначителна усмивка и тя си бе изпуснала нервите.

— Ти си виновна за всичко — развика й се Джуд. — Ти искаш да изгониш Уил. Той предпочита да си отиде, отколкото да търпи всичко това. Няма да ти позволя да съсипеш живота ми. Ти беше огромна грешка от самото начало.

Тя помнеше ясно лицето на Ема в онзи момент. Бяло като тебешир.

Петдесет и втора глава

14 април 2012 г., събота

Ема

Хари реши да се видят на обичайното им място. Когато й звъннах, веднага разбра, че нещо се е случило, но не попита нищо. Тя знае кога да си държи езика зад зъбите. Каза само:

— Хайде да идем в парка, Ем. Да поседим там и да ми разкажеш какво става.

Трябва да я виждам по-често, но и двете сме много заети. Така си казвам за оправдание, но знам, че страня от нея, защото е част от миналото ми, а аз искам да го държа далече от настоящето. Хари се видя с Пол няколко пъти, но аз внимавах много да не остава насаме с него. Защото знае много неща, а не искам той да ги научава изневиделица.

Горката Хари, вината не е нейна и усещам, че се засяга, когато не отговарям на съобщенията й. Може би е по-почтено изцяло да я отрежа. Но не мога. В дни като днешния тя е единственият човек, когото искам да видя. Пол настоява да се обадя на Джуд. Но не мога. Не и след онова, което каза тя. Имам чувството, че отново затваря вратата зад гърба ми.

Слизам от метрото и тръгвам към малкото кафене близо до езерото в Хайд Парк, което Хари толкова обича. Тя може да дойде пеша от дома си, а за мен е истинско удоволствие да поседя на слънце.

Пол си мисли, че съм на лекар. Ще ми звънне след трийсетина минути и аз ще трябва да лъжа какво ми е казал доктор Красавец. Няма нищо. Знам какво да кажа. Репетирах в метрото.

Чувствам се добре, затова прочитам още веднъж статията на Кейт Уотърс. Втората статия. Тя е по-дълга. Има повече подробности и са включени повече хора. Те изказват мнения, предполагат какво се е случило. Но в центъра на всичко е малката Алис Ървинг. Има само една нейна снимка, толкова замъглена и стара, че е трудно да се разбере какво вижда човек. Но има снимка на майката, на Анжела Ървинг, в градината на къщата на Хауард стрийт.

Усещам как истината започва да прозира и всички ще я видят. Няма начин да си остане в тъмния ъгъл.

Посягам към телефона да се обадя на Кейт Уотърс, за да разбера кого подозира тя, но виждам Хари да върви към мен. Ще звънна по-късно.

Хари ме прегръща здраво, после ме избутва от себе си и ме оглежда внимателно.

— Божичко, Хари — изпъшквам аз. — Добре съм.

Но и двете знаем, че не съм добре. Хари се стоварва върху стола и оставя голямата си чанта на съседния.

— Да, да, добре си — казва тя. — Между другото, наистина изглеждаш отлично.

— Изглеждам ужасно. В момента трябва да съм на лекар — казвам и тя вдига вежди.

— А защо не си?

— Не ми се ходи — отвръщам и взимам ламинираното меню. — Но ако Пол се обади, трябва да го излъжа. Ох, не ме гледай така. Ти си правила и по-лоши неща.

Тя се засмива и издърпва менюто от ръцете ми.

— Всъщност трябваше да отида на лекар миналата седмица, но си го спестих, затова няма да задълбаваме — казва тя.

— Ти пък за какво? — питам я аз.

Хари извърта устни.

— Бучка на гърдата ми. Е, не е точно бучка.

— Идиотка! Веднага отивай! Назначи си нов час за преглед и иди.

— Добре де. Ще отида утре. Какво искаш за пиене?

Проследявам я с поглед, докато влиза в кафенето, за да поръча, и благодаря на Господ, че я има.

Хари беше тази, която ме накара да се замисля за живота си и да направя нещо. Нахлу в барчето, където работех, през лятото на деветдесет и четвърта и промени всичко. Тогава си изкарвах парите, като точех бира, размразявах овчарски пай и продавах минерална вода.

— Ема! — извика тя, когато ме видя, докато носех таблата с напитки за съседната маса. Толкова странно ми се видя да се срещнем отново. Бяха минали години, всичко вече беше далече зад гърба ми, може би затова Хари ми се стори хем позната, хем някак далечна, като известен човек, когото срещаш на улицата, и в първия момент не можеш да се сетиш откъде го познаваш.

Хари не приличаше на най-добрата ми приятелка, каквато я помнех от последната ни среща.

Новата Хари беше ослепителна, с шити по поръчка панталони и сако, с дълги лакирани нокти, изправена коса и скрити зад огромни слънчеви очила очи.

Предполагам, че аз също вече не изглеждах като най-добрата й приятелка. Бях израснала висока, с къса изрусена коса и слаба като клечка. На снимките от онова време приличам на хероиново зависима.

— Здравей, Ема — каза тя.

Може би тайно бях очаквала един ден тя да се появи отново в живота ми. Или просто се бях надявала. Замислех ли се за миналия си живот, винаги ми ставаше мъчно за нея. Понякога ме подсещаха най-дребни неща — песен по радиото, която и двете обичахме и често си припявахме, употребяван от нея израз — и замръзвах на място. Отново се чувствах тийнейджър. Само за миг. После се връщах при мазните полупразни чинии или при апарата за бира.

Беше трудно да си спомня колко близки бяхме, когато се видяхме отново. В първия момент се отдръпнах, сякаш беше заплаха за мен.

— Здравей, Хари — казах забързано, — сега не мога да спра. Имам много поръчки.

Тя вдигна очилата на челото си и се взря в мен.

— Няма проблем — каза. — Ще почакам.

По-късно, когато седнахме двете в парка — в същия парк — с кенчета сайдер и пликчета с чипс в ръце, като онова време, си казах, че може би тя е моят будилник.

Хари знаеше, че бях отишла да живея при баба и дядо, но тогава си тръгнах, без да се сбогувам с нея, и когато се срещнахме отново, тя все още беше бясна, дето я бях изоставила по този начин. Успокои се чак когато й обясних, че Уил и Джуд ме бяха изгонили. После й казах, че съм напуснала училище почти веднага, защото не исках да съм обвързана с нищо.

— Избрах свободата за сметка на дипломата и ипотеката — се бях изпъчила аз. — Исках да правя каквото ми се прави, и да отида където си поискам.

Хари ми хвърли един от нейните пронизващи погледи и ми каза:

— Тогава защо стоиш тук, вместо да покоряваш света?

Сайдерът и носталгията отслабиха защитните ми сили и аз се разплаках. Едрите сълзи започнаха да капят в плика с чипса. В онзи момент закопнях, физически закопнях да бъда отново себе си. Да бъда момичето, което Хари някога познаваше.

Тя ме прегърна и мълчаливо ме притисна до себе си.

— Защото съм нищожество — успях да кажа през сълзи.

— Не и за мен — каза тя и замълча в очакване.

Започнах да й разказвам как наистина се чувствах в онзи момент.

— Джуд все ми повтаряше, че мога да стана каквато си поискам — започнах хлипайки. — Но истината е, че съм никой.

Годините в кръчмата, обслужването на клиентите, смяната на леглата, чистенето на тоалетните, събирането на мръсните чаршафи, срещата с мръсни хора и местенето от работа в работа ме бяха изхабили.

— Не мога да се измъкна, Хари, това е проблемът. Понякога имам чувството, че се движа сред гъста мъгла. Не знам какво ме очаква утре. Страх ме е да направя крачка напред. Но можеше да е по-зле. Затова си повтарям непрекъснато: стой, където си. Така е най-безопасно.

— Какво е станало с теб, Ема? — попита тя.

— Имах бебе — отвърнах.

— Ох, Ем!

— Не можех да ти кажа. Не можех да кажа на никого. Направих нещо ужасно.

Тя отново замълча.

— Много съжалявам — каза след малко. — Но мисля, че в онзи момент си действала правилно.

Помня, че забележката й ме стресна. Как беше възможно направеното от мен да бъде правилно? Но после осъзнах, че според нея съм направила аборт и в първия миг бях готова да я поправя. Но мисълта, че така няма нужда да обяснявам нищо, ме спря.

— Какво искаш да правиш, когато пораснеш? — попита ме тя, когато се успокоих.

Сложих глава на рамото й и се размечтах.

— Искам да вляза в университет.

— Добре — кимна тя. — Ще ти трябва отлична диплома, но с твоя огромен мозък…

— Не съм сигурна колко от него е останало — казах и тя стисна ръката ми.

— Много — увери ме тя. — Е, как ще стане?

— Мислех си, че може да посещавам вечерно училище.

— Добър план.

— Да. Отново ще бъда ученичка — засмях се и за пръв път от много време се усетих отново лека и безгрижна.

Но сега в главата ми няма и грам безгрижие. Кафето ми изстива, докато се опитвам да разкажа на Хари всичко и нищо.

Знам, че разговорът неминуемо ще стигне до Алис Ървинг — връзката с Хауард стрийт е като червен светофар.

— Какво мислиш за тази история с бебето? — пита тя. — Тогава често стояхме в градината ти, нали? Помниш ли последното лято, преди да отидеш при баба си и дядо си? В градината си имахте плажни столове, помниш ли? Вечно се карахме кой да седне на жълтия.

— Мисля, че бебето на Хауард стрийт е мое — казвам аз. — Все го сънувам.

Тя ме поглежда тежко, мисли какво да каже.

— Не е твое, Ема — казва бавно, сякаш говори на дете. — Казва се Алис Ървинг. ДНК пробите показват това. Не бива да говориш такива работи. Виждам, че тази история те разстройва, но сигурно е заради аборта, който си направила. Историята е върнала в теб всички отминали чувства и емоции. Това е напълно нормално. Трябвало е да преживееш ужасни неща. Казала ли си на Пол?

Поклащам глава.

— Може би трябва да му разкажеш, Ем. Той ще те разбере.

Кимам.

— Но престани да повтаряш, че това бебе е твое. Хората няма да ти вярват за нищо, ако твърдиш такива неща.

Кимам отново. Тя е права. Ще си мълча, докато хората разберат сами.

Петдесет и трета глава

14 април 2012 г., събота

Анжела

„Асда“ се тресеше от хвърлящи опаковки от чипс в кошчетата и крещящи на децата си клиенти.

— Кайли, сложи и това в количката — извика назад към опашката една облечена в тениска с емблемата на футболен отбор „Саутхамптън“ жена и Анжела протегна врат да види какво става.

— Извинявай, скъпа — усмихна й се жената, — но трябва да повтарям всичко по сто пъти на малките калпазани.

Анжела направи физиономия като че ли е забравила някакъв продукт, престори се, че търси нещо в количката и се отдръпна от опашката. Излезе от магазина, седна в колата със затворени очи и запуши ушите си с ръце. След намирането на Алис непоносимостта й към шума се засили. Всъщност сега всичко беше непоносимо за нея. Мислеше, че ще й е по-леко, ако знае къде е било детето й през всичките тези години, но се оказа, че не е така. Наученото беше само парченце от отдавна захванат и изоставен пъзел, но картината все още не се виждаше, нямаше и отговори на въпросите й.

Тя остана дълго на паркинга. След малко започна да вали. Запали автомобила и пое към дома. Когато премръзнала до кости спря пред входната врата, не можа да си спомни как е стигнала дотук. Ник излезе да вземе торбите с покупките от багажника. Чак тогава се сети, че бе зарязала количката в супермаркета.

— Съжалявам — каза разкаяно, когато той отвори вратата й, — не купих нищо. Не изтърпях шума в магазина. Всички викаха…

Той я прегърна и я поведе към хола.

— Аз ще отида по-късно — каза тихо, — дай ми списъка.

Анжела се взираше в телевизора, ала не виждаше нищо. Ник гледаше спорт, но в нейната глава се въртяха единствено образите от Хауард стрийт, калта и треперещата на вятъра полицейска лента.

— Нещата не се подобряват — каза му тя, когато той хвана ръката й.

— Луиз ще дойде след минути. Обадих й се.

— Не трябваше да й се обаждаш. Тя си има свой живот. Не може все да тича около нас.

— Тя иска да е тук, Анж. Тревожи се за теб. Всички се тревожим.

Луиз надникна предпазливо през вратата на хола, сякаш се боеше да не я събуди, и Анжела веднага пое ролята на майка, скочи от стола, прегърна я и й предложи чай.

— Или сандвич? Яла ли си, скъпа? Трябва да се храниш редовно.

Дъщеря й я притисна до себе си и я задържа дълго в прегръдките си.

— Добре съм, мамо. Вече съм голямо момиче. Няма нужда да ме храниш — каза тя. — Въпросът е ти дали се храниш добре. Татко казва, че оставяш храната в чинията непокътната.

— Напоследък нямам апетит — призна Анжела.

— Ох, ако татко ми готви всеки ден, аз също щях да изгубя апетит — каза Луиз и двете се усмихнаха. — Всяка вечер наденички и картофено пюре. Затова донесох хуманитарни помощи — агнешко. Татко ще подреди масата.

— Благодаря ти, скъпа. Толкова си мила с нас!

— Глупости. Ти си моя майка и аз те обичам. Толкова по въпроса.

Анжела се разплака отново. Простичкият акт на любов само засили чувството й за загуба.

„Защо това не ти е достатъчно? Ти си щастливка. Заобиколена си от хора, които те обичат. Имаш две прекрасни деца.“

Луиз говореше нещо и Анжела се обърна към нея да я чуе. Дъщеря й казваше, че иска да я вземе за уикенда.

— Ох, не мога да мръдна оттук. Може нещо да стане… Полицията може да има нужда от мен — каза тя.

— Имам мобилен телефон. Не е нужно да си тук непрекъснато. Това те разболява, мамо, не разбираш ли?

— Не. Добре съм — каза тя, извади кърпичката си от ръкава и си издуха носа. — Трябва да съм тук. Заради Алис.

Лицето на Луиз застина.

— Ти трябва да правиш онова, което е най-добро за теб и татко. Трябва да се откъснеш от всичко това. Полицията ще си свърши работата, а ние ще се погрижим за теб. Трябва да се вземеш в ръце. Заради мен и Пади. Алис я няма, но ние все още сме тук. Разбираш ли?

— Аз съм тук заради вас — извика Анжела като жената в „Асда“.

Ник влезе в стаята.

— Какво става тук? — попита той.

— Разстроих мама. Не биваше да идвам — каза Луиз. — Много съжалявам.

— Не, ти нямаш никаква вина. Вината е в мен. В момента не знам какво говоря — каза Анжела.

— Ще я заведа пак на лекар — прошепна Ник на дъщеря си. — Не се справя добре.

„Пак на лекар. Доктор Ърнли сигурно вече не е между живите. Но при всички случаи ще има пак потупване по рамото и окуражителни думи“, помисли си тя, но след малко кимна на себе си.

„Ти ще се справиш с това, Анжела!“

Петдесет и четвърта глава

20 април 2012 г., петък

Кейт

Тони се обади на Кейт да й каже, че голямото събиране на старата банда е в ход.

— Намерих всички онлайн — изписка в ухото й тя. — Идеята много им хареса и следващата седмица ще направим голямо парти в залата на Бойс Бридж. Ще бъде страхотно. Намерихме диджей от осемдесетте и всичко останало. Кажи, че ще дойдеш и ти.

„Опитай се да ме спреш“, помисли си Кейт.

— Може ли да пропусна подобен купон, Тони? Кой е в списъка с гостите?

Тони започна да изрежда имена.

— Браво на теб. Намерила си всички — каза й Кейт. — Сигурно не ти е било лесно след толкова години.

— Да, някои от тях бяха трудни за откриване, но аз успях. Намерих дори и Хари Харисън. Момичето, за което бяхме сигурни, че ще свърши като наркоманка. Но тя се е справила доста добре. Кой би повярвал… — каза Тони почти разочаровано.

— Къде живее сега? — попита Кейт.

— В лъскав квартал в Кенсингтън. Сега е госпожа Торнтън. В началото се колебаеше дали да дойде, но аз я притиснах. „Спомни си откъде си тръгнала, Хари“, така й казах. Момичетата няма да повярват, като я видят.

Кейт записа всичко в бележника си.

— А Малкълм ще бъде ли на диско вечерта? — попита тя през смях.

— Да, разбира се. И Сара също. Ще бъде незабравимо — каза Тони, останала без дъх от вълнение. — Аз ще затварям. Имам да свърша куп неща. Започваме в осем. Ще се видим там. А, и да знаеш, че всички ще са облечени по старата мода.

Кейт затвори и се облегна назад.

— Кой беше? — попита я Джо, винаги нащрек. — Изглеждаш много доволна.

— Противоположно на теб шефът ти е в ужасно настроение — подметна Тери.

Кейт беше прекалено доволна, за да захапе.

— Поканиха ме на парти — каза тя и се засмя от вълнение. — Трябва да помисля за тоалета си.

Двамата мъже се спогледаха, озадачени.

— Аз пък мислех, че става дума за някаква статия — каза Тери.

— Разбира се, че става дума за статия — отвърна Кейт, стана и наслаждавайки се на момента, свали сакото от облегалката на стола.

— Хайде де, кажи ни — замоли се Тери.

— Не съм в настроение — каза тя и метна чантата си през рамо, готова да отлети. — Трябва да се срещна с един човек. Ще се видим по-късно.

Пред входа се обади на Джо и му каза, че го чака отпред.

— Ще говорим с Хари Харисън — каза му тя. — Но този път без колата. Оттук можем да отидем пеша.

Вратата им отвори жена на средна възраст с цигара в ръка.

— Здравейте, госпожо Торнтън. Аз съм Кейт Уотърс от „Дейли Поуст“ — представи се Кейт.

— От пресата? Наистина ли? Какво искате? — попита жената и веднага смени тона. — Аз тъкмо излизам.

„Лъже — помисли си Кейт, — току-що е запалила цигарата и е по чехли.“

— Няма да ви бавим, обещавам — каза тя. — Надявам се да можете да ми помогнете. Опитвам се да се свържа със Сюзън Харисън от Улуич.

Жената на вратата присви очи в колебание.

„Хванах те“, каза си механично Кейт.

— Кой иска да знае за нея? — попита Хари, леко объркана.

— Съжалявам, че се появявам изневиделица, но ако ми дадете пет минутки, ще мога да ви обясня всичко.

— Тогава влезте — каза Хари и в този момент забеляза Джо. — А вие кой сте? Не ми изглеждате достатъчно зрял за репортер.

Джо се усмихна срамежливо.

— Аз се обучавам. Ще стоя мирно и няма да се обаждам, обещавам.

Тя им даде знак с ръка да влязат, затвори външната врата със замах и ги поведе към дизайнерската си кухня, където се разбра, че преди да я прекъснат, беше чела вестник. Кейт веднага забеляза, че е вестникът на най-големия им конкурент, и сложи чантата си върху него.

— Така. Очевидно е, че знаете, че аз съм Сюзан Харисън — каза госпожа Торнтън и угаси цигарата си в чиния с отдавна забравена гранола. — Харисън е моминската ми фамилия. И всички ме знаеха като Хари.

— Толкова много имена… Как предпочитате да ви наричам? — попита със смях Кейт.

— Наричайте ме Хари — късо и мило.

„За разлика от теб“, каза си наум Кейт. Жената от другата страна на масата беше висока и шикозна, говореше уморено и разтеглено като хората с много пари, но татуировката, която надничаше от деколтето й, разказваше друга история.

— Неочакван късмет е, че ме хващате вкъщи. Обикновено по това време вече съм в офиса, но днес ще обядвам навън.

— Чудесно — каза Кейт. — Къде работите? В Ситито ли?

— Не, в „Торнтън и Коран“ — издателска къща.

— О, те издават голяма част от мемоарите на знаменитостите, нали? — каза Кейт. — Всъщност миналата година ние направихме сериал по една от вашите книги. Беше за една актриса, оцеляла след борба с карцином.

Хари се усмихна.

— Да, спомням си. Направихте ни голяма реклама. Книгите изчезваха от лавиците със самото зареждане. Искате ли кафе?

Тя наля кафе от перколатора в скъпи, ръчно изрисувани чаши, и заговори за настоящите проекти на издателството, сподели някои клюки за известни личности, докато търсеше каничката за мляко и захарницата от комплекта с чашите.

— Е — каза тя, когато седна отново, — за какво става въпрос?

— Пиша статия за нещо, случило се в района, където сте израснали.

Хари разбърка кафето си.

— Боже, мина толкова време оттогава! Десетилетия. Няма причина да се връщам назад.

— Семейството ви не остана ли там? — попита Кейт и си взе бисквита.

— Имам майка, да.

Очите на Хари се плъзнаха към Джо, който записваше в тефтерчето си.

— Какво записвате? Това не е интервю, нали?

Кейт бе забравила за неопитния хлапак и не бе забелязала кога бе извадил бележника. Фатална ученическа грешка.

— Извинявай, Хари. Той просто си води бележки върху моята работа. Нали, Джо?

Камбаната в гласа й го стресна, той веднага затвори бележника, прибра го и се усмихна на Хари.

— Просто се опитвам да нахвърлям бележки за домашното си.

Но връзката между тях вече се бе скъсала. Хари започна да събира чашите, балансирайки със скъпия порцелан като сервитьорка в улично кафене. Кейт стана да й помогне. Докато слагаше чинийките в миялната машина, тя си блъскаше главата как да възвърне доверието между тях. Времето им изтичаше.

— Аз така и не ви казах защо съм дошла. Надявам се да ми помогнете — започна тя. — Пиша статия за откриването на скелета на Алис Ървинг на улица Хауард стрийт. Предполагам, че сте чели досегашните му публикации по темата?

Капаците се спуснаха и очите на Хари станаха неразгадаеми.

— Не. Не съм чувала нищо за това — каза тя със стиснати устни. — Казвате, на Хауард стрийт? Да, живяла съм там, но не съм сигурна, че си спомням нещо.

— Вашата приятелка живее там, нали?

— Не мисля — каза бързо тя.

— Но Тони от „Кралския дъб“ още е там — побърза да спомене познато име Кейт.

— Тони ли? Тони Бейкър? Ох, тя ми звънна онзи ден. Тя ли ви каза къде да ме намерите? Вижте, нищо не знам. Било е толкова отдавна. Не мога да ви помогна. Сега трябва да се приготвя. Съжалявам, но е време да си ходите — каза тя и взе чантата си. — Предполагам, че ще намерите вратата и сами, нали? Благодаря.

Кейт помъкна Джо към коридора.

— Ще оставя визитката си, в случай че решите да се свържете с мен, Хари — извика през рамо тя и затвори тихо вратата след себе си.

— Браво на нас — каза тя, когато с Джо поеха обратно към офиса.

Джо я погледна смаяно.

— Браво ли? Това не беше ли пълно фиаско? Тя буквално ни изгони.

— Но какво ни каза преди това?

— Нищо. Каза, че не познава никого.

— За бога, Джо, толкова ли не те бива да разгадаваш хората? Щом заговорих за бебето, тя се затвори. Започна да сипе глупави лъжи за Хауард стрийт.

— Ами… — измънка той.

— Тя знае нещо — каза Кейт. — Ще имаме възможност да поговорим с нея на партито. И, Джо, не вади бележник, когато се опитваш да спечелиш доверието на някого. Това е златно правило за интервюиращия.

— Но нали ми каза, че е златно правило да си водя винаги бележки — каза той.

Кейт въздъхна. Бебешка му работа.

Петдесет и пета глава

23 април 2012 г., понеделник

Ема

Кейт вдигна веднага телефона.

— Добър ден, обажда се Ан Робинсън — казвам тихо. Затворих вратата към кабинета си, за да не ме безпокои Пол.

— Здравей, Ан — отговаря тя. — Радвам се да те чуя отново. Как си? Какво правиш?

Това ме стряска. Тя говори с мен, сякаш ме познава. Поглеждам към листа с основните опорни точки, за да се съсредоточа.

Номер едно в списъка ми е: „наркомани?“.

— Добре съм, благодаря. Обаждам се да разбера дали сте намерили следите на онези наркомани от Хауард стрийт.

— Не, ударих на камък. Не намерих никакви официални документи за регистрацията им. Вероятно са се местили от място на място. Но всичко се промени след предишния ни разговор, нали? Полицията казва, че бебето е заровено там през осемдесетте.

— Да, чух.

— Доближаваме се до вашата ера, нали? Сещате ли се за някого, който се е държал необичайно по онова време? Или да сте чули хората да приказват нещо за бременност?

— Не, нищо такова не се сещам — отвръщам. — Тогава хората пазеха тайните за себе си.

Кейт Уотърс въздъхва.

— Ако взимах по паунд всеки път, когато някой казваше това… — казва тя и се засмива. — Но да, хората пазят тайните си.

Трябва да продължа по списъка. Номер две в него е: „Откъде са разбрали, че е Алис?“.

— Исках да ви питам как са идентифицирали бебето като Алис. Мисля, че са допуснали грешка. Полицията имам предвид.

— Така ли? Защо мислите така? Знаете ли нещо за това бебе, Ан?

— Не съм сигурна — казвам аз. — Просто ми се струва, че са сгрешили. Трябва да прегледат нещата още веднъж.

Усещам, че се отклонявам от списъка. „Стига! Спри!“

— Мислиш, че бебето е друго, така ли, Ан?

Не вярвам на себе си, затова не отговарям.

Гласът на Кейт Уотърс звънва развълнувано.

— Още ли живееш в онзи район, Ан? — пита тя. — Няма да е проблем да отскоча до вас и да поговорим очи в очи.

— О, не! — почти извиквам аз. — Живея извън Лондон.

Чувам стъпките на Пол по стълбата и се опитвам да го отклоня от пътя му със силата на мисълта. Но той не спира.

— По телефона ли говориш? — пита той през вратата и аз замръзвам.

— Скъпа!

Слагам ръка на слушалката и изсъсквам:

— Заета съм.

— Съпругът ти ли си дойде? — пита Кейт, когато махам ръката си.

— Да. Трябва да затварям — казвам аз.

— Ан — казва тя предпазливо, — ти ми се обади, защото искаше да говорим за бебето, и аз се радвам, че се реши. Ако мислиш, че полицията е сгрешила, е важно да кажеш защо. Предполагам, че няма да ти е лесно, но трябва да поговорим. Аз мога да ти помогна. Няма значение дали името, с което ми се представи, е истинско. Разбираш ли ме?

— Да — отговарям. — Ще помисля.

През останалата част от деня не мога да правя нищо.

Петдесет и шеста глава

23 април 2012 г., понеделник

Джуд

Джуд се занимаваше с делнични неща — боядисваше посивелите си коси с боя, която купи от местната дрогерия — и си мислеше коя рокля да облече. Можеше да сложи онази от черно кадифе — ако успееше да се напъха в нея, но тогава трябваше да купува чорапогащник. И лак за нокти. За пръв път от години се чувстваше по момичешки развълнувана. Отиваше на среща.

Уил й се бе обадил отново. За малко да не вдигне телефона. Не разпозна изписания на екрана телефон и реши, че е грешка или измамник, който щеше да се опита да й измъкне пари за нещо. И в известен смисъл наистина беше така.

— Здравей, скъпа, как си? — попита той.

— Добре съм, Уил — отвърна тя и усети усмивката в гласа си.

— Реших да ти звънна да видя дали си изпратила дарението за фонда на университета по случай стогодишнината му. Вече сме събрали половината от сумата.

Беше забравила. Ето за какво й бе звъннал. Не за нея самата. За пари. Тя изблъска егоистичните мисли настрана.

— Съжалявам, забравих. Ще ги преведа след обяд. Между другото, радвам се да те чуя.

— Аз също. Ако съдя по гласа ти, не си остаряла и с един ден, Джуд — каза той и тя усети отдавна неизпитвана радост.

— Къде живееш сега? — попита го тя. — Още ли си в Клафъм?

— Не, след пенсионирането се преместих. Сега живея в малко селце в Кент. Оттеглих се на село. Тук е мъртво като в гроб.

— Ясно. Значи имаш нужда някой да те развесели — каза тя. — Защо не дойдеш в града и да излезем на вечеря?

Той се поколеба и тя се почувства глупаво заради въпроса си, но преди да му се извини, той прочисти гърлото си и каза:

— Това е страхотна идея.

Определиха срещата за следващия понеделник в едно от старите им капанчета във Виктория.

— Удобно е за влаковете — каза той.

„Тази вечер е моментът“, каза тя на изражението си в огледалото, докато слагаше обеците.

Тя пристигна първа — излезе от дома рано, за да може да върви бавно на тънките си като игли токове. Той се появи няколко минути след нея и преди да влезе, надникна през прозореца.

„Боже, колко стар изглеждаш!“, си каза тя, когато зърна лицето му.

Той влезе в ресторанта, наведе се да я целуне, после я хвана за раменете, за да я огледа добре.

— Същата красавица си, Джуд — каза след миг.

— А ти си същият сладкодумец — отвърна тя.

— Да, но сега са ми останали само сладките думи — каза той и двамата се засмяха.

Ледът беше разчупен и докато опразваха чиниите със салатата, те се разходиха през последните десетилетия от живота си. Стенографираха преживяванията си, цвилеха от смях на общите си спомени, но неизменно заобикаляха причината, поради която не се бяха виждали близо двайсет години.

На половината от своята меланзан а ла пармиджана Уил попита за Ема. Беше се чудила дали ще се сети да повдигне въпроса.

— Е — подхвана той, докато сервитьорът им наливаше втора чаша вино, — Ема появи ли се изобщо?

— Да, преди няколко години. Звънна ми изневиделица.

— Ясно. Как е сега?

— Горе-долу добре. Омъжена е за един, който може да й е баща.

— Така ли? А работи ли?

— Да. В края на краищата се справи. Отне й малко време, но след двайсетата си година влязла в университет. Сега е редактор. Работи от къщи. Повечето й книги са боклук, но тя се справя добре.

— Виждаш ли я редовно?

— Да. Е, не толкова често, колкото ми се иска, но все пак. Казах й, че си се обаждал.

— Така ли? — възкликна той. Ръката му подскочи и доматения сос изхвръкна от вилицата. Почисти пръстите си в салфетката и продължи. — И какво каза?

— Не много — вдигна рамене Джуд, припомняйки си замръзналото лице на Ема. — Нормално е, сигурно й е трудно. Вероятно още се чувства виновна, че застана между нас.

Уил продължаваше да дъвче.

Джуд знаеше какво си мисли той. Уил се бе опитвал да разбере настроенията на Ема и тийнейджърските й тревоги, но тя не беше лесна за разгадаване.

— Ти казваше, че ще израсте всичко. Но тя напусна, преди това да стане — каза тя, обезоръжена от виното и неговата близост.

Уил вдигна бързо поглед.

— Понякога се чудя какво щеше да бъде, ако се бяхме оженили както планирахме — продължи тя.

Не знаеше какво очаква да й каже той, но жадуваше за зрънце от интимността, която някога имаше между тях. Просто заради старите времена.

— М-м-м, аз също — каза той.

Тя не му повярва. Реши, че просто иска да я развесели.

Той я погледна, Джуд се опита да му се усмихне, но усмивката заседна между зъбите й.

Уил протегна изцапаната си с доматен сос ръка и я потупа по рамото.

— Времето беше трудно за всички, Джуд — каза той. — Обичах те, но Ема развали всичко.

— Тя напусна шест или седем години, преди ти да си тръгнеш, Уил — каза тихо Джуд.

— Но щетите бяха нанесени. Трябваше да се махна оттам — каза той и избърса устата си със салфетка.

— Да — каза тя и продължи наум „за да спиш с всяка, попаднала на пътя ти“.

И категорично отказа пудинга.

Петдесет и седма глава

24 април 2012 г., вторник

Ема

Наистина, никак не ми се ходи.

„Идеята е глупава“, казах на Хари, когато звънна миналата вечер да ми каже, че Тони от прогимназията в Улуич се е свързала с нея, но тя се заинати. Явно я е налегнала носталгията. Предполагам, че на нашата възраст често става така. Не знам дали причината да иска да отидем не е, за да демонстрира пред всички колко далече е стигнала. Да се покаже пред големите момичета, които я тормозеха и правеха живота й ад. Тя често търси хора от миналото във Фейсбук. Аз не съм такава. Повече се крия, не чета постовете им в Мрежата, а просто гледам кой какво прави. Не обичам да оповестявам присъствието си. Може би защото няма какво да кажа.

„Ема Масингам мисли, че откритото бебе е нейно“, би набутало котката между гълъбите, нали?

Заявих на Хари, че ще отида на дискотеката само ако тя отиде да се прегледа. Знаех, че няма да го направи, и реших, че така слагаме точка на този въпрос. Но тази сутрин тя отиде на преглед.

Когато звъни на обяд, я чувам по-щастлива от всякога.

— Огромен товар ми падна от раменете. Не осъзнавах колко много се тревожа. Но лекарят ми каза, че е просто киста. Няма да ме вкара в гроба.

— Това е чудесно. Много се радвам за теб — казвам аз.

— Но сега ще трябва да дойдеш на събирането с мен. Обеща ми — казва тя и аз изпъшквам.

— Ще бъде ужасно, Хари. Ще бъдат всички момичета, които ни се смееха на идиотските прически, а ние плачехме — започнах да я разубеждавам аз.

— Тъкмо ще имаме възможност да им го върнем заради ужасното им поведение, нали? Нямам търпение да видя физиономиите им, когато се появим. Може да направим съд на истината и справедливостта. Къде е Дезмънд Туту, когато човек има нужда от него? — казва Хари в опит да ме подмами с нещо. Не мога да устоя на доброто й настроение, колкото и да се опитвам.

— Да, може да се получи забавна вечер. Но съществува и вероятността цяла вечер да танцуваме около чантите си с неудобни обувки.

— Няма да стане така — казва Хари. — Хайде, помисли какво ще облечеш и ми се обади утре, за да финализираме нещата.

— Добре.

— Благодаря ти, че ме накара да отида на лекар, Ема. Винаги си била по-умната от двете ни.

Казвам на Пол, че ще ходя на събиране със старите съученички и той го приема с усмивка. Усмивката му е нормална, не е онова нервно потръпване на устните, което използва напоследък.

— Това е чудесно. Ще ти се отрази добре да излезеш малко. Прекарваш прекалено много време пред компютъра. И все си сама.

Искам да му кажа, че никога не съм сама, но не го правя.

— Говорих онзи ден с Джуд — казва той и ме поглежда да види как ще реагирам.

— Говорил си с Джуд? — Смаяна съм и не го крия. — Защо? Тя ли ти се обади? Когато съм била навън за нещо?

— Н-не. Всъщност аз й се обадих.

— Ти си й се обадил?!? — повтарям аз.

— Тревожех се за теб — казва той. Съжалява, че я е търсил, мога да го видя в очите му. — Исках да се посъветвам с нея.

— Тя би била последният човек, от който бих поискала съвет — казвам и се питам „Какво ли му е казала?“.

Въпросът се блъска из главата ми като стар влак по железопътна линия.

— Какво ти каза?

— Нищо особено. Но ми каза, че те е разстроила, когато е заговорила за миналото. Онази неделя, когато отиде при нея за обяд. Как мислиш, права ли е?

Въздъхвам.

— Знаеш, че мразя да гледам назад, Пол. Връзката ми с нея беше много трудна.

— Да, тя ми обясни. Каза, че е трябвало да те помоли да напуснеш дома — казва той и аз разбирам, че целият разговор е бил, за да стигне до този момент. — Никога не си споменавала за това, Ем.

Отивам и сядам до него на дивана, за да не може да види добре лицето ми.

— Не обичам да говоря за това, Пол. Бяха ужасни времена. Не можеш да си представиш. Не мисля, че някога ще мога да го преодолея. Бях само на шестнайсет.

— Ох, Ема, как са могли да ти го причинят. Та ти си била още дете — казва той и стиска студената ми ръка.

Но аз заставам нащрек.

— Те? — казвам бавно.

— Джуд ми разказа за бившия си приятел Уил, който живеел с вас. Мисля, че и за него никога не си споменавала. Да криеш всичко в себе си е опасно за теб.

Сякаш може да види какво е в главата ми.

„Мога ли да му разкажа всичко? Мога ли? Ще ме намрази ли за ужасните неща, които направих? Разбира се.“

— Прав си, скъпи. Но сега знаеш всичко.

Той обръща нежно лицето ми към себе си и го хваща с две ръце.

— Знаеш, че можеш да споделиш всичко с мен, нали? — казва той.

Навеждам се и го целувам. За да му покажа, че го обичам. И да го накарам да млъкне.

Петдесет и осма глава

28 април 2012 г., събота

Кейт

Вечерта на партито Кейт тръгна за Улуич прекалено рано. Едва наближаваше седем, но тя се приготви бързо и понеже се тревожеше от острите критични забележки на синовете си по повод разцепената до средата на бедрото й дълга рокля и широкополата шапка, които бе облякла, побърза да се измъкне от дома.

Но нямаше защо да бърза. Фреди беше на кино с приятели, а Джейк си беше в стаята. Напоследък прекарваше все повече време в интернет в планиране на своето пътуване.

— Намерих един проект във Фуке — съобщи им той преди два дни.

Малкият му брат се засмя.

— Той да не е за хващане на тен? — бе казал Фреди. — Аз също мога да се включа.

Кейт си спести коментарите и продължи да реди масата.

— Ти смени местата на вилиците и ножовете, мамо — каза Фреди и ги пренареди.

— Съжалявам, мисля за какво ли не — каза тя и погледна многозначително Джейк, но той се направи, че не я вижда.

— Всъщност става дума за консервация на бреговата линия — продължи да говори на Фреди той.

— И ти какво знаеш по този въпрос? Нали следваш право?

— Държах зрелостен изпит по биология и география — отвърна Джейк — Сигурно ще е забавно.

— Поне за известно време — измърмори под носа си Кейт, но Джейк я чу и качи вечерята си горе.

Когато се върна от работа, Стив отиде да поговори с него.

— Засегнат е, че се отнасяш толкова пренебрежително към плановете му — й каза той, когато слезе при нея.

— О, я стига! Да го дундуркаме като бебе и да обличаме проблема в големи думи няма да помогне. Той е на двайсет и две и мисли само как да се търкаля по плажовете. Трябва да го предизвикаме.

Тя се радваше, че баща й не е тук, за да види как животът на любимия му внук изтича между пръстите му. Дали щеше да знае какво да му каже? „Ще се обърне в гроба, ако разбере — помисли си тя. — Съжалявам, татко.“

— Добре, Кейт, хайде да престанем за тази вечер. Съгласна? — каза Стив. — Ще слезе да гледа мача с мен.

Тя отиде да се муси в кухнята, а момчетата подвикваха весело от хола и обсъждаха футболистите. Започна да прави сос за утрешното ядене, но той излезе от тигана, направи петна навсякъде и тя изхвърли всичко в кошчето.

Единственият човек, видял тоалета й, беше Стив, който като никога се върна по-рано от работа. С него си бяха мислили, че когато момчетата се откъснат от ръцете им, ще имат повече време един за друг и ще правят неща, каквито хората на тяхната възраст правят: ще ходят на театър, на вино бар, ще пътуват до екзотични дестинации. И наистина, известно време празните места в графиците, където доскоро седяха тренировките по футбол, уроците по плуване, воденето на концерти и срещи, зееха подканващо, но скоро бяха запълнени вместо с удоволствия, с работа. Кейт знаеше, че за Стив е важно да развие клиентелата си в болницата, и не му досаждаше. Нямаше право да се оплаква, имайки предвид своите дълги часове в редакцията.

Затова тази вечер се изненада приятно, когато го чу да влиза в стаята й.

Той я погледна и подсвирна по момчешки.

— Уау, виж се само! — ахна той. — Какво става тук?

— Казах ти вчера. Отивам на парти в Улуич. Опитвам се да намеря жени, които може да знаят защо Алис Ървинг се оказва заровена на тяхната улица.

— Да, разбира се, че ми каза. Извинявай, скъпа. Имах ужасен ден. Само лоши новини. Ракът на госпожа Телингс даде разсейки навсякъде, а току-що й бях казал, че е в ремисия. Толкова е несправедливо!

— Ох, Стив — прегърна го тя. — Наистина ужасно. В сравнение с това моите дневни радости са направо жалки. Скалъпих набързо една статия за подготовката на юбилея на кралицата. Познай кой ще свири на концерта в понеделник.

— Пол Маккартни? — каза той и двамата се засмяха.

— Естествено. Няма голям купон без Мака — каза тя и добави: — Надявам се да се върна с някакво разкритие.

Той изпъна крака пред телевизора и когато тя излезе от банята, й пожела успех с влудяващо официален тон, който използваше понякога, когато станеше дума за работа.

— Това не е въпрос на късмет, Стив, а на къртовски труд и упоритост — каза тя.

— Разбира се. Просто ми е трудно да взема всичко на сериозно, когато се обличаш така и отиваш на дискотека а ла осемдесетте. В моя свят не се случват такива неща…

Всъщност си мислеше, че неговия свят в онкологичното отделение на болница Люшъм е по-реален и някак по-важен.

Кейт прехапа устни и усети вкуса на ягода.

— Разследвам случай на отвличане и смърт на новородено, Стив. Не знам кое е по-сериозно от това.

— Ох, Кейт, винаги в отбрана. Между другото, изглеждаш великолепно.

— Млъквай. Няма да ме умилостивиш с няколко тривиални комплимента — каза тя и го целуна силно.

— М-мм. Миришеш на младост. Непременно си сложи това червило, когато си легнеш до мен довечера — усмихна се той.

— До по-късно — каза тя, докато му махаше за довиждане. Успя някак да се добере с деветсантиметровите си токове до колата и побърза да се изкатери на седалката, за да не я види съседката Бет.

Сега беше там и трябваше да убие поне един час до началото на купона. Заведението, напълно в стила на осемдесетте, не й допадна, затова включи радиото и намери канал „Радио 4“. Темата на дискусията беше глобалното затопляне и някакъв некадърен журналист говореше над главата на интервюирания. Тя се усмихна. Да си държиш устата зад зъбите по време на интервю си беше истинско предизвикателство. Никой не обича да го прекъсват, това можеше да съсипе всичко.

Кейт се бе научила да затваря устата на хората с езика на тялото. Навеждаше се напред да ги окуражи и назад — да ги спре. Когато един от старите колеги й обясни метода, тя не му повярва, но той работеше и досега.

Да изгубиш зрителен контакт и да оставиш химикалката си долу също имаше ефект, но беше прекалено очевидно. Радиожурналистите вдигаха ръка, за да спрат дългия отговор. Интересно как хората възприемат различните сигнали…

Барбара Уолкър почука на прозореца й и Кейт подскочи. Свали стъклото и се усмихна на изненадата.

— Божичко, Барбара, изплаши ме до смърт. Бях се отнесла далече оттук — каза тя.

Госпожица Уолкър поклати глава.

— Извинявай, скъпа. Видях те от прозореца, че седиш тук и се запитах дали не би искала чаша чай. Тъжно е да седиш тук сама.

— С удоволствие — каза Кейт, слезе от колата и се извиси над новата си приятелка.

Госпожица Уолкър я изгледа от глава до пети.

— Виж се само! На парти ли отиваш? Обичам обувки с платформи. Къде ги намери?

— В „Ейдж Кансърн“ — отвърна Кейт. — В историческия отдел за обувки.

— Хайде, идвай, преди да си паднала и изкълчила глезена — засмя се госпожица Уолкър.

Когато стигнаха до дома й, тя накара Кейт да си сложи шапката и да се завърти в предната стая. Олелията разтревожи Шорти и той започна да лае по двете жени.

— Тихо — каза госпожица Уолкър и го потупа с пръст по носа. — Просто се забавляваме. Сега, искаш ли малко чинцано вместо чай? Така всичко ще ти е ретро.

— Наистина ли ти се намира чинцано? Дори не съм сигурна, че го произвеждат още — каза Кейт и се строполи на стола. — Благодаря ти, Барбара.

— Не знам откога седи, но ще сложа малко лимонада да го освежа. Може би ще намеря и малко лед. Ела, Шорти, тъкмо ще ти сложа да ядеш.

Кейт се облегна назад и размърда схванатите пръсти на краката си, за да раздвижи кръвта в тях. Страдание за идеята, би казал Стив, ако беше тук.

Тя се засмя с глас, когато Барбара се появи с поднос, пълен с две високи чаши, прашна бутилка чинцано, кана лимонада и купа с лед. Направи цял спектакъл, докато смесваше напитките, после двете жени чукнаха чаши и отпиха.

— Уау, бях забравила вкуса му. Наздраве — каза Кейт. — Какво обичаше да правиш през осемдесетте, Барбара? Джон, строителят, ми каза, че си била модел.

— Да, работех като модел почасово — бях аматьор, но правех по някоя снимка за мой приятел, фотограф, който работеше за едно списание. Иначе си бях секретарка в правна кантора.

— Снимки. Колко вълнуващо! Сигурна съм, че си се срещала с интересни хора и знаеш за тях разни истории — каза Кейт и отпи още една глътка от питието си.

— Така си е — измърмори Барбара.

— И сигурно е имало много партита — усмихна се в очакване Кейт. Обичаше клюките от шоубизнеса, обичаше тази смесица от блясък и проза — Холивуд и хемороиди.

— Наистина, много партита — започна госпожица Уолкър, но замлъкна и се захвана с чашата си.

— Боже, сигурно си била много ухажвана — подтикна я Кейт.

— Не си спомням вече, мила — отвърна старата жена, стана и отиде в кухнята.

Кейт остана сама да се чуди какво нередно бе казала.

Барбара се появи със свежо червило и руж по бузите.

— Изглеждаш отлично — усмихна се Кейт.

— Само малко червило. Дава ти самочувствие, нали? — каза госпожица Уокър, видимо доволна от комплимента.

— Аз много рядко слагам грим. Много труд, а никой не забелязва. Стигаш до определена възраст и пуф. Ставаш невидима. Хората гледат през теб. И се стряскат, когато заговориш. Всички приятелки са го забелязали.

— С твоето лице можеш да направиш много за себе си — каза госпожица Уолкър и отметна една къдрица от лицето на Кейт. — Имаш прекрасни скули. Мога да те освободя от тези торбички, докато мигнеш.

Двете жени се спогледаха.

— Ще си взема кутията с триковете — каза госпожица Уолкър и изчезна в коридора.

Кутията беше голяма и доста стара, с годините розовото изкуствено кадифе отгоре бе изгубило цвета си.

— Ела, седни на светлината на лампата. Дай да те огледам — каза домакинята.

Тя извади своите гъбички, които първоначално явно са били оранжеви, но сега бяха трайно избелели и зацапани, и започна да потупва лекичко лицето й. Миришеха на нечисто, но Кейт се опита да не забелязва.

— Сега гледай нагоре, докато ти оправя очната линия — каза госпожица Уолкър и се надвеси над Кейт. Гласът й звучеше уверено и някак си по младежки.

— Имаш прекрасни очи, Кейт — каза тя. — Трябва да се грижиш повече за тях. Сега ги затвори.

Кейт ги затвори и се опита да се наслади на грижата на старата жена.

— Руж да слагаме ли? Мисля, че може, съвсем мъничко. Всички се нуждаем от малко розов цвят на бузите, нали?

— Господи, помниш ли, когато го слагахме на ивици? Беше през седемдесетте — засмя се Кейт. — Приличахме на ирокези.

Барбара също се засмя.

— Аз харесвах седемдесетте. С тъмни сенки по очите и открояващи се устни.

— Обзалагам се, че навремето на мъжете са им текли лигите по теб — каза Кейт. — Много ми се иска да видя твоя снимка от онова време.

С четката за устни в ръка, госпожа Уолкър спря в колебание.

— Добре, мисля, че имам някъде малко снимки. Притисни устни към тази салфетка, докато ги намеря.

Тя се върна с няколко черно-бели студийни снимки.

— Олеле, тук си направо зашеметяваща! — каза Кейт, искрено впечатлена. И изведнъж замръзна.

— Замаях няколко глави — каза свенливо Барбара.

Кейт не отговори.

Не можеше да отвори уста. Гледаше снимките.

Тя беше от момичетата с мъртви очи от полароидите на Ал Соумс. Кейт разпозна дъгата на веждата, косата. Отпи нова глътка от чинцаното. Не знаеше какво да каже. Не можеше просто да изтърси откритието си. Знаеше ли Барбара за какво става дума?

Барбара продължаваше да бъбри за дните си като модел, смееше се на спомена.

— Сигурно са падали в краката ти като круши — каза Кейт в опит да поддържа непринудения разговор. — Ще ми се да ги взема за малко и да ги покажа на фотографа, с когото работя. Той ще се заинтересува. Кой беше най-известното ти завоевание, Барбара? Мик Джагър?

Госпожица Уолкър се засмя.

— Не се подигравай — каза тя. — Не бях на неговото ниво. Но ако искаш, можеш да ги вземеш.

— Къде точно си живяла по онова време? — попита Кейт.

— На номер шейсет и три. Казах ти го онзи ден. Имах стая с обща баня с друга наемателка. Беше много голяма сграда. Моята приятелка от работата, Джуд, също живееше там.

— Добре. И кой друг? Мъже не е имало? В сградата, имам предвид.

— Джуд не се занимаваше с мъже. Казваше, че носят само неприятности. Запълваше времето си с работа и с дъщеря си. Докато не се появи Уил… — Гласът на Барбара се изгуби.

— Кой? — наведе се напред Кейт.

— Уил Бърнсайд — каза жената и Кейт се стресна от горчивината в гласа й.

— Какъв човек беше този Уил? — попита Кейт. — Като те слушам, не си го харесвала много.

— Никак даже. Беше ужасен.

— Ужасен ли? В какъв смисъл?

— Не беше този, за когото се представяше. Не го харесвах. Но Джуд полудя по него. Направо полудя. Аз се преместих. Смених работата. Сложих ново начало.

— Номер шейсет и три една от сградите на Ал Соумс ли беше? — попита Кейт.

Барбара Уолкър затвори очи. Сякаш се затвори в себе си. Кейт се протегна и докосна ръката на старата жена да й напомни, че още е тук. Очите на Барбара се отвориха.

— Добре ли си, Барбара?

Госпожица Уолкър се опита да се усмихне.

— Извинявай, мила. Спомените нахлуха в главата ми. Често ме сварват неподготвена.

— Изглежда се разстрои, а? — каза Кейт.

— Така е — отвърна Барбара Уолкър и гласът й потрепери. — Хората не са такива, каквито изглеждат, моето момиче. Виждаш ги на улицата или на парти и ти приличат на нормални хора, но не са. Понякога са съвсем различни.

— Какво имаш предвид?

Допреди миг тя просто си пийваше чинцано, в следващия слушаше признание, обута в обувки с платформи. Кой казва, че журналистиката е предвидима работа? Тя чакаше.

— Просто си говоря — каза Барбара и пусна Шорти от скута си.

— Но ти се разстрои толкова много. Мисля, че говориш за конкретна личност, Барбара. Нали? Може би е по-добре да споделиш с някого.

„С мен“, каза си Кейт и стисна палци. Госпожица Уолкър затвори отново очи, но при внезапните акорди на вагнеровата „Валкирия“ ги отвори отново.

— Боже мой! — простена Кейт и зарови ръце в бездънната си чанта. — Много съжалявам. Телефонът ми.

Трябваха й шест позвънявания, за да локализира телефона си, шест повиквания, които провалиха всичките й шансове за интимен разговор с Барбара.

— Здравей, Мик — каза тя, когато най-после откри телефона си. — Малко съм заета.

Но Барбара вече носеше чашите към кухнята.

— По-добре тръгвай — каза тя, — иначе ще закъснееш за партито.

Петдесет и девета глава

28 април 2012 г., събота

Кейт

Кейт откри Мик облегнат на колата й.

— Охоо, като истинска кукла си. Готова да влезе в играта — провикна се той, когато го приближи.

— Млъквай, Мик. Какво правиш тук? — каза тя.

— Изпратиха ме от вестника. Да направя снимки от събирането на стари приятелки. Не те ли предупредиха?

— Не — отвърна Кейт. — Човек да не повярва, че работим в сферата на комуникациите. Виж, не съм сигурна какво ще правиш вътре. Това е по-скоро лов в мътни води. Отивам на това парти, за да открия хора, които са били наоколо, когато са заровили Алис Ървинг. Надали ще има нещо за снимане.

— По дяволите! Днес е почивният ми ден. Никога не изясняват предварително нещата, направо те изпращат — каза Мик и запрати далече изпушения фас.

— Съжалявам, Мик — каза Кейт. — Всъщност можеш да свършиш нещо. Дадоха ми едни снимки, имам нужда от копия. Мога ли да разчитам на теб?

Той сви рамене.

— Да, защо не?

Кейт започваше да трепери от студ. Преди да тръгне към дома на Барбара, бе оставила палтото в колата си.

— Да влезем в колата — предложи тя. — Ще ти разкажа всичко на топло.

Тя му даде черно-белите снимки на Барбара и той изучи внимателно първата, която му попадна.

— Прекрасно лице. Коя е тя? — попита той.

Кейт му разказа всичко за госпожица Уолкър, живяла на Хауард стрийт шейсет и три, както и за Ал Соумс.

Мик пушеше цигара от цигара, като внимаваше да държи фаса навън през прозореца, сякаш това щеше да намали синия дим в купето.

— Има и други снимки — каза тя накрая.

— Други ли? Пак ли са професионални? — попита Мик.

— Не, полароидни, но момичета на тях са в безсъзнание. Някои от тях са почти деца. Тях ги взех от апартамента на Соумс. Мисля, че Барбара може да е сред тях. Не са в мен, но утре ще ти ги покажа.

— Мамка му. Каза ли на Тери за това? — попита Мик.

— Дай ми малко време, Мик. Това се случи току-що. Не знаех, че ще се натъкна на една от жертвите на Соумс. Гримираха ме, когато новината излезе наяве. Но ми се ще да обмисля нещата, преди да ги представя в отдела. Знаеш ги какви са там. Ще се хвърлят веднага с главата надолу. Още нямам представа дали Барбара знае какво се е случило с нея навремето. Може да се окаже истинска трагедия. Трябва да пипаме внимателно.

— Да, права си. Горката жена.

— Като начало мисля да открия другия мъж на снимката — каза тя.

Щеше й се и тя да запали една цигара, но отдавна ги бе отказала.

— Хайде, махай се с това пушило — каза тя и се опита да прогони дима с ръка. — Ще говоря с Тери сутринта. Тази вечер няма какво повече да направим.

Мик й се усмихна.

— Добре. Сутринта ще бъда в офиса, ако ти потрябвам — каза той и захвърли фаса си.

Край тях мина група от диско мадони, всички усмихнати, пищящи и хванати под ръка.

— Добър вечер, момичета — извика Мик след тях.

— Хайде, тръгвай. Чакат ме — каза Кейт и се пресегна на задната седалка за виолетовата си шапка.

— Не може ли да дойда с теб? Да знаеш, че съм направо бог на дансинга — каза Мик, завъртя се в стила на Джон Траволта, удари главата си в огледалото за задно виждане и изруга.

— Виждам, Мик. Но вече си уредих среща. По-добре се прибирай и вместо моята, съсипвай вечерта на годеницата си. Между другото, как е света, Ана?

Той се ухили.

— Търпи геройски мъките — каза той и докосна ръба на шапката й за довиждане.

Тя изчака фотографът да се качи в своя автомобил и да тръгне, после се погледна в огледалото да види как е лицето й. Изглеждаше уморена.

— Излязох прекалено рано — каза тя на глас.

Запита се как ли е Барбара сега. Беше предложила да остане още мъничко с нея, но старата жена я бе подкарала към вратата.

— Хайде, тръгвай — бе казала. — А аз ще си полегна малко.

— Разбира се, почини си. Но аз ще ти се обадя сутринта, нали? — бе казала Кейт.

— Хайде, тръгвай — каза сега на отражението си в огледалото.

Джо щеше всеки момент да пристигне. Работата им не беше много. Трябваше само да поговорят с приятелките на Тони и да видят дали ще открият някакви следи от човека, който бе донесъл останките на Алис тук. Час, най-много час и половина, и си вкъщи.

Джо се появи в дъното на улицата и се затича към нея, за да покаже, че е наясно със закъснението си.

— С тази риза приличаш на Дони Озмънд — каза тя, докато той наваксваше с въздуха, подпрян на колата.

— Автобусът попадна в задръстване и един пиян тъпак ме нарече шибан педал.

— Голяма работа. Аз също имах интересна вечер, но сега имаме друга работа. Хайде да влизаме и да разговаряме с хората. Готов ли си?

Той кимна и вдигна рамене.

Музиката за малко не отнесе шапката й, когато влязоха в дискотеката. Глория Гейнър пееше Never Can Say Goodbye, а залата се тресеше от покрити с пайети гърди и нелицеприятни крака в къси поли. „Добра седмица за магазините втора употреба“, помисли си Кейт.

Тя видя опуленото лице на Джо и се засмя.

— Мама се забавлява — извика в ухото му. — Ти иди на бара и говори с жените там. Аз ще поема дансинга.

Тя се шмугна в тълпата с вдигнати ръце като смешна добавка към Girls Just Wanna Have Fun, когато Тони се спусна към нея и я скри в прегръдките си.

— Страхотно е — каза Кейт. — Свършила си фантастична работа, Тони.

Тони вдигна палци към нея и изкрещя в ухото й да я последва.

Те заплуваха между танцуващите, като се пазеха от ръцете на подскачащите по дансинга момичета, и спряха до една маса, близо до резервния изход.

Тони я представи на останалите, като сочеше и извикваше имената им едно по едно.

— Това са Жил и Джема. — Двете брюнетки кимнаха едновременно и се усмихнаха на Кейт. — Сара Б. и Сара С. И Хари.

Кейт поздрави всяка една. Хари вдигна стреснато едната си вежда в знак, че я е познала.

— Кейт е причината да се съберем — изписка Тони. — Тя ми даде идеята. О, това е любимата ми плоча. Искам да танцувам цяла нощ.

Четири от жените скочиха и се присъединиха към нея, а Кейт остана при Хари.

Двете се опитаха да започнат разговор, но беше невъзможно. Хари извика:

— Тоалетната? — И двете се понесоха натам.

— Назад към младостта — каза Кейт, когато двете стигнаха до традиционното светилище за тийнейджърките и затвориха вратата.

Хари я изгледа от горе до долу.

— Защо си тук? — попита тя шепнешком.

— Тони ме покани. Знаеш защо съм тук.

В този момент вратата се отвори, удари се силно и полетя обратно, точно по познатия от едно време маниер. Появи се жена в красива синя рокля и Кейт я огледа от всички страни.

Шейсета глава

28 април 2012 г., събота

Ема

С Хари се срещнахме на автобусната спирка на Улуич и взехме такси до залата. Бойс Бридж Хол отдавна вече не беше нова и интересна сграда. Беше се килнала като пияна наляво, покривът беше зеленясал, а боята й се лющеше.

— Не мога да повярвам, че още стои — каза Хари, докато плащаше на шофьора.

Беше се облякла като рокаджийка, а аз заложих на романтичната вълна. Намерих една кутия с дрехи на тавана и открих рокля на Джуд с поне хиляда копчета. Увисна на мен като на закачалка, беше ми голяма, но като се огледах, не бих се заклела, че не съм я обличала и преди. Помолих Пол да ми помогне.

— Изглеждаш прекрасно, Ем. Хайде, отивай и се забавлявай с другите купонджийки.

— Благодаря за копчетата — казах, докато обличах палтото и вадех ключовете. — Не ме чакай. Сигурно ще закъснея.

— Няма проблем — кимна той и включи телевизора.

Дискотеката е в разгара си и музиката ме удря като тухла по главата, така че през първите няколко секунди не чувам и не виждам нищо. Хари ме потупва по рамото, за да привлече вниманието ми.

— Сякаш сме се върнали назад във времето — казва тя и очите й светват. — Но този път всичко ще е законно. Бакарди и кола, нали?

— Не. Дюбоне и битер лимон или от онзи ужасен сладък сайдер. Искам да усещам вкуса му и по обратния път до дома.

И двете се чувстваме леки и нехайни, каквито не сме били от години. Кискаме се и се шегуваме като тийнейджърки.

Тони и останалите от нейната компания се събират веднага около нас, нетърпеливи да разберат къде сме били и какво сме правили през цялото време.

Помислих предварително какво да им кажа. „Бъди мила и лаконична, Ема — си казах, — да сведем неприятните работи и щетите до минимум. Не искаме съжаление. Нито оценки.“

И изглежда, всичко върви добре. Оставям Хари да води разговорите. Тя се опитва здравата, но е трудно да надвикаш десетки гласове, пеещи заедно с музиката. Момичетата се прехласват по нас. Докосват ни с пръсти, сякаш сме от друга планета. Смешно е, но ако бях останала да живея тук, сигурно и аз щях да правя същото. Щях да съм една от тях. Неспокойна майка на средна възраст с работа на минимална заплата в Теско и деца, които не се обаждат.

Най-после получаваме напитките и докато другите танцуват, се опитвам да поговоря с Хари, но случаят е безнадежден, затова се отправяме към тоалетните. Често съм се чудила защо толкова много време от съзряването ни е минало в тези смърдящи обществени тоалетни, но всичко ми става ясно, когато се добирам до нея и затварям вратата. Тук е било единственото място, където сме можели да се чуем.

Влизам в една от кабинките, клякам над дупката с детски размери и се зачитам в сквернословията, надраскани по стените на височината на главата ми. Очевидно някакво момиче на име Маз, което сваля един по един мъжете в Бойс Бридж, ги отбелязва на стената и ги отмята сякаш е някаква игра. И вероятно е.

Запечатвам картинката, за да кажа на Хари, но когато излизам в общото помещение, тя е там и говори с жена, която никога не съм виждала. На нашата възраст е, но не мисля, че е от същото училище. Решавам да запазя Маз за по-късно.

Жената се оказва Кейт Уотърс. Сякаш някой ме удря в корема, когато Хари ми я представя. Чувам се да ахвам и бързам да се закашлям, за да не забележи смайването ми. Но тя ме гледа сякаш съм под светлините на прожектор. Очаквам всеки момент да ме разкрие, въпреки че не знае истинското ми име. Маската ми е толкова нескопосна, че всеки момент може да се изхлузи от лицето ми. Но Кейт Уотърс не показва, че ме е познала.

Когато споменава Алис Ървинг, се опитвам да запазя самообладание и придвижвам разговора към по-безопасна тема.

— Сигурно е интересно да си репортер — се чувам да казвам. „Боже, толкова съм прозрачна! Тя ще разбере. Сигурно вижда всичко през мен.“

Но дори и да вижда нещо, Кейт не го показва с нищо. Подхваща малката ми игричка и всъщност е доста забавна, знае всичко за Малкълм Бейкър и Сара С., въпреки че току-що се е запознала с нас. Вероятно Тони й е разказала. Интересно е, дори мога да кажа, че по нещо прилича на мен и моите книги. Неочаквано се оказваш експерт по нечий чужд живот. Понякога е опасно да си мислиш, че познаваш другия толкова добре, защото кой познава наистина другите? Може да съблечеш кожата, но няма да стигнеш до мозъка на костите му.

Шейсет и първа глава

28 април 2012 г., събота

Кейт

„Боже, колко е слаба! — каза си Кейт, когато я видя. — Ще ми се и аз да мога да сваля няколко килца.“

— Ема — възкликна Хари, — не знаех, че си тук. Чаках те на масата.

— Извинявай, трябваше да отскоча набързо. Тези големи чаши минават толкова бързо през теб.

— Здравей, аз съм Кейт — намеси се тя.

— Здравей, Кейт. Не си спомням да е имало Кейт в нашия клас. Да не си от по-горния випуск? От класа на Тони? — попита Ема.

— Не, тя е репортер — намеси се Хари. — Казва се Кейт Уотърс.

— Говорих с Тони за Алис Ървинг — бебето, което намериха на Хауард стрийт — и тя ме покани на своето парти — обясни Кейт.

Жената реагира, като отклони поглед от нея.

„Крие нещо — помисли си Кейт, — но какво?“

— Сигурно е интересно да си репортер — каза след миг.

Кейт се вгледа в нея. Класическа техника за разсейване, отбеляза си наум. Очакваше коментар или въпрос във връзка с Алис Ървинг и щеше да е съвсем естествено. Алис беше най-интересното нещо, казано между трите. И онова, за което всички, които живееха или са живели тук, говореха. Това беше новината, а не че Кейт е репортер.

— Мда. Срещам се с всякакви хора и е доста интересно. А ти? С какво се занимаваш?

— Редактирам книги — каза тя.

— Ем работи върху мемоари на различни известни хора — каза Хари.

— Като гост писател ли? — попита Кейт.

— Не, писателят е друг. Аз си седя вкъщи пред компютъра и изглаждам и редактирам думите на други хора.

Кейт се усмихна.

— Аз също често правя това. — Беше малко неловко, но тя продължи с общия разговор. — Работата ти е интересна. За кого си работила напоследък?

Докато ровеше в чантата си, Ема назова няколко известни футболисти и филмовата звезда, чиито мемоари бяха на бюрото й в момента, а Кейт издаде всички необходими за случая звуци.

— Сигурно е много интересно да надникнеш зад публичното лице на човека — каза тя.

— Да, интересно, но понякога и малко плашещо — отвърна Ема.

— Плашещо?

— Ами, плашещо е да разбереш какъв е даден човек в действителност, но да пишеш за него като за друг човек, който отговаря на обществената представа. Поемаш отговорност, когато подозираш някого, например в насилие. Ти ли лъжеш в такъв случай, или той?

— Боже, наистина не ти е лесно. Някога отказвала ли си работа?

— Не, имам нужда от пари — засмя се сипкаво Ема.

— Сигурно е прекрасно да видиш всички стари муцуни тази вечер — смени бързо темата Кейт.

— Да, минаха толкова много години. Десетилетия.

— Ти вече не живееш тук, така ли?

— Ами, физически не е много далече — каза Ема, разменяйки поглед с Хари, която тъкмо излизаше от кабинката и пъхаше ризата си в панталона. — Но животът ни тръгна в различни посоки.

— Как се чувстваш сега, когато отново си тук?

— Странно. Сякаш е сън — каза Ема. — Оглеждам помещението и виждам лица, които познавам само наполовина. Искам да кажа, че да, познати са ми, но не мога точно да ги идентифицирам. После те казват имената си и всичко застава на фокус. Разбираш ли какво имам предвид?

Кейт кимна, завладяна от описанието.

— Хари ме убеди да дойда. Тя има огромно влияние върху мен. Нали, Хари?

Хари се усмихна на приятелката си.

— Не е ли хубаво да се поразсееш малко? Тук е чудесно — каза тя.

Кейт им се усмихна съучастнически и попита:

— Интересно ми е дали и Малкълм е тук.

Двете жени се засмяха.

— Бас държа, че носи тупе и е взел назаем от магазина златен медальон — каза Хари.

— Аз пък се обзалагам, че има любовница и „Харли Дейвидсън“, мечтата на всеки мъж, достигнал кризата на средната възраст — каза Ема. — Хайде да го намерим. Срещаме се тук след половин час и всяка докладва.

Кейт отвори вратата, пусна купона вътре и ги прикани да излязат.

— Ще се видим по-късно. Успех с търсенето.

Шейсет и втора глава

28 април 2012 г., събота

Кейт

Тя тръгна по края на залата, за да стигне до бара и да види как се справя Джо. Подпрян на лепкавия плот, той се бе улисал в разговор с барманката, жена с подплънки на раменете и огромно количество лак за коса на главата си.

— Една лимонада, моля — поръча си Кейт, забелязвайки бутилката с газираната течност зад бара.

— Здравей, Кейт — кимна й Джо с доволно изражение на лицето.

Тя посочи към изхода, взе пластмасовата си чаша и тръгна към вратата.

— Как се справяш? — попита го, когато излязоха, и седна на ниската тухлена ограда пред залата.

— Супер, благодаря. Казах на хората, че съм ти син.

Кейт се опита да не се впряга.

— Добро попадение — каза на глас. — И как е?

— Рита, онази зад бара, ме напълни с клюки.

— Много добре. Какво имаш?

— Какво ли не за Хари. Всички искат да говорят за нея. Виждат я за пръв път от времето, когато е била малка мърла, създаваща неприятности. Не могат да повярват колко добре се е справила.

— Току-що говорих с нея в тоалетната. В началото беше малко напрегната, но после се отпусна. Разбра ли нещо за бебето? Носят ли се някакви слухове?

— Не, никой не говори нищо за бебе. Няма внезапно прекратени бременности, няма омъжени жени с извънбрачни връзки, няма шушукания по този въпрос. Пълна загадка, казва Рита. Попитах я за Хауард стрийт шейсет и три, където е живяла Барбара Уолкър. Тя си спомни, че там е имало и една много умна жена, адвокат. Казвала се е Джуд.

— Джудит Масингам, съквартирантката на Барбара — поясни Кейт.

— И дъщеря й — додаде Джо.

— Да, Барбара спомена, че е имало и дете. Но то не е вписано в електоралния списък. Какво каза Рита за нея? Познава ли я?

— О, да. Учили са заедно. Тя е тук тази вечер. Казва се Ема.

Кейт стисна ръката му.

— Ема? Мисля, че току-що се запознах с нея. Ти си направо гений, Джо. Бих те целунала, но в наше време това се възприема като сексуален тормоз, нали?

Лицето на Джо светна от удоволствие. Не беше сигурен какво точно му беше гениалното, но това нямаше значение. Беше се справил добре. Така казваше шефът.

Кейт остави напитката си на ръба на оградата и тръгна към вратата.

— Отивам до тоалетната — извика през рамо. — Ще се видим по-късно.

Хари и Ема бяха вече там и подновяваха червилото си пред зацапаните огледала.

— Е — попита тя, — какъв се оказа? Милионер или мошеник?

Двете жени погледнаха към нея през огледалото и се ухилиха.

— Плешив, с бирено коремче и с пет деца — каза Хари.

— Така му се пада, задето ти разби сърцето, Хари — каза Ема.

— За Сара С. ли се е оженил?

— Не. По дяволите, ти знаеш всичките ни тайни — погледна я Ема.

— Само някои — каза Кейт и извади своето червило.

Шейсет и трета глава

28 април 2012 г., събота

Ема

Връщаме се на дансинга, както винаги сме го правили — аз следвам Хари, която подскача от нетърпение, готова за приключения — когато Кейт ме потупва по рамото.

— Може ли да поговорим за момент, Ема? — крещи в ухото ми. Изглежда ми нервна. И аз се питам дали не се е досетила коя съм.

— Искаш ли да излезем навън? — пита тя.

Изоставям Хари и тръгвам след нея покрай червената стара маса, където получихме баджовете с имената си, сега покрита със смачкани пластмасови чаши.

Сядаме на стената отпред и се заглеждаме в пушачите, които махат на преминаващите коли, за да дадем време на слуха си да се възстанови.

— Чудесно парти — казва Кейт. — Сигурно е точно като едно време.

— Да. Странно е да видя всички нас в същата зала, но като възрастни. Като че сме от онази пиеса на Денис Потър. Онази, в която възрастни актьори играят деца.

— „Сините хълмове на спомените“ — казва Кейт. И тя я е гледала. — Беше доста мрачна постановка — добавя тя. — Едно от децата умира.

Известно време мълчим. Замислям се за бебето и притискам корема си.

Кейт сякаш чете мислите ми, защото заговаря за Алис Ървинг.

— Открили са я малко по-надолу. В градината на сградата, където ти си живяла някога. Чела ли си статиите ми във вестника?

— Да — отвръщам, — четох ги.

— Опитвам се да разбера какво се е случило с Алис — казва тя. — Полицаите смятат, че е заровена там, когато ти си живяла на номер шейсет и три заедно с майка си.

— Не го вярвам — отсичам аз. — Говорих с мама за това. Тя също не вярва.

— Но се случва — възразява тя и се обръща към мен, за да може да ме гледа, докато говорим. — Разкажи ми за онези години. На колко беше ти самата? В началото на осемдесетте… Трябва да си била на тринайсет или четиринайсет години.

Кимам.

— Помниш ли онова време? — пита тя. Настоятелна е. — Сигурно не ти е било лесно да живееш в обща къща на тази възраст. Тогава човек има нужда от лично пространство, нали? Но майка ти и Барбара Уолкър също са живели там. Трудно е да пазиш нещо… тайните си, когато хората живеят един върху друг.

— Нямаш представа — изтърсвам аз. Не исках да го казвам на глас, но то излезе само.

— На мен ли го казваш — кима тя. — Трябваше да крия в училище книгите, които всички момичета четяхме тайно. „Торбарите“[7] например, сега се сещам за нея. А ти какви неща криеше?

Пита, сякаш знае какво.

Не знам как да й отговоря, без да предам себе си.

— Ема, има ли твоята тайна нещо общо със заровеното бебе? — пита тя. Гласът й е мек и хипнотичен. Приканва ме да говоря.

Думата „бебе“, започва да подскача из главата ми. „Бебе, бебе, бебе.“

— Не искам да говоря за това — казвам накрая. — То ме разстройва ужасно много.

— Кое?

— Бебето — отвръщам.

— Алис ли?

— Не, моето бебе — казвам аз.

Започвам да се полюлявам леко на стената. Успокоявам се, както правеше мама едно време.

— Твоето бебе ли? — пита Кейт. — Какво искаш да кажеш?

Мисля, че тайно се надявах да ме попита. Исках да й разкажа. Исках да излезе от мен. Тя може да е моят бръснач.

— Забременях, когато бях на четиринайсет — изтърсвам директно.

— Божичко, та ти си била още дете! — казва тя и взима ръката ми като на изповед.

Мислех си, че когато най-после призная пред някого, ще има ужасни крясъци, укори и обвинения, но ето че светът продължава да се върти, както досега. Ние все още седим на оградата, а пушачите продължават да махат на шофьорите.

— Искаш ли да намерим удобно местенце и да поговорим? — пита тя. — Сигурно ти е студено тук. „Кралският дъб“ е зад ъгъла.

Поклащам глава. И досега не мога да понасям около мен да има много хора.

— Може да поседим в колата ми, ако искаш — предлага Кейт, сякаш разбрала, че нещо ме смущава. Може би наистина разбира. Не знам защо, но й вярвам.

Влизаме в колата й и тя започва с леки въпроси. Пита ме знае ли и друг за бебето. Например Барбара или Джуд.

Поклащам глава.

— Как си успяла да го запазиш в тайна? Сигурно си била много уплашена — чуди се тя.

В тона й няма укор, само съчувствие. Не ми казва да спра да говоря за това, както прави Хари. Не ме смята за луда.

Искам да й разкажа за всички лъжи, да й разкажа как криех бременността си с широки пуловери и знам, че тя ще ме изслуша.

Шейсет и четвърта глава

28 април 2012 г., събота

Ема

— В началото не можех да повярвам — започвам аз. — Казвах си, че няма как да забременея от един път. Бях убедена, че цикълът ми закъснява, защото на моята възраст по принцип не е редовен, така казваха всички лелички по списанията за подрастващи. Мислех, че не съм преброила правилно седмиците. Че наедрявам, защото ям прекалено много сладки неща. А неразположението ми се дължи на предстоящите изпити. Но тялото ми беше на друго мнение.

Кейт накланя глава на една страна.

— Ох, Ема — въздиша с мен.

— Когато започна да ми прилошава, реших, че имам хранително отравяне. Мама се беше отровила веднъж и аз се грижех за нея, затова знам симптомите. Но моето се задълбочи и започнах да повръщам всяка сутрин в банята, като пусках чешмата да тече с всички сили, за да не ме чуят. После пръсках с дезодорант из помещението, за да не подушат срама ми.

Обръщам се към Кейт. Трябва да разбере, че не бях някаква глупачка. Не знаех много за момчетата и секса, но не бях глупава.

— Знам, че е трудно за вярване — особено сега, когато за секса се говори навсякъде — но макар да разбирах какво става, ми се струваше, че някак ще успея да го избегна. Не мислех за аборт, нито за пиене на джин в гореща вана. Не направих нищо. В противен случай трябваше да призная, че бебето е реално.

Не знам защо, но вярвах, че мога да го спра със силата на мисълта.

„Ще се оправя“, си повтарях, сякаш ставаше дума за болест. Не изчислих кога трябва да се роди бебето. Това просто нямаше да се случи.

Кейт се размърдва до мен, отваря чантата си, вади носна кърпичка и ми я подава. Не бях забелязала, че плача.

— И как така никой не е забелязал какво става? — пита тя. — Трябва да е било очевидно.

— Но не го забелязаха. Не им позволих. Водех двоен живот: Ема, ученичката, и Ема, която си навлече беля на главата. Но това не продължи много. Истината чукаше на вратата, настояваше да се покаже, като лудата на тавана. Предполагам, че и моето беше вид лудост.

— Сигурно не си била на себе си от притеснение. И на тази възраст. Как се справи? — попита тя.

— Не знам. Но когато дойде лошото, ти се струва, че светът свършва.

— Какво стана, когато бременността започна да личи? — попита Кейт.

— Това беше най-лошата част. Не можех да се погледна в огледалото. Коремът ми не спираше да расте. Стягах го с шалове, носех широки пуловери и не мърдах от стаята си. Странях от приятелите си и от семейството, казвах, че имам нужда от пространство за себе си. Треперех от ужас, че ще ме видят и ще разберат.

— Ако човек се вгледаше в мен отстрани, не можеше да не забележи, затова непрекъснато стоях точно пред мама и не й позволявах да ме прегръща. Виждах, че я наранявам, когато я отблъсквах, но не можех да рискувам.

И щом веднъж започнах, вече не мога да спра да говоря. Разказвам на Кейт как взимах храната си горе в стаята.

— Джуд се ядосваше, но Уил, нейният приятел, й казваше да не се занимава. Той искаше да ме разкара от дома. Колкото повече растеше коремът ми, толкова повече храна слагах в чинията си, а по-късно я изхвърлях. Така намирах извинение за теглото си. Бях толкова изобретателна. Веднага забелязвах опасността. Чувствам се почти горда от себе си в онзи момент. Бих получила отличен по мамене.

Кейт кима, без да откъсва поглед от мен. Знам, че има много въпроси, иска да знае как съм забременяла и какво е станало с бебето, но има още много за разказване. Трябва да го изпускам малко по малко, иначе ще ме залее и ще ме удави. Завива ми се свят. Имам чувството, че главата ми ще избухне.

— Какво стана, когато дойдоха болките, Ема? Няма как да скриеш такова нещо.

— Беше истински кошмар. Но се справих сама. Самото раждане стана много бързо. Ден-два ме боля гърбът, после ми изтекоха водите и ме заболя коремът. Уж беше моето тяло, но не съвсем, ако можеш да ме разбереш. Просто излезе от контрол и всеки път болката се усилваше. Стисках ръба на ваната и крещях с всички сили. Мислех, че ще умра. Помня, че виках мама, но знаех, че не си е вкъщи. Бях сама. Така трябваше да бъде. Никой не трябваше да разбере.

Кейт стиска ръката ми, както аз тогава стисках ръба на ваната. Дълбоко заровените спомени изпълзяват от мен и чукат на вратата, искат да излязат и аз се виждам като през огледало. Когато съществото се плъзна от мен, лъскаво и изпускащо пара в студената баня, аз се отпуснах в локвата кръв на линолеума. Около мен ставаше все по-студено.

Не беше като в диплянките. Докато останалите момичета от училище четяха тайно „Страх от летене“[8], аз четях тайно откраднати от чакалнята в болницата листовки за плацентата и пъпната връв. От тези думи ми се повдигаше, но четях всичко, за всеки случай.

В банята срязах пъпната връв с ножицата от набора за първа помощ, завързах я, а останалото, което излезе от мен увих в един вестник — „Сънди Таймс“, взех го от кутията пред външната врата. Завъртях крановете в банята и влязох в топлата вода, загледана във въртящите се около мен кървави парченца.

— Онова, което си спомням най-често, е тишината след виковете ми — казвам на Кейт. — Иначе извадих късмет. Джуд и Уил бяха на работа. Бяха сама с онова нещо. Не си спомням да съм го поглеждала, но явно съм. Като при страшен филм по телевизията, когато поглеждаш през пръсти, за да не видиш целия ужас. Не си спомням лицето му. Дори не знам момче ли беше, или момиче.

— Божичко! За пръв път ли разказваш това пред друг човек? — пита Кейт.

— Да. Веднъж се опитах да кажа на Хари, но тя не разбра за какво говоря. Не съм казвала на друг. Защото знам, че направих нещо ужасно.

— Какво направи, Ема? — пита нежно тя. — Направи ли нещо на бебето?

— Зарових го — казвам аз.

Шейсет и пета глава

28 април 2012 г., събота

Ема

Кейт замлъква, когато казвам, че зарових бебето. Чувам гласа си, сякаш е нечий друг, когато я уверявам, че стана лесно.

— Както зарових зайчето си, когато бях на девет — казвам й аз. — Увих го във вестник, после го сложих в книжна торба, за да не може да се разбере какво е. Изкопах дупка в градината, поставих плика и върнах пръстта отгоре. Само няколко минути и го нямаше. Примъкнах голямата саксия, в която мама беше посадила нарциси върху него. Малките зелени главички тъкмо се надигаха. После се върнах вкъщи. Помня, че си помислих, че остава само да хвърля окървавената кърпа, която използвах, и всичко щеше да бъде наред. Сякаш не се беше случвало. Животът ми щеше да се върне към нормалния си ход. Бях още малка и не знаех, че вече нищо няма да е нормално. Сложих ръка върху празния си корем и той ми заприлича на балон в края на парти за рожден ден — мек и сбръчкан. Хванах отпуснатата кожа през пуловера и я извих, за да се убедя, че вече не е в мен. Да усетя нещо. Каквото и да е.

— Колко глупаво! Мислех, че щом родя, опасността ще отмине — казвам тихо. — Всичко бях планирала.

Почти се засмивам на наивността си. Но тогава бях малка и нямаше на кого да разчитам.

— Когато най-после приех, че ще имам бебе, реших да го оставя пред местния родилен дом. Някоя сестра щеше да го намери и да се погрижи за него. Виждала съм по телевизията как сестри намират изоставени бебета и ги кръщават. Наричат ги Холи, ако е около Коледа, или на името на намерилия ги полицай. Виждала съм как ги притискат здраво към гърдите си. После ги осиновяват любящи семейства и всичко се подрежда добре, особено за зрителите. Случка с щастлив край.

Опитвах се да гледам на себе си като на героиня от роман. Всичко е ясно и подредено. Всичко е с точка накрая.

— Бях убедена, че нещата ще се подредят лесно. Щях да извадя бебето, както го показваха на рисунките в диплянките, да го увия в бялото одеяло, което бях купила тайно от „Буутс“, да го оставя незабелязано в тоалетните на болницата и да си тръгна. Хората влизат и излизат непрекъснато там. Най-много пет минути и щяха да го открият.

— Но нямаше защо да го правя. Увих го във вестник, после го сложих в хартиената торба от „Буутс“.

— Ох, Ема — въздъхна Кейт. — И си крила всичко това в себе си досега! До откриването на останките на Алис.

— Бебето в градината е мое! — чувам се да крещя. — Мое е!

Кейт трепери и стиска волана на автомобила, за да успокои ръцете си. Виждам, че я плаша. Плаша и себе си. Звуча като луда. Трябва да спра.

— Искам да си отида у дома, Кейт. Трябва да кажа на Хари къде съм. Тя ще се тревожи — казвам аз.

Лицето на Кейт е пребледняло. Тя заговаря, сякаш съм пациент в болница. Тихо. С успокояващ тон.

— Ще те откарам до вас. Сигурно си уморена и прекалено развълнувана, за да мислиш ясно. Трябва ти време да събереш мислите си.

Всичко звучи толкова нормално, утешително. Да събера мислите си. Ето какво трябва да направя. Така казва и Пол, когато се тревожи за нещо. Но аз нямам нужда да събирам мислите си. Те са в мен от години.

Когато се връщаме в залата, виждам Хари да седи напрегнато на стола си. Оглежда дансинга и чупи притеснено пръсти.

— Къде беше, дявол да го вземе? — извиква в мига, когато ме зърва. — Да изчезнеш така! Търся те от половин час.

Но когато се вглежда в лицето ми, млъква. Сигурно изглеждам ужасно, защото ме хваща за ръката, извежда ме навън и пита шепнешком:

— Какво става, Ема? Къде беше?

— Поговорихме си с Кейт, това е всичко. Извинявай, че не ти се обадих — казвам и събирам цялата си енергия, за да изглеждам спокойна.

— За какво? За какво си говорихте, Ема?

— Няма значение, Хари. Малко съм уморена и мисля да се прибирам. Кейт ще ме откара.

Хари поглежда към Кейт. Тя е до колата си и говори с младото момче, дава му пари за такси.

— Ти ли я разстрои? — извиква тя към нея и момчето се стряска изплашено, сякаш тя обвинява него.

— Не ме е разстроила тя, Хари — казвам аз. — Искам всичко това да спре, разбираш ли? Не мога да понеса повече емоции за днес. Просто всичко ми дойде малко в повече тази вечер. Толкова много хора, толкова спомени, и не всички от тях са хубави.

Тя стиска ръката ми.

— Извинявай, Ема. Не биваше да те карам да идваш. Ще дойда да те изпратя.

Поклащам глава и настоявам:

— Добре съм.

Подробностите от миналото все още изникват в съзнанието ми, но аз не мога да ги споделя с никого, дори и с най-добрата си приятелка. Ако я оставя да дойде с мен, Хари ще се натъжи и ще ми се ядоса, а аз ще трябва да се справям както с моите, така и с нейните тревоги. Тя няма да разбере защо реших да споделя тайните си с непозната жена. Но така ми изглежда по-безопасно. Така всичко си остава анонимно.

— Утре ще ти звънна — вика тя и маха нещастно след нас, докато се отдалечаваме.

Пътят до вкъщи ми се струва ужасно дълъг. Цяла вечност се провираме по тесните тъмни улици, после излизаме на шосето и светлините му ни заслепяват.

Почти не говорим. Аз показвам пътя. Тук наляво, там мини през кръговото. Но и двете сме потънали дълбоко всяка в собствените си мисли. Аз съживявам отново срама си. И страха.

Слизам пред нас и виждам, че всички прозорци на къщата са тъмни. Пол не е оставил лампата в коридора да свети. Заставам в тъмното, неспособна да сложа единия крак пред другия, заради въртящите се из главата ми мисли.

— Ема, добре ли си? Какво правиш долу? — пита Пол със сънен глас, когато влизам.

— Всичко е наред. Свалям си палтото — отвръщам аз. — Лягай си.

Включвам осветлението и затварям очи, за да ги предпазя от ярката светлина. След малко ги отварям бавно и опитвам силата им. Всичко изглежда така, както го оставих по-рано вечерта. Сакото на Пол виси върху закачалката малко на една страна, на масата все още стои неотворената поща, обувките ми са на килимчето в коридора. И в същото време всичко е някак различно.

Аз проговорих. Полицията сигурно ще дойде още утре. Имам нужда да помисля. Да си съставя план.

Чувствам се като дебнещо хищно животно, което идва на пръсти до брега на реката, а крокодилите го чакат, спотаени с отворени челюсти. Замислям се дали да не избягам. Да се скрия. Но веднага се скастрям. „На твоята възраст? Не ставай смешна.“ Време е да се изправя срещу миналото си.

Съставям си мъдър план. Повече няма да се крия.

Шейсет и шеста глава

28 април 2012 г., събота

Кейт

Кейт се изгуби по пътя за дома. Пропусна отбивката, но разбра двайсет минути по-късно, когато дърветата наоколо постепенно започнаха да изместват неоновите светлини.

— По дяволите! — извика тя на пътя пред себе си.

Искаше да отбие, но не успя да завърти волана. Сведе глава и се загледа в побелелите си кокалчета, сякаш принадлежаха на друг човек.

Пред очите й все още беше побелялото от стреса лице на Ема на фона на тъмното купе на автомобила, треперещите й устни, оформящи бавно думите, докато разказваше историята си.

„Когато извика, че бебето е нейно…“, замисли се тя, Кейт се изплаши не на шега. Силата и болката в гласа й бяха истински. Но истина ли беше разказът й?

Репортерите често ставаха жертви на маниаци и търсещи внимание хора. Тъжни хора, които искаха да станат център на новините, независимо от цената.

Кейт потръпна. В главата й се въртяха десетки въпроси и възможни отговори, съзнанието й търсеше нещо пропуснато.

— Две бебета? Не може да бъде! — извика на глас тя. — Какво ще правя сега?

Нещата се случваха светкавично. Имаше усещането, че губи контрол над ситуацията. И над цялата история.

Когато прочете първото съобщение за останките на бебето, тя реши, че й се предоставя възможност да напише вълнуваща история за забравено дете и да разкаже личната история на смъртта му. Четиво за съботното кафе, така си го представяше. Шанс да намериш нещо по-различно от въртележката на онлайн новините. Но когато надникна под повърхността, се натъкна на експлозия от неочаквани тайни.

Откриването на такава голяма история трябваше да я зарадва, но тя се почувства хваната в капана на буря от информация.

Осъзнаваше, че сега тя е пазителят на толкова много тайни — дрогирането и евентуалното сексуално посегателство над Барбара Уолкър, бременността и раждането на съвсем младата Ема Масингам, изневярата на Ник Ървинг — и това я притесняваше. Всички й се бяха доверили, защото бе задала правилните въпроси. Но какво от това би могла да разкаже на читателите? Можеше ли изобщо да разкаже нещо?

Кейт съобрази, че онова, което трябваше да направи сега, беше да се обади на Тери и да го задейства, но това означаваше да се раздели и с минималния контрол над нещата, който все още имаше. Той щеше да вземе историята от нея, да й направи дисекция и да остави други, които не познават Барбара, Анжела и Ема да дискутират тайните им.

„Такава е работата на журналиста, Кейт — чу тя гласа на бившия си учител в главата си. — Ти си тук, за да разкажеш историята на тези хора, не да бъдеш тяхна майка.“

Но трябва да се приближиш достатъчно, за да схванеш цялата история. Преподавателите по медийни науки в университета настояваха деца като Джо Джаксън да останат безпристрастни, за да могат да предадат информацията обективно, но тя не си представяше как ще седнат до изнасиленото момиче или неговата майка и ще останат безпристрастни. Как можеш да напишеш нещо и да предадеш истината, без да усетиш човешката болка, без да изпиташ симпатия към засегнатите хора?

Проблемът идваше тогава, когато започваш да пишеш, без да можеш да се откъснеш от емоциите си.

Тя имаше нужда от време. Имаше нужда от разумен глас, който да й каже, че всичко ще бъде наред. „Къде е татко сега? — помисли си тя и поклати глава с усмивка. — За бога, вземи се в ръце!“

Набра номера на мобилния на мъжа си и стисна палци той все още да е буден. Стив се обади веднага.

— Здравей, Кейт — обади се веднага той. — Всичко наред ли е?

Тя избухна в сълзи. Не мислеше, че ще стане така, но гласът му освободи емоциите, които бе задържала в себе си цял ден.

— Какво става, Кейт? Добре ли си? — попита Стив с нарастваща тревога в гласа. Тя никога не плачеше.

— Всичко е наред. Извинявай, скъпи, просто имах невероятно стресиращ ден и се почувствах щастлива, когато чух гласа ти.

— Толкова щастлива, че се разплака? — засмя се Стив. — Гласът ми действа така на много хора.

Тя се успокои и му разказа всичко, следейки реакцията му на всяка нейна дума. Имаше нужда той да я увери, че не е прекрачила границата.

— Трябва да говориш с полицията, Кейт — каза той. — Това надхвърля правомощията на един разследващ журналист.

Той беше прав, разбира се.

— Добре — каза тя. — Ще им се обадя.

Затвори и погледна в дисплея на часовника. Наближаваше полунощ. Да се обади ли на Боб Спаркс? Ейлийн щеше да го убие. Тя набра номера му и притаи дъх.

Той отговори на второто позвъняване. Полицейски тренинг. Каза сънливо и малко отнесено „детектив Спаркс“, но веднага дойде на себе си, когато чу гласа й.

Тя го усети да слага ръка на слушалката преди да каже:

— По работа е, скъпа. Ще сляза долу.

Ейлийн не отговори.

— Кейт, вече е полунощ — каза той, докато слизаше по стълбата. — Дано да е важно.

— Важно е, Боб. Съжалявам за късното обаждане, но трябва да говоря с теб.

— Давай тогава — отвърна той.

— Току-що говорих с една жена, която сподели, че е родила на петнайсет години. През 1985 година. Никой друг не знае. Криела е бременността си. Живяла е на Хауард стрийт 63 и го е заровила в градината.

— В същата градина, където намериха Алис?

— Да.

— Божичко! Вярваш ли й?

— Изглежда, че говори истината, Боб. Родила е десет години след отвличането на Алис и това съвпада с резултатите от изследванията.

— Да, разбира се. Извинявай, все пак е дванайсет през нощта, мозъкът ми не работи на пълни обороти. Но може да я е заровила. Да е намерила тялото на Алис и да го е заровила.

— Тяло на петнайсет години? Какво според теб може да е останало от него, Боб? Не, не съм сигурна — каза Кейт.

— Добре. Каква вероятност има в една градина да са заровени две бебета? Да му се не види, Кейт, звъни на Анди Синклер. Не се опитвай да разрешиш проблема сама. Става много сложно. Звъни му веднага или аз ще го направя.

Кейт стисна по-силно апарата.

— Ще го направя, Боб. Благодаря, че ме изслуша.

— Изпрати ми съобщение, след като говориш с него.

„Не вярва, че ще му се обадя“, помисли си Кейт, когато той затвори.

Детектив Синклер не спеше. Докато Кейт се питаше дали няма да го намери в управлението, чу дрезгавия му глас:

— Синклер.

— Анди, обажда се Кейт Уотърс — каза тя. — Извинявай, че те безпокоя в този час.

— Няма нищо, Кейт. Работиш до късно. Аз също. Наваксвам с докладите. Не си ме събудила.

Тя му каза същото, което бе казала на Спаркс, и преди да се намеси, той я остави да разкаже всичко до края.

— Коя е жената, която твърди, че е заровила бебето си там? — попита той.

— Ема Масингам… но това е моминското й име. Сега е Ема Симъндс.

Той си записа името и адреса на Ема, проверявайки два пъти номера на улицата.

— Записа ли разговора?

— Диктофонът ми работеше, включих го, докато я слушах, но още не съм прослушала записа.

— Моля те, направи го сега — каза той.

Кейт извади диктофона от чантата и го пусна. Звукът не беше добър, но гласът на Ема се чуваше и думите й бяха разбираеми.

Тя сложи апарата до телефона, за да може Синклер да чува.

— Бебето в градината е мое! Мое е! — извиси се гласът.

— Звучи малко истерично. В какво състояние беше, когато я остави пред дома й, Кейт? — попита детективът.

— По-спокойна, но лабилна — отвърна Кейт.

— Според теб истината ли казва за своята бременност?

— Не знам, Анди. Как би могло? Как би могло в тази градина да има две бебета?

— На мен също ми се струва невероятно. Може да е от онези, които търсят медийно внимание. Случва се. Виж, остави нещата на мен, но искам утре… — боже, вече стана днес — да дойдеш и да дадеш показания.

— Какво ще правиш, Анди? — попита Кейт.

— Ще говоря с шефа. А ти?

— Засега няма да пиша нищо, ако питаш за това.

— Да — каза той. — Това е една нестабилна жена. Не бива да я бутаме към ръба.

Кейт преглътна с мъка. Тя я беше бутнала към ръба. Ето това правеше пресата, бъркаше в душите на хората и издаваше присъди, както стана с принцеса Даяна.

— Нали ще ми кажеш какво мислиш да предприемеш, Анди? Много те моля.

— Ще говорим утре. Ще ти се обадя. Лека нощ засега.

Шейсет и седма глава

29 април 2012 г., неделя

Джуд

Ема не се обади предварително, просто се появи на вратата й на развиделяване. Знаеше, че Джуд вече е станала.

— Имаш късмет, че съм човек на навиците — каза наежено Джуд.

Искаше да демонстрира приятна изненада, но нервите й бяха на ръба. Въпросът „защо е дошла?“ се въртеше като пумпал из главата й. Обикновено трябваше да я моли, за да я види в дома си.

Тя я пусна да влезе и забърза към кухнята да направи кафе. Не изчака водата в чайника да заври, в нетърпението си да чуе какво става сложи разтворимо кафе в чашите и разбърка надве-натри. Постави чашата със сивкавата течност на масата пред Ема и застана до нея, неспособна да си намери място.

— Седни, за бога — каза Ема.

Тази сутрин дъщеря й изглеждаше различна. С изострени черти и светещи очи.

Джуд се настани на страничната облегалка на стола.

— Виждам, че се готвиш да ми кажеш нещо. Давай, просто го изплюй, каквото и да е то — каза рязко тя. — Да не би да имате проблеми с Пол? — попита в опит да скрие нетърпението в гласа си. — Казах ти, че ми се обади да пита за нещата, които си му казала. За бебето на Хауард стрийт. Успокоих го, че няма такова нещо. Да не би да иска да те напусне? За това ли става дума?

— Не, от къде на къде? Той ме обича — каза тихо Ема и се вгледа в нея. Фиксира я с поглед, сякаш я вижда за пръв път. — Искам да говорим за случилото се, когато бях на четиринайсет.

Вътрешностите на Джуд се преобърнаха.

— За бога, Ема! Трябва ли за пореден път да се ровим в това? — каза тя. — Мислех, че искаш да забравиш за миналото, но ти, изглежда, си обсебена от него. Беше един кошмар. Нека не го обсъждаме отново.

Очите на Ема не помръдваха от нейните.

— Да, наистина беше кошмар — отвърна тя. — Но замисляла ли си се някога защо поведението ми беше толкова непоносимо? Как добрата дъщеря се превърна в лошо момиче?

— Хормони, съзряване… Ти беше от трудните тийнейджъри. При теб този период беше по-ужасен, отколкото при другите — каза Джуд и започна да сплита и разплита пръстите си.

— Не — отвърна твърдо Ема. — Нещо се случи и то ме промени.

— Какво, Ема? Какво се случи? — попита Джуд.

— Изнасилиха ме.

Мина време, преди Джуд да заговори.

— Господи, защо го казваш? Още една от твоите истории, нали?

Тя затвори очи, преди да чуе отговора.

— Уил ме изнасили — каза Ема, както очакваше майка й.

Джуд се опита да потисне нарастващия гневен писък в главата си и да запази спокойствие.

— Естествено, че не те е изнасилвал. Стига с тези глупости, Ема — каза тя. — Уил беше много привързан към теб. Правеше всичко, за да ти угоди, търпеше всички твои измишльотини. Не знам защо си се вторачила в него. Днес не си добре. Пи ли си лекарствата?

Ема не реагира на коментара й, просто продължи, изпепелявайки майка си с поглед.

— Изнасили ме на 21 юли 1984 година. В колата си. Помниш ли колата му, Джуд? Червения шевролет с черната ивица отстрани и освежител за въздух във формата на светофар, който висеше от огледалото за задно виждане. Помниш ли го? Аз никога няма да го забравя.

— Разбира се, че го помня. Била съм в него стотици пъти. Ти също. Но това не означава нищо.

Изразът на лицето на Ема не се промени. Отказът й да реагира изплаши Джуд.

— Но онзи път беше различно. Ти не беше с нас. Той те излъга, Джуд. Казал ти е, че се връща вкъщи да си вземе нещо. Но взе мен. И когато всичко приключи, ме върна на автобусната спирка в края на Хауард стрийт и ми забрани да казвам на когото и да било. Каза, че аз съм го предизвикала да го направи и че ти ще обвиниш мен. И никога няма да ми простиш.

Джуд седеше на стола, притиснала очите си с пръсти, сякаш не искаше да вижда лицето на дъщеря си и да не чува думите й.

— Ема, знаеш, че това не е истина — каза тя, все още с очи зад ръцете си. — Просто искаш да ме засегнеш, понеже знаеш, че Уил отново се появи в живота ми. Ревнуваш, защото някога го харесваше. Винаги си го харесвала. И се опитваше да ни разделиш с гадните си лъжи за него и за жената в горния край на улицата. Сега си измислила друго. Стига вече.

Но Ема продължи. Сега никой не можеше да я спре.

— После ми каза, че аз съм го подвела — засмя се тя с нисък невесел смях. — Аз бях на четиринайсет. Бях девствена. Не съм го подвеждала.

Джуд вдигна ръка.

— Помисли, Ема, защо да го прави? Той имаше мен — каза тя.

— Вероятно защото просто е имал възможност — каза Ема. Гневът й най-после излезе на повърхността. — Може би се е възбуждал от риска да бъде хванат. Някои мъже се възбуждат от това. Може да е било моментно хрумване или игра на власт. Не ме интересува причината. Той беше извратен. Чудовище, Джуд. Твоето чудовище.

На Джуд й прилоша.

— Не знаеш какво говориш — извика тя. — Плашиш ме, Ема. Искам да си тръгнеш.

Ема стана и взе палтото си.

— През всичките тези години ти ме обвиняваше, че съм искала да го изгоня, но аз те спасих от него — каза тя и се засмя горчиво. — Можеше сега да си омъжена за изнасилвач.

Тя затръшна вратата след себе си и Джуд се опита да стане, но краката й изневериха. Гневът, който я изпълваше, докато Ема сипеше обвиненията си, си бе отишъл, остана шокът от чутото, прекалено силен, за да може да усети нещо друго.

„Защо ще говори такива неща? — си каза тя. — Такива ужасни лъжи.“

Но в главата изникна онова лято, лятото, когато Ема изчезна и на нейно място се появи сърдита непозната.

Шейсет и осма глава

29 април 2012 г., неделя

Кейт

Кейт приготвяше закуска — неделен ритуал — когато Ема й звънна. Тя сложи шпатулата в ръката на Стив, покапвайки мазнина по вестника му, и каза:

— Извинявай, но трябва да се обадя.

— Ема, как си? — попита тя, когато позна кой се обажда. — Как се чувстваш?

— Не много добре. А ти?

— Сега не става въпрос за мен. Тревожа се за теб от снощи, когато те оставих. Онова, което ми каза, остави в шок и двете ни — каза Кейт. — Това е ужасна история.

— Съжалявам, ако съм те изплашила — отвърна Ема. — Толкова дълго пазих в себе си тази тайна, че я излях върху главата на първия срещнат. Но трябваше да споделя с някого.

Кейт се поколеба, разкъсвана между мисълта да се върне към историята и необходимостта да каже на Ема, че е информирала полицията за признанието й. Знаеше, че това ще сложи край на доверието между тях. Затова реши да изчака, да види първо какво ще каже Ема.

— Какво мислиш да правиш сега? — попита я тя.

— Не знам още. Но имам нужда от помощта ти — каза Ема. — Може ли да се видим?

Кейт се върна в кухнята, където Стив подхвърляше бекона във въздуха като палачинка.

— Колко яйца искаш? — попита той.

— Виж, трябва да изляза… Извинявай — каза тя.

Стив изкриви устни и сложи тигана на поставката.

— Да му се не види, Кейт, това е почивният ти ден. Един ден не можем да прекараме като семейство. Много ли е да искам да прекараме един ден заедно? Мислех днес да седнем и да обсъдим нещата с Джейк.

— Той още не се е събудил. Можем да поговорим довечера — каза тя. — Спешно е, Стив, наистина.

— Винаги е спешно, нали? Ние никога не сме на първо място — каза той.

— Това не е честно — отвърна Кейт, но знаеше, че е истина. — А и Фреди ще остане доволен. Ще изяде двойна порция бекон с яйца.

Стив беше разстроен, тя знаеше това. Но какво можеше да направи? Сложи палтото си и извика към кухнята:

— Ще ти звънна по-късно.

Той не отговори.

— Довиждане — каза тя на тишината.

Ема бе поискала да се срещнат на спирката на метрото в Северен Гринуич. Каза й, че ще й обясни всичко, когато се видят.

Кейт пристигна първа и седна на паркинга, питайки се в какво се забърква в момента. Беше в ужасно положение. И не знаеше докъде можеше да я отведе. Нямаше никаква представа какво да прави с Ема. Беше се подвеждала и преди. Само веднъж, но случаят още биеше камбана в главата й. Една фантазьорка бе успяла да я убеди, че тя и незаконното й бебе са били изоставени от известен бизнесмен. Вестникът и самата Кейт бяха похарчили хиляди, за да настанят майката в луксозен хотел, и обиколиха половината свят да събират доказателства, докато грозната истина не се разкри.

Кейт се добра до акта за раждане на бебето и откри, че на него е написано името на друг мъж. Трябваше да го направи предварително. Едно обаждане до този мъж й разкри, че жената е истинска артистка във фабрикуването на такива истории и тя трябваше да признае всичко пред Тери. Беше истински късмет, че разкриха лъжата й, преди да публикуват каквото и да било във вестника.

Утехата й беше, че жената се бе втурнала да преследва колега от друг вестник с надеждата той да публикува историята й. Така че щетата бе понесена от други, но Тери продължаваше да й го натяква всеки път, когато тя се прицелваше нависоко.

Нещата с бебето на Хауард стрийт бяха доста заплетени, но Кейт усещаше, че се доближава до някаква истина, свързана с Алис Ървинг. Не можеше да спре сега. Трябваше да чуе какво има да й каже Ема. И да стиска палци историята й да не се окаже въздух под налягане.

Ема се бе увила толкова плътно в шапката, шала и ръкавиците, че Кейт едва я позна.

— Кейт — извика я тя, застанала на практика пред нея.

— Извинявай — сепна се Кейт и й се усмихна. — Днес не знам къде ми е главата.

— Може ли пак да седнем в колата ти? — попита Ема. — Трябва да те заведа на едно място.

— На Хауард стрийт ли?

— Не. Искам да видиш бащата на бебето — отвърна Ема.

Кейт се втренчи в нея. Усети, че нагазва в дълбоки води.

Вече не ставаше дума за Ема и за бебето фантом.

— Той знае ли, че си родила?

— Не. Той ме изнасили — каза Ема. — После вече нищо не го интересуваше.

— Кой те насили, Ема — попита Кейт. — Ал Соумс ли беше?

— Ал Соумс ли? — погледна я стреснато Ема. — Не, естествено. Ал Соумс беше собственик на къщата на Хауард стрийт, в която живеехме. Откъде го познаваш?

— Ходих у тях да открия имената на наемателите, живели там по времето, когато бебето е заровено — каза Кейт, без да знае колко от подробностите може да й разкрие. — Без да иска, той ми даде снимки на голи жени. Всички изглеждаха дрогирани.

— Голи жени? — възкликна Ема. — Снимани с черно-бял полароид?

Кейт я стрелна с поглед.

— Ъм-м, да. Виждала ли си ги?

— Не съм сигурна. Но на бюрото на Уил имаше такава снимка. Беше на Барбара, която живя известно време с мен и Джуд. Открих я един ден, докато ровех из кабинета му в университета.

Тя затвори очи, сякаш извикваше в съзнанието си онзи момент.

— Уил беше в библиотеката, принтираше някакви документи, обеща после да ми купи сладолед, за да отпразнуваме завършването на учебната година. Аз танцувах, седнала в стола му, и пеех Wake Me Up Before You Go, Go. Столът блъсна бюрото му и една чаша с вода се разля. Видях, че водата се изсипва в едно от чекмеджетата отдолу, отворих го и се опитах да я попия с жилетката си. Щетите не бяха големи и тъкмо се канех да го затворя, когато видях снимката. На Барбара. Замръзнах на място. Запитах се откъде Уил ще има снимка на Барбара.

Кейт слушаше напрегнато. В главата й не спираха да се въртят две имена: „Уил и Ал Соумс“. Това не можеше да е съвпадение. Двамата бяха действали заедно.

— Отворих чекмеджето по-широко, за да мога да я видя по-добре — продължи Ема. — Тя изглеждаше странно. Уж беше Барбара, но не съвсем, ако ме разбираш.

Кейт кимна.

— Очите й бяха полузатворени и изведнъж осъзнах, че няма никакви дрехи от кръста нагоре. Зърнах едно от зърната й и изпуснах снимката, сякаш ме опари. Изведнъж се изплаших и ми прилоша. Знаех, че не бива да я гледам, но не можех да се въздържа. Вдигнах я от пода и я върнах в чекмеджето, за да не разбере никой. Но аз знаех.

— Какво стана, когато Уил се върна в кабинета си? Каза ли му? — попита Кейт.

— Тогава бях на четиринайсет години, Кейт. А той беше любовник на мама. Не знаех какво да направя. Беше ме срам, а и се страхувах какво ще каже мама, ако научи.

— И тя научи ли? Каза ли й? — попита Кейт и Ема поклати глава.

— Уил ми нареди да си мълча. По-късно седнахме в градината с него да си изядем сладоледите. Той сложи ръка отзад на главата си и се загледа в небето. Попитах го дали е влюбен в Барбара. Той се засмя и каза, че въпросът е смешен. Но после замлъкна. Казах му, че съм видяла снимката. Разказах му, че съм разсипала водата и съм я видяла, а той ми обясни, че Барбара му я е изпратила. Че била откачена и му се предлагала зад гърба на Джудит. И откакто се преместила, непрекъснато се опитвала да го накара да напусне майка ми.

— Нареди ми да не казвам нищо, защото Джуд не знаела и това щяло да я натъжи.

— И ти не й каза? — погледна я Кейт.

Ема отново поклати глава.

— Не можех. Уил направи така, че да си държа езика зад зъбите.

— Как го направи, Ема? — попита Кейт. — Какво ти направи?

Настъпи тишина. Чуваше се само дишането на Ема.

— Уил ли те изнасили? — попита тя.

— Да — каза Ема и скри устни зад шала си.

— Можеше да кажеш на някого — промълви Кейт. — Защо не сподели с никого какво ти е сторил?

— Защото не знаех, че ме е изнасилил. Знам, че звучи откачено, но той ми обясни, че е правил секс с мен, защото аз съм го накарала да ме пожелае. Вината била моя. Аз съм направила нещо ужасно, не той.

— Кучият му син — процеди през зъби Кейт.

— Но много умен кучи син — каза Ема. — Накара ме да повярвам, че аз съм била инициаторът. А аз бях на четиринайсет. Преди него се бях целувала само с едно момче. Не знаех нищо. И когато той ми каза, че съм го възбудила, сигурно е знаел, че ще му повярвам. Написах в дневника си, че съм „мръсница“ и бях убедена, че бебето е моето наказание.

Кейт завъртя стартера.

— Казвай къде отиваме, Ема — каза тя. — Къде живее той?

Шейсет и девета глава

29 април 2012 г., неделя

Ема

Мислех, че ще се почувствам по-добре, когато кажа на Джуд. Че тя ще осъзнае вината си. Но тя, естествено, не го направи. Отрече всичко. Разбира се, очаквах в началото да поспори, но се надявах вътре в себе си да ми повярва. Да види истината, когато й разкажа всичко. Не стана така. Уил все още има пълно влияние над нея.

Но веднъж започнала, трябва да продължа. И Кейт ще ми помогне.

Докато напускаме паркинга, тя ми казва, че ще е доста грозно, ако нападнем директно Уил, но аз отговарям, че няма нищо по-грозно от сегашното положение.

— Заслужавам този момент — й казвам. — Той също го заслужава. Още не ми се иска да се обаждам в полицията. Не мисля, че ще ми повярват. А ако не повярват, няма да се задействат и това ще е краят. Няма да имам втори шанс.

Кейт кима. Мисля, че е на моя страна.

— Трябва ни признание — казвам аз. „Да му излезем насреща“, това е изразът, който Кейт употребява.

Тя взима адреса на Уил от колежа и ние излизаме от Лондон. Вече съм решила какво ще му кажа и по пътя репетирам думите наум. Трябва да хапна нещо, иначе ще припадна, си казвам. Не си спомням кога съм яла за последен път. При мисълта, че ще застана пред него, ми се завива свят, но знам, че постъпвам правилно.

Чудя се какво ще направи, когато ме види. Моментът на разплатата. Дали шокът няма да го убие? За миг си представям как получава инфаркт пред мен. Но аз не искам да умира веднага. Искам да поговоря с него.

Чаках двайсет и девет години за този момент. Устата ми се пълни със слюнка и отново ми се завива свят. Представям си ангела на отмъщението. Размахът на крилете му е силен, вятърът, който образува, е сякаш от рая. Стига. Трябва да дойдеш на себе си.

Къщата му прилича на картинка от кутия за бисквити. Рози около пътеката и всичко останало. „Колко неподходящо“, си мисля, докато Кейт чука на вратата.

И ето, появява се професор Уил, усмихва се дружелюбно на непознатата жена, после ме вижда.

Прикрива добре изненадата си, превръща я в оръжие на прословутия чар и казва:

— Ето ти изненада. Как си, Ема? Какво правиш по нашия край?

— Искам да говоря с теб, Уил — отвръщам.

— За какво? — пита той. — Не мисля, че имаме какво да обсъждаме.

Виждам, че започва да се изнервя. Един съсед преминава покрай вратата, провиква се „Здравейте, професор Бърнсайд“ и той бърза да ни вкара вътре, за да ни скрие от хорските очи. „Не иска сцени“, си казвам наум.

Уил ни въвежда в пъстроцветната си дневна. На масичката за кафе има чаша върху чинийка, кафява препечена филийка и мед, неделната притурка на някакъв вестник е оставена на дивана.

Той сяда, кръстосва крака и демонстрира жълти чорапи и загорели на слънцето прасци.

— Е, Ема, кого водиш със себе си? — пита той, докато се настаняваме във фотьойлите.

— Една приятелка. Казва се Кейт — казвам аз. Не искам да знае, че е репортер. Кейт се бе съгласила да не споменаваме за това. — Тя ме докара дотук.

— Здравей, Кейт — казва той и изчаква някоя от нас да заговори. Усмивката не слиза от лицето му.

Напрежението ме побърква и аз решавам, че е време да започна.

— Дойдох да поговорим за онова, което се случи, когато бях на четиринайсет.

— Майчице! Значи посещението ви няма да е кратко — казва Уил. — За ужасните ти лъжи ли ще говорим, или за пискливите ти скандали? Все още са живи в съзнанието ми.

— Не, ще говорим за изнасилването ми от теб — се чувам да казвам.

И всичко изведнъж спира. Никой от нас не помръдва, дори не диша. Думата „изнасилване“ отеква из стаята, подскача по клончетата на тапетите и орнаментите във формата на пастирки по тавана.

Кръвта се отича от лицето на Уил, после отново нахлува и той се надига от мястото си в знак на протест.

— Изнасилване? — извиква, сякаш чува тази дума за пръв път в живота си. — Какви ги говориш? Това е абсурд.

Осъзнава, че крещи и отново сяда на мястото си.

— Ох, Ема, ти наистина не си добре, нали? — казва той, възвърнал контрола си.

Поглеждам го и той отвръща на погледа ми. Провокира ме да повторя обвинението си.

— Ти ме изнасили, Уил. Качи ме в колата си, докато се прибирах от училище. Спа с мен и ми каза, че аз съм те предизвикала. Че съм те съблазнила. Но аз бях дете, Уил.

— Да бе, дете — изсумтява той. Това е грешка от негова страна и виждам как Кейт е готова да скочи.

— Точно така, дете — казвам по-силно. — Бях само на четиринайсет години.

— Я се успокой, ако обичаш — казва той. — И двамата знаем колко неприятности създаваше по онова време. И както се вижда, продължаваш. Жал ми е за теб, но ако ще разправяш такива небивалици, ще бъда принуден да действам.

— Аз ще действам — казвам, защото наистина действам. Сега, когато той е пред мен, разбирам на мига какво трябва да направя. — Ще отида в полицията.

— И там ще бъде твоята дума, думата на нестабилна жена с ментални проблеми, срещу моята — казва Уил и гласът му реже като нож. — Може би ще размислиш?

— Не — отвръщам аз. — Време е да разкажа всичко.

Той се обръща към Кейт и я поглежда като възрастен, загрижен за трудно дете.

— Не знам какво ви е наговорила тя, Кейт, но всичко е лъжа — казва той и се усмихва съчувствено. — Тя има психически отклонения, знаете ли за тях? Майка й трябваше да я изпрати да живее с баба си и дядо си, защото направи много грешки с живота си.

— Струва ми се, че вие сте били грешката в живота й, Уил — казва Кейт. — Тя е била дете на вашата приятелка. Доверявала ви се е като на баща.

Ще ми се да я прегърна.

Уил моментално забравя за чаровната офанзива.

— Глупости! Пълни глупости — казва той и сваля крак от другия толкова бързо, че разклаща чашата с кафе пред себе си. — Вижте, не исках да го казвам, но вашата приятелка не беше невинно агънце, за каквото се представя. Имаше доста по-голям любовник в Брайтън. Тя самата ми каза. Било част от ролята й на Лолита. Направо си го просеше.

Кейт кима на себе си. Мисля, че чу онова, за което бе дошла. И ми вярва. Моят ангел отмъстител.

— Да правиш секс с четиринайсетгодишно момиче със или без негово съгласие е престъпление. Но аз съм сигурна, че човек с вашето образование го знае отлично — казва тя и той млъква. — Ема е родила дете, Уил. Родила е от вас — добавя тя.

Думите излизат така бързо, че прозвучават като шамар в лицето му.

— Никакво дете не е имало. Нали живеех с нея и майка й. Нямаше дете. Още лъжи — казва той, но нервите му явно го предават. — Лъжи — казва още веднъж, сякаш няма достатъчно думи, за това повтаря едни и същи. Сега изглежда някак по-дребен на големия диван с тези нелепи жълти чорапи.

— Грешите. Не сте преценили правилно — додава той.

— Аз също не те прецених правилно, както и Джуд — казвам аз. — Но сега знам кой си. Не искам да слушам повече смешните ти оправдания. Ще трябва да ги кажеш в полицията.

Кейт ме хваща за ръката и двете тръгваме към вратата, докато Уил говори на гърбовете ни за законни и незаконни действия.

Седемдесета глава

29 април 2012 г., неделя

Кейт

Кейт и Ема изминаха първата половина от пътя до Лондон в пълно мълчание. Най-после Кейт проговори.

— Добре ли си?

— Да — отвърна Ема. — А ти?

— Да, но съм възмутена. Какво животно само!

— Майка ми няма да се съгласи с теб. Тя не ми повярва, когато й казах. За нея слънцето още изгрява по заповед на Уил. Иска ми се да беше дошла с нас. Да го чуе. Да види истинския Уил.

— Наистина ли си решила да отидеш в полицията, Ема? — попита Кейт и в гласа й се прокрадна тревога. — Проблемът е, че няма доказателства за случилото се. Аз вярвам в теб, но той е прав. Ще бъде твоята дума срещу неговата. Може да стане кошмарно.

— Имаше бебе — сви рамене Ема. — Трябва да могат да докажат, че е негово.

Кейт остави Ема на ъгъла на нейната улица.

— Пол сигурно се е върнал от университета — каза Ема. — Не искам да му обяснявам за теб и изобщо… Поне засега. Благодаря ти, Кейт. Благодаря ти, че дойде с мен.

Кейт стисна ръката й.

— Беше толкова смела днес, Ема. Но ми се ще да обмислиш внимателно следващата си стъпка. Обади ми се, ако ти трябва помощ.

Щом Ема изчезна зад ъгъла, Кейт веднага набра номера на мобилния на Тери. Наближаваше обяд, а тя все още не му беше казала за признанието на Ема, нито за обаждането й в полицията. Реши, че конфронтацията с Уил Бърнсайд ще остане между нея и Ема. Поне за известно време. Не искаше да усложнява допълнително нещата.

— Кейт? Какво става? — отзова се на мига Тери. — Мислех, че днес си в почивка.

След десетминутен напрегнат разговор той въздъхна.

— Мамка му, Кейт! Каква бъркотия! — каза той. — Значи имаме жена, която мисли, че е родила Алис Ървинг?

— Не, Тери. Казва, че нейното бебе — друго бебе, не Алис, е заровено на Хауард стрийт. Виж, ще дойда до офиса, за да поговорим спокойно, преди да дам показания. Какво ще кажеш?

— Добре. Трябва да се обадя на Саймън и да му кажа какво става. Надявам се, че е на голф игрището и няма да иска да дойде. Може би двамата с теб ще успеем да се справим.

Главният връхлетя в офиса в розов домашен панталон и пуловер в същия тон, имаше вид на човек, на когото му пари под краката.

— Трябваше лично да шофирам — оплака се той. — Шофьорът ми е с фургона си във Фринтън. Хайде, давай да решим проблема.

Тери се засуети около него, изпрати човек да му купи двойно еспресо и се извини, че е прекъснал неделната му почивка. Кейт седеше мълчаливо с рекордера в ръце.

Най-после тримата седнаха в кабинета на редактора и на Кейт й се наложи да разкаже всичко за пети път.

Саймън и Тери изслушаха записа й два пъти. Тери бе проточил врат към апарата в ръцете й, за да долови всяка пауза, всяко покашляне.

— Тя звучи ужасно, Кейт — каза той. — Измисля ли си според теб?

Кейт сви рамене.

— Имам само нейната дума — каза тя. Нямаше как да даде по-категорично мнение.

— И друг път ни се е случвало, нали? — погледна я многозначително Тери.

Кейт си знаеше, че ще го спомене. Нейния провал. Онази фантазьорка, която почти я беше убедила.

— За бога, Тери. Това беше преди много години. И всички си научихме урока — ядоса се Кейт. — Казах ти, че имам само нейната дума. Не ти казвам да пуснеш историята, без да я проверим. Остави ме да говоря с ченгетата. Ще разбера какво знаят по въпроса. Детектив Синклер ме помоли да отида към два часа.

Тери и Саймън се стъписаха от избухването й. „Чакайте да чуете и другото“, помисли си тя.

После им разказа за снимките. Очите на Главния за малко не изпаднаха от орбитите, когато му връчи купчината полароиди.

— Боже мой! Веднага извикайте адвоката — извика той.

Дежурният адвокат, юристка, която заработваше огромната си заплата във вестника със случайни смени през уикендите, им даде време за почивка, докато изкачи стълбите от нейния етаж до този на Саймън. Изслуша без коментар историята на Кейт и я посъветва да покаже веднага снимките в полицията.

— И имай предвид, че ще искат да знаят как тези снимки са се оказали в чантата ти — каза тя на Кейт.

— Бяха в купчината със снимки, които ми даде Ал Соумс.

Това можеше да се приеме за истина. Соумс щеше да е прекалено притеснен и изплашен, за да отрича.

— Добре — отсече Саймън. — Кейт и адвокатката отиват в полицията. Тери, дръж ме в течение.

Кейт се извини и отиде да се приготви. Трябваше да свърши нещо, преди да излезе. Отиде да намери любимия си фотограф.

Мик беше сам в „маймунарника“ — изоставено от архитектите помещение без прозорци между нюзрума и аварийния изход, където фотографите се криеха от своя редактор и играеше „Кенди кръш“ на мобилния си.

Снимките на Барбара бяха на масата пред него.

— Печелиш ли, Мик? — попита го тя.

— Естествено — отвърна Мик. — Шефът мисли, че правя снимки за недвижимите имоти. Щракнах няколко небостъргача и един мост и до края на деня мога да правя каквото си искам, без да ми виси на врата. Искаш ли да хапнем? Отворили са ново заведение нагоре по улицата.

— Много ми се иска, но съм заета с тази статия — отвърна тя. — Извинявай, че снощи ти провалих вечерта.

— Няма проблем. И без това бях наблизо. Как мина в онази дискотека? Кога се прибра?

— Към един през нощта. Купонът се проточи, а после имаше развитие по случая.

Мик кимна и хвана отново телефона си. Изгаряше от нетърпение да си продължи играта.

— Горката. И струваше ли си? — попита той.

— Ти свърши ли нещо с онази снимка? Ако си приключил, ще я взема, за да я върна на Барбара.

Мик остави телефона и сложи черно-бялата снимка в найлонов плик.

— А какво стана с онези полароидни снимки, за които ми спомена снощи? Може ли да им хвърля един поглед? — попита той.

— Разбира се — кимна тя и зарови из чантата си. — Можеш ли да ми направиш набързо копия? Но да знаеш, че имам само половин час. После трябва да бързам. Ще давам показания в полицията.

Мик вдигна вежди.

— Най-после те пипнаха, а? Добре, дай да погледна.

Тя му връчи снимките и той започна да ги прехвърля бързо от ръка в ръка.

— Господи. Гадна работа. Не може да бъде, това е Барбара — ахна той и кръвта на Кейт нахлу в главата й. Тя не беше забелязала приликата.

— Благодаря ти. И, Мик…

Той се ухили. Беше наясно какво ще му каже.

— Без приказки, нали? — каза тя. — В полицията все още не знаят за снимките. Ще се върна след малко да ги взема и да им ги занеса.

Мик й намигна.

— Направо ще им паднат ченетата, когато ги видят.

Кейт се опита да му върне усмивката. Би могло. Би могло да им паднат ченетата, но можеше и тя да загази здравата заради тези снимки. Без значение как се беше сдобила с тях.

— След минутка ще ти ги донеса — каза тя.

— Виж, снощи изглеждаше фантастично — добави неочаквано Мик.

— О, я се разкарай — махна с ръка тя и излезе от стаята.

Седемдесет и първа глава

29 април 2012 г., неделя

Кейт

Когато Кейт и адвокатката пристигнаха, веднага ги насочиха към една стая за разпити. Двете се настаниха на столовете и Кейт започна да барабани с пръсти по масата пред себе си. Адвокатката се прокашля и тя спря.

— Извинявай, нерви — обясни Кейт.

Анди Синклер влезе в стаята и се усмихна извинително за закъснението си.

— Благодаря ти, че дойде, Кейт — каза той. — Много е важно да снемем показанията ти. Донесе ли записа?

Тримата изслушаха мълчаливо трагедията на Ема.

— Говорихте ли вече с нея? — попита Кейт, докато детективът слагаше касетата в найлонов плик и го надписваше.

— Не. Консултирахме се с психолог за най-уместния подход в случая. И след като изслушах записа, съм още по-категоричен, че не бива да избързваме. Тя има нужда от особено внимание. И така… — върна се към работата си той.

Кейт пое въздух и разказа за разговора си с Ема пред залата на Бойс Бридж, после в колата, където бе направила записа.

Да бъдеш от другата страна на разпитващия беше странно и непривично усещане за репортер и тя на няколко пъти прекъсна детектива, за да парафразира въпросите му.

— Благодаря ти, Кейт. Мисля, че си изясних нещата — усмихна й се той.

„Значи все още сме приятели“, помисли си тя.

Детектив Синклер не пропусна да я попита защо е била на тази сбирка на бивши съученички.

— Ти не си живяла в онзи квартал, нали? — каза той.

— Не, но бях на работа… опитвах се да намеря хора, живели в онзи район, които може да знаят защо Алис се е оказала на Хауард стрийт. Или кой може да я е отвлякъл.

— Ясно. Значи, навлече дегизировка а ла осемдесетте и отиде на дискотека — каза той. — Много находчиво.

— Мислех, че и ти ще си там — каза тя.

— Не си падам по пайети — каза той и двамата се разсмяха, разпръсквайки напрежението в стаята.

— Нека да продължим… — стана сериозен Синклер. — Какво друго знаеш за семейството на Ема Масингам и другите, живели на Хауард стрийт шейсет и три?

„Ох, сега го загазихме! — каза си Кейт. — Придържай се към простите неща.“

— Не много — започна тя. — Ема е живяла там с майка си, Джуд Масингам, и с още една наемателка — Барбара Уолкър. Барбара все още живее там, но от другата страна на улицата. На номер шестнайсет. Ходил си при нея… или някой от твоите хора.

— Да, така е — каза той и подчерта дебело нещо в бележника си.

— Барбара ми каза, че с тях е живял и любовникът на Джуд, Уил Бърнсайд — каза услужливо Кейт, произнасяйки буква по буква името, за да може той да го запише правилно.

— Благодаря за информацията — каза Синклер и прокара поглед по записките си. — Добре. Знаем, че къщата е принадлежала на мъж на име Алистър Соумс. Има обвинение в сексуално посегателство. Дребна работа. Опипвал жените в метрото, вдигал им полите, такива работи. В края на седемдесетте бил на пробация. Точно преди да закупи къщите на Хауард стрийт.

— Съден за сексуално посегателство? — вдигна вежди Кейт. — Запознах се с него преди две седмици.

Очите на Синклер се разшириха.

— Живее в апартамент в Южен Лондон. Намерих адреса му и отидох да се срещна с него, за да разбера знае ли нещо по случая.

— По дяволите, Кейт, има ли място, докъдето не си достигнала? — вдигна ръце Синклер.

Кейт хвърли бърз поглед към адвокатката, която й кимна неразгадаемо. Но Анди Синклер го забеляза.

— Работата е там — започна тя, — че Соумс ни даде няколко снимки от осемдесетте… за да можем да идентифицираме хората. Имаше и един плик с черно-бели снимки.

Той чакаше, видимо заинтересуван.

— Снимките са на момичета и жени, които изглеждат дрогирани — каза тя. — На някои от тях се вижда и Соумс.

Синклер бутна стола назад и подсвирна тихо.

— Предполагам, че снимките са у теб?

Кейт бръкна в чантата и извади плика със снимките. После ги изсипа на масата.

Двамата с детектив Синклер изследваха внимателно и подробно всяка от тях, отдавайки на жертвите заслужено внимание.

На Кейт й стана интересно дали детективът ще разпознае Барбара, и я затърси между останалите жени. Но вниманието й бе привлечено от друг образ. Тя сложи пръст върху снимката и я извъртя към себе си, за да я разгледа по-добре.

— Боже мой, това е Ема — ахна тя и повтори: — Ема.

После отмести поглед, за да може да събере мислите си.

Синклер взе снимката и се вгледа в нея.

— Това ли е нашето момиче? — попита той.

— Да, сигурна съм. Прекарах по-голямата част от вчерашната вечер загледана в нея. Извинете — каза тя, издуха нос и отпи успокояваща глътка чай.

Един полицай подаде глава през вратата.

— Сър, една жена иска да говори с вас. Всъщност са двама души. В чакалнята са.

— За какво става дума, Клийв? — попита Синклер. — Не може ли да почака?

— Не знам. Казаха, че става дума за бебето.

Кейт и Синклер завъртяха едновременно глави към полицая и се взряха в него.

— Кои са те? — попита Синклер. — Искам имената им, Клийв.

— Ема и Пол Симъндс — консултира се с тефтерчето в ръката си той.

— А така! — възкликна Синклер. — Вкарай ги в девета стая. Занеси им чай или там каквото искат. Ще дойда до пет минути.

Кейт го погледна.

— Дошла е при теб. Иска да ти каже нещо. Не може ли…

Беше чувала от свои колеги, че са им разрешавали да присъстват на разпит зад огледалната стена.

— Забрави, Кейт. Това е полицейска работа — каза Синклер. — Ще говорим по-късно.

Тя си взе нещата и отвори чантата да ги прибере.

— Чакай малко. Остави полароидите. Ще ни трябват — каза той.

Седемдесет и втора глава

29 април 2012 г., неделя

Ема

Следващият е Пол. Той трябва да знае. Не мога да го оставя да научи от полицията. Няма да е честно.

Влизам, но не събличам палтото. Моля го да излезем на разходка, настоявам, че имам нужда от свеж въздух и го повеждам към парка.

— Изглеждаш ми бледа — казва той. — Навън има силен вятър, но пък тъкмо ще издуха лошите мисли от теб.

Вървим, без да говорим много. От време на време той ми показва прясно засадено дръвче или куче, което гони хвърлена пръчка по тревата. Стигаме далече, правим завой и се връщаме към началото на парка, купуваме си кафе от будката и сядаме на една пейка.

— По-добре ли си сега? — пита ме той.

— Да, благодаря — отвръщам. — Пол, трябва да ти кажа някои неща. Неща, които скоро ще излязат наяве.

Той ме поглежда толкова разтревожено, че ми се ще да замълча, но не, трябва да му кажа всичко.

— Аз наистина имах бебе.

— Но… — започва той, но аз го прекъсвам.

— Изчакай, Пол. Знам, че според теб си измислям, но не е така. Родих на петнайсет години. Никой не разбра, защото криех бременността си. Но го родих. И зарових бебето в градината ни на Хауард стрийт.

Пол оставя чашата с кафето и хваща ръцете ми, а аз му разказвам за Уил. Той пребледнява, не помръдва, докато говоря, слуша мълчаливо.

Когато приключвам, го поглеждам и виждам, че седи неподвижно като статуя.

— Съжалявам — казвам тихо. — Не исках да ти причинявам това.

Той ме поглежда и в очите му има сълзи.

— Ема, отчаяно искам да ти вярвам — казва той, — но това са много сериозни неща. И ако бъркаш… ако си сгрешила в нещо, ще има огромни последствия. Знаеш го, нали?

— Всичко е истина, Пол. Кълна ти се.

Той ме прегръща и ме залюлява в ръцете си. Сгушвам се в него като дете, което чака утеха.

— Какво ще стане сега, Ема? — пита той.

— Не знам. Зависи от полицията. Искам да отида и да им разкажа. Ще дойдеш ли с мен?

С Пол седим цяла вечност в чакалнята на управлението, докато търсят разследващия полицай.

Двамата изкачихме стъпалата ръка за ръка, за да си даваме сили, но аз усещам как тревожната тръпка преминава от мен към него, после се връща обратно със същата сила.

— Всичко ще бъде наред — казва Пол и аз кимам.

Странно нещо. Винаги съм си представяла, че полицаите ще почукат на вратата ми, но ето че аз чукам на тяхната.

Даваме имената си на гишето и искаме да говорим с детектив Синклер. Неговото име присъства във всяка публикация за Алис като човека, който води следствието. Младият полицай на гишето ни казва да седнем и Пол намира място до човек, който вероятно е тук заради побой, поне така изглежда. Пиян е и плаче, по него има кръв. Пол му дава носна кърпичка да попие лицето си и се опитва да го заговори, но онзи не е на себе си и не го чува.

Аз седя и тактувам с коляно чувана само от мен мелодия.

След малко извикват имената ни, Пол ме потупва по рамото и ние ставаме.

Струва ми се, че вървим с километри по коридорите, стъпките от големите крака на полицая отекват между стените. Всичко ми изглежда свръхнормата — времето, звуците, блясъкът на лампите. Забивам нокти в кожата на дланта си под дръжките на чантата. „Всичко ще бъде наред, Ема.“ Повтарям си го през целия път.

Младият полицай не говори много, но ни предлага нещо за пиене и донася пластмасови чаши с подсладен чай, какъвто никой от нас не пие. Чакаме в мълчание, всеки от нас хванат в капана на собствените си мисли. Казали сме си всичко, което има за казване.

„Без повече тайни“, казах на Пол и той ми отвърна „Добре“.

Сега ще трябва да споделя тайните си и с детектив Синклер. Не знам дали ще ми повярва, че бебето не дишаше. Може да решат, че съм го убила. И да ме сложат зад решетките още сега.

Детективът влиза тихо и се представя. Не е толкова възрастен, колкото си го представях. Топчесто лице. Любезен. Сяда, слага очилата си за четене и отваря една папка. От нея наднича ъгълче на някаква снимка. Той забелязва, че я гледам и затваря папката.

— Госпожо Симъндс, ще ми кажете ли защо дойдохте при нас? — пита той.

Готова съм за този въпрос.

— За да ви кажа, че бебето, което сте открили на Хауард стрийт, не е Алис Ървинг. Това е моето бебе. Детето, което родих една седмица след петнайсетия си рожден ден — казвам предварително подготвената си реч.

Той се вглежда внимателно в мен. Както бе направила и Кейт.

Претегля ме. Преценява думите ми.

— Кога е родено бебето ви, госпожо Симъндс?

— На първи април 1985 година. Родих го сама в банята на къщата ни на Хауард стрийт номер шейсет и три.

— Сигурно е било страшно изпитание за вас — казва той, но аз виждам, че не ми вярва. Демонстрира загриженост, но не вярва.

— Някой знае ли за това раждане?

— Не. Бях прекалено изплашена и се срамувах, не казах на никого. Скрих всичко.

— Ясно. Кога заровихте бебето?

— В деня, когато го родих — отговарям.

— И как умря то?

Пол неочаквано се обажда.

— Не е нужно да отговаряш на този въпрос, Ема — казва той.

— Всичко е наред, Пол. Искам да разкажа всичко, което знам на полицията. Без повече тайни.

Обръщам се отново към детектив Синклер и казвам:

— Не знам. Не издаде никакъв звук, когато се роди.

Изведнъж отново се виждам в студената тишина на банята и притискам юмруци до бедрата си.

— Госпожо Симъндс, имаме ДНК тест, който доказва, че бебето е Алис Ървинг — казва той някак прекалено любезно, сякаш говори на дете. Сигурно си мисли „Внимавай, тази е луда“.

— Тогава сигурно сте направили грешка — отговарям. — Няма как бебетата да са две.

Детектив Синклер се почесва по главата. Косата му е съвсем къса, на скалпа си има няколко щръкнали косъма. Какво ли е усещането, когато ги почешеш? Започвам да се отнасям. „Съсредоточи се.“ Хващам кожата на корема си и я извивам.

— Да, това ще е извън всякакви очаквания — казва той. — Добре ли сте, госпожо Симъндс?

— Да, благодаря — казвам, премествам тежестта си на предния ръб на стола и се навеждам към него, за да му покажа, че го слушам.

— Преживяването е било твърде болезнено за съпругата ми — намесва се Пол.

— Всичко е наред, Пол.

Детектив Синклер прочиства гърлото си. Сигурно му е трудно да зададе следващия си въпрос.

— Вие сте говорили снощи с една журналистка, нали?

Кимам. „Говорил е с Кейт. Защо му е казала? Тя ме излъга.“ И умът ми започва да обикаля около мисълта, че човек не бива да се доверява на никого.

— Казали сте на репортерката, че сте направили нещо ужасно. Какво беше това ужасно нещо, Ема? — пита той. — Има ли то нещо общо със заравянето на Алис Ървинг?

Обръщението към мен на малко име ме хваща неподготвена и едва не пропускам последвалите обвинения. Те се стоварват върху мен с цялата си сила.

— Не, разбира се, че не става дума за Алис. Защо не ми вярвате? Ужасното нещо, което ме измъчва от четиринайсетгодишна е, че спах с приятеля на майка ми. И вярвах, че аз съм виновна за това.

Той вдига вежда.

— Каза ми, че съм го прелъстила и ако споделя с някого за станалото, майка ми ще ме намрази завинаги — избухвам аз и думите ми се пръскат из стаята като дребни мъниста. — Но аз нямам вина за това. Сега го знам. Той ме изнасили и ме накара да мисля, че вината е моя.

Детективът не откъсва поглед от мен. Припомням си отново момента, когато изгубих моята девственост и аз се питам дали детективът има дъщери.

— Казвате, че сте била изнасилена? — пита той.

— Да. Уил Бърнсайд ме изнасили — казвам аз.

Детективът записва нещо в бележника си.

— И твърдите, че той е бащата на детето, което казвате, че сте родили? — пита отново и аз кимам.

Настъпва тишина, докато запише всичко и аз затварям очи. Когато ги отварям, той е извадил снимките от онази папка и ги е сложил на масата с изображенията надолу.

— Госпожо Симъндс — казва той делово, — искам да ви покажа няколко снимки. Те станаха наше достояние във връзка с друго разследване. Ще ви помоля да ги прегледате и да ми кажете дали познавате някоя от тези жени.

Не разбирам какво точно иска от мен и поглеждам към Пол. Но той също не разбира.

Детектив Синклер обръща снимките и ги разпръсква, за да мога да ги огледам.

В първия момент не виждам нищо. Някакви жени. Хора. Части от хора. Крака, гърди, скула. Но постепенно образите идват на фокус и аз сглобявам парченцата. Вглеждам се в лицата — очите са отворени, но не виждат. Изглеждат като мъртви. Като очите на Барбара. На снимката в чекмеджето на Уил. Това са снимките, които Кейт е взела от Ал Соумс.

Вдигам поглед към детектив Синклер.

— Какво общо имат тези снимки с мен? — питам и в този момент чувам Пол да ахва.

Проследявам погледа му до една снимка в средата и веднага разбирам, че съм аз.

Протягам ръка да я взема, да я прикрия. На нея очите ми са мъртви като на другите момичета и за миг сърцето ми потръпва от радост. „Поне не знае“, си мисля. Не искам да оставя снимката. Не мога да понеса мисълта, че непознати ще ме видят такава. Гола и беззащитна. Искам да запазя последната си трошица достойнство. За малко поне. Той трябва да ми го позволи.

Поглеждам отново снимката и потръпвам, когато забелязвам ръката в ъгъла на снимката. Мъжка ръка, докосваща лицето на Ема. Моето лице.

Дълго не мога да откъсна очи от образа пред мен, но чувам, че детектив Синклер заговаря, а Пол се разплаква.

— Това вие ли сте? — пита много тихо детективът.

— Да — отговарям. — Къде намерихте тази снимка?

— В момента разследваме случая. Бихте ли ми казали дали познавате мъж на име Алистър Соумс?

— Да — казвам отново. — Ал Соумс беше собственик на къщата ни на Хауард стрийт.

Виждам лицето на Ал в съзнанието си. Усещам ръката му да докосва гърдите ми. На някакво парти. Вечерта, когато Джуд получи хранително отравяне, а Уил ме заведе на парти. Тогава бях на четиринайсет години.

Усещам вкус на повръщано в гърлото си и преглъщам тежко, опитвам се да си спомня повече за онази вечер. „Как съм се прибрала у дома?“ се питам. И потръпвам.

Детектив Синклер ми говори нещо, но аз не го чувам. Трябва да си спомня. Опитвам се да размърдам паметта си, да я излъжа някак. Но не мога да си спомня нищо за края на вечерта.

— Той ли е направил снимките? — прекъсвам го аз.

— Вече казах, че в момента не мога да ви дам повече информация. Но обещавам да поговорим пак в следващите дни, когато имаме някакво развитие.

Типичен отговор на полицай. Казва нещо, но всъщност нищо.

— Ами бебето? — питам аз. — Какво ще направите за бебето?

Той се бави, навежда глава и започва да прелиства документите пред себе си, затова повтарям въпроса си.

— Ще проверим още веднъж ДНК пробите — казва накрая.

Ясно, не ми вярва.

— Трябва да вземете и моята ДНК. За да сравните — настоявам аз.

— Да, разбира се — отвръща Синклер. — Сега ще звънна и ще кажа да донесат набор. Ще изчакате ли тук за момент? — казва той и започва с благодарностите. Много ни помогнахте и така нататък.

След взимане на пробата двамата излизаме на слънце.

— Той не ми вярва — казвам аз.

— Но аз ти вярвам — поглежда ме Пол.

Седемдесет и трета глава

29 април 2012 г., неделя

Ема

Кейт ме чака в кафенето от другата страна на улицата. Изпрати ми съобщение да ми каже, че е там, но аз трябваше първо да разкажа на Пол за нея. Той се ужаси, че искам да говоря с репортер и настоя да дойде с мен, ако ще ходя, но аз му обясних, че знам какво правя. Че й вярвам. В края на краищата той се предаде, но ме предупреди да внимавам много какво говоря. Ще ме чака и ако не се върна до двайсет минути, ще дойде да ни намери.

Обърнах се към кафенето, но той ме хвана за ръката.

— Сигурна ли си, че трябва да правиш това?

Отне ми още пет минути да го уверя и ето че закъснявам за срещата. Кейт, изглежда, сякаш вече не се надява, че ще дойда, и търси с поглед палтото си, но аз най-после влизам и тя ме вижда.

Сервитьорката се появява още докато сядам, и трябва да поръчаме, преди да сме се поздравили.

Младото момиче пише в тефтера си „две кафета с мляко“ с ужасяваща прецизност, повтаряйки бавно четирите думи. Нямам търпение да си тръгне. Когато най-после се отдалечава, Кейт ме пита:

— Извинявай, Ема. Какво стана в полицията? Ти добре ли си?

Взимам едно пликче със захар от купата и започвам да си играя с него като децата.

„Тя е говорила с детектив Синклер. Всички говорят за мен. Всички шушукат. Не мога да й имам доверие.“

Казвам й онова, което тя вероятно вече знае. И чакам.

— Детектив Синклер ми каза, че ти е показал снимките — казва тя. — Нямах представа, че и ти си сред другите момичета. Кълна ти се, Ема. Чак тази сутрин, когато детективът ме извика на разпит, те забелязах. Исках да ти се обадя веднага, щом изляза от участъка, но ти се появи преди това.

„Тя ме е видяла. Видяла е Ема.“

Тя продължава да се извинява, а аз кимам и се чудя мога ли да й вярвам все още. Тя знае много. Аз трябва да науча повече за случая, затова решавам да продължа играта.

— Беше истински шок да видя себе си сред тях — казвам аз. Пликчето се скъсва и захарта се изсипва в ръката ми.

— Трябва да е било ужасно за теб — казва тя.

— Детектив Синклер ме попита познавам ли Ал Соумс. Сигурно смята, че той ги е правил.

— Но как е могъл? — пита Кейт и аз й разказвам за партито.

— Идеята беше на Джуд — казвам аз. — Настоя Уил да ме заведе на това парти, за да ме разсее. Позволи ми да облека любимата й рокля от „Лора Ашли“. Беше тъмносиня с малки, едва забележими цветни клончета. Деколтето падаше леко надолу, а в кръста беше силно вталена, с хиляди малки копчета по целия гръб. Бях толкова развълнувана! Помня, че се завъртях като балерина, полите й щръкнаха нагоре и двете се засмяхме.

— Партито беше като по филмите, с шампанско и разни известни хора. Уил непрекъснато подканяше сервитьорите да ми доливат чашата. Имах чувството, че това е най-хубавата вечер в живота ми.

Той ме представи просто като „приятелката ми, Ема“ и аз си спомням, че някои мъже му смигнаха и се засмяха. Тогава не разбрах къде е шегата.

„Но сега знам.“

— После ме представи на някакъв мъж и той ме целуна по бузата. Не бях подготвена за това, но мъжът ми изглеждаше познат. Исках да го попитам за името, когато ръката му мина през една от гърдите ми някак небрежно. После той се отдалечи. Сякаш ток премина през мен и сигурно съм се изчервила като домат, защото Уил ме отведе настрани и ми се извини от негово име.

— Ал Соумс ли беше? — пита Кейт и аз кимам. Не й казвам, че когато Уил ми каза онази вечер, че съм много изкусителна, вътрешностите ми се преобърнаха.

— Уил ме изведе отвън да глътнем свеж въздух — продължавам аз. — Вратата до нас внезапно се отвори и оттам излезе мъжът с пъргавите ръце. Чак тогава го познах. Дотогава го бях виждала веднъж, най-много два пъти и всеки път Джуд ме гонеше от стаята, защото с него трябваше да говорят за наема. Но бях забелязала странната му грапава кожа. Помня, че се обърнах към Уил и казах: „Виж, това е нашият хазяин“. Но Уил се държеше сякаш не го познава.

— Какво стана после? — пита Кейт, този път гласът й е настоятелен.

Осъзнавам, че спомените ми от партито приличат на домашно видео, където подскачащата камера записва част от някакво действие, после прекъсва изведнъж и се включва вече в друг план. Има ужасни празноти. Направо пропасти.

— Не знам — казвам аз. — Не си спомням нищо след това. Дори не знам как съм се прибрала. Но на следващата сутрин Уил ми звънна и ми каза, че се гордее с мен.

— Господи — простенва Кейт. — Мислиш ли, че именно на това парти Соумс те е дрогирал и е направил онази снимка?

— На снимката не е Соумс — казвам прегракнало и се заемам да направя кръст на масата с разсипаната захар. — Тази ръка на лицето ми не е негова.

Кейт кима.

— Соумс се хвалеше, че ходел по момичета с някакъв приятел.

— Това е Уил — казвам аз. — Ръката на снимката е на Уил Бърнсайд. Познавам пръстена на палеца му.

— Господи, Ема! — виква Кейт и хората се обръщат към нас.

Сълзите ми потичат. Сервитьорката идва на масата ни с поръчката. Докато оставя димящите чаши пред нас, тя се заглежда в мен, после бърза да се отдалечи, сякаш може да прихване от нещастието ми. Главите отново се обръщат към нас. Сигурно е вълнуващо да получиш малко драма с кафето си.

Кейт се протяга и хваща ръката ми, слага я на масата върху захарните кристалчета и я погалва.

— Каза ли това на полицията, Ема? — пита тя.

— Не още. Не бях сигурна. Казах им, че е правил секс с мен в колата си. И че ме е заплашил да не казвам на никого.

Кейт кима забързано. Вълнува се, виждам го. Налага се да си напомня, че е репортер, а не мой изповедник. Не е полагала клетва за мълчание.

— Мисля, че вече разбирам защо го е направил. Години наред се опитвах да разбера с какво бях заслужила презрението му. Но сега си мисля, че е било самозащита. Не е искал да казвам пред никого, че съм видяла снимката в чекмеджето на бюрото му. Тогава мислех, че е искал да си мълча, за да не се почувства Барбара неудобно, ако спомена за нея. Но се оказва, че е имало десетки като Барбара.

— А ти си могла да го издадеш — каза Кейт.

— Никой не е трябвало да знае за неговото хоби, за това се е постарал да ми запуши устата, нали? Да ме накара да мълча от срам и страх.

Замислям се за Уил. Опитвам се да си спомня как изглеждаше лицето му тогава, но не мога. Всичко ми е като в мъгла. Изследвам поведението му след онова парти, когато двамата с приятеля му са ме снимали с полароида. Беше ли различен? Имаше ли някакъв намек за вина? Долавяше ли се чувство за срам следващия път, когато дойде у нас? Не, нямаше никаква промяна. Защото той винаги си е бил такъв. Измами всички ни. Чудовище в дома ни.

Какво доверие имах в него тогава! Хитрият Уил — майстор на манипулациите. Колко ли се е смял след това? Присмивал се е на лековерието ми. На невинността ми.

Какво ли си е мислел, когато ме е виждал след онази вечер? Дали си ме е представял гола, оставена на неговата милост, докато е говорел с мен? Крие ли някъде из главата си образа ми от онази вечер, за да може да го извади от ъгъла, когато реши да се позабавлява? Дали си е мислел за този образ, докато е седял на масата срещу мама по време на онзи неделен обяд?

Опитвам се да спра ужасните мисли, но те се връщат, помитат всичко друго и ме сграбчват за гърлото. Бебето също се появява в съзнанието ми. Започвам да пея наум приспивна песен. Онази, която Джуд някога ми пееше.

— Мисля, че е време да се прибирам — казвам на глас.

— Добре ли си? — пита ме Кейт.

Мисля, че наистина й пука за мен.

— Всичко е наред. Пол ме чака от другата страна на улицата.

Кейт оставя петпаундова банкнота на масата и дава сигнал на прикрилата се зад бара сервитьорка, че тръгваме. Изправям се на треперещите си крака, тя ме хваща здраво за ръката и ме повежда към вратата.

Седемдесет и четвърта глава

30 април 2012 г., понеделник

Уил

След като Ема и приятелката й си тръгнаха, той си взе душ. Изтърка със сапун и гореща вода всички обвинения. Нещата ще се подредят, си каза. Обичаше да плава близо до ръба, винаги е било така. Що се отнася до жените, винаги бе търсил предизвикателствата. „Не трябва да е прекалено лесно“, помисли си той, докато се обличаше. „Джуд беше прекалено лесна. Достатъчно беше да се появя и готово.“

Жените се лепяха по него като гъби още от университета. Една нощ Джуд му бе казала, че е чакала дълго на опашката за него. Той се бе засмял.

— Аз бях пъпчив хлапак, а ти беше богиня — бе й казал той. — Аз трябваше да се редя на опашка след теб.

И тя си бе свалила роклята. Подходът работеше всеки път.

Всъщност той никога не е бил пъпчив хлапак. Кожата му бе преминала без проблеми целия пубертет и отиваше на високата му фигура. Сериозният вид в училище, който бе повод за присмех сред съучениците му, в колежа се бе превърнал в привлекателна черта. Там той внезапно откри, че е достатъчно да си бъде Уил, за да бъде обожаван. Харесваше му да го обожават.

Когато влезеше в стаята, хората се обръщаха и се струпваха около него в очакване, като железни парченца около магнит. Всички искаха да са около него. И искаха другите да видят, че са около него. Златното момче. Често си го повтаряше, но не допускаше другите да го чуят.

Ала това обожание се оказа плашещо крехко. Хората бързо сменяха идолите си. Човек не можеше да им има доверие. За това се правеше, че не осъзнава колко е умен. Присмиваше се на себе си и сочеше недостатъците си на всеки, готов да го слуша. „Здравата оплесках нещата в последното есе. Ти как се справи?“

Това го направи още по-привлекателен за останалите. Преподавателките и състудентките му бяха очаровани от неговата скромност и се прескачаха една през друга, за да уверяват Златното момче, че е блестящо умно. Той пък се прескачаше с тях в леглото. Дори и преподавателите се предаваха пред обаянието му. Понякога дори бяха по-лесни от състудентките. „Старият доктор Фостър едва изчака да затворя вратата и ми се хвърли на врата. Луди години.“

Той излезе от Кеймбридж с най-добър успех по два предмета, за да стане изгряваща звезда на университета Ръсел Груп, където прекара като преподавател няколко години в безкраен купон. Неговият факултет спечели много награди и грамоти, той публикуваше редовно и скоро стана фактор в специалността си, перчеше се и флиртуваше с огромен брой момичета.

Но когато излезе от периода на момче-мъж и свежестта му започна да позавяхва, настъпи суша. На трийсет и девет години откри, че не е единственият вълк в глутницата. Академията беше пълна с уиловци. Около него все още имаше мераклийки, но вече нямаше опашка. Понякога му се налагаше да търгува с оценки, за да стане работата. Тогава един колега от физическия факултет му разказа за рохипнола. Уж на майтап, но не беше майтап, както осъзна по-късно. Колегата му каза, че може да осигури дрогата от приятел, който бил в бизнеса. Препаратът бе навлязъл наскоро и бе станал много популярен сред по-възрастни мъже, които иначе трябвало да полагат огромни усилия, за да намерят момиче, готово да легне с тях.

— Десет пъти по-ефективен е от валиума — бе казал колегата. — Не можеш да го усетиш, нито да го видиш в напитката и за двайсет минути ги напива до безпаметност. А най-хубавото е, че не могат да си спомнят нищо на сутринта.

Първият път, когато използва рохипнол, беше напрегнат, непрекъснато мислеше как да обясни нещата, ако нещо се провали, ако момичето се събуди или си спомни какво се е случило. Но скоро разбра, че няма причина да се притеснява.

Не беше толкова удовлетворяващо с партньор, който беше в полукоматоза, но вършеше работа. И на другия ден никоя от тях не знаеше нищо.

Той се запозна с Алистър Соумс, докато живееше на Хауард стрийт. Соумс беше собственик на къщата, наемана от Джуд, и една вечер дойде да събере наема. Куклата Барби дължеше пари и ги криеше в стаята си. Уил трябваше да си бъбри с Ал половин час, докато Джуд се правеше, че търси парите за наема. Оказа се, че двамата имат общи приятели и Ал го разсмя със своите истории за странните си наематели. Уил го хареса веднага.

Двамата мъже се разбраха да се срещнат на следващата вечер в клуб „Челси“ и да пийнат по едно. Поръчаха си бира, после се върнаха в апартамента на Ал, който беше наблизо, за да говорят чак до среднощ за секс, за работа, за секс, за пазара на недвижими имоти, за секс и за бъдещето.

— Имах доста неприятности с дамите — призна Ал, когато уискито им развърза езиците. — С полицията също. Трябва да внимавам с тези работи.

И Уил му разказа са своя малък помощник.

Очите на Ал светнаха.

— И не помнят нищо? — попита той. — Ето ти начин да ги направим по-благосклонни. Слушай, трябва да се сдружим. От мен са партитата и поканите, ноу-хауто е у теб. Идеална комбинация.

Беше толкова забавно, докато избираха жертвите. Минаваха през всяка възраст и всеки тип жени просто заради предизвикателството. Забавно и опасно. Което засилваше тръпката. Барбара беше грешка — не беше изпила достатъчно от дрогата, а в бързината и нетърпението си те не забелязаха. Но тя не каза на никого. Той осигури мълчанието й.

И Ема. Тя също беше грешка. Но рискът си заслужаваше.

Той се запита дали Ема не си измисля бременността. Беше абсолютно сигурен, че за фотосесията бе използвал презерватив — винаги го правеше, за да покрие следите си — но не можеше да си спомни дали бе използвал такъв и в колата. И дали Ема си спомняше още снимката на Барбара. Но сега вече нямаше никакво значение.

„Никой няма да й повярва, дори и да отиде в полицията, при положение че е регистрирана като ментално болна. Колко тъжно“, помисли си той.

Уил си сипа още една чаша „Ърл Грей“ и си позволи да се отдаде на сладки спомени. Още малко тръпка, примесена с носталгия. Жалко, че не бе задържал нито една снимка.

Седемдесет и пета глава

1 май 2012 г., вторник

Анжела

Уикендът с Луиз започна катастрофално. Както бе обещала на Анжела, дъщеря й бе резервирала спа почивка с включен масаж. Двете щяха просто да си починат далече от цялата лудница.

Когато процедурите започваха да им омръзват, те се оттегляха в претоплената си двойна стая и се правеха, че четат, докато чакаха следващите процедури. Анжела забеляза, че за двата дни, откакто бяха там, отметката в книгата на Луиз не бе помръднала нито страница. Продължаваше да си седи на един сантиметър от корицата. Но и при нея положението не беше по-добре, въпреки че се опитваше да крие мислите си зад едно плажно романче, което носеше със себе си.

Тя не каза на Луиз, че плаче по време на масажите; нежните ръце на масажистката изведнъж оставяха чувствата й без защита и тя реши, че дължи обяснение и извинение на жените там. Когато им разказа историята си, всички се заинтересуваха и Анжела се видя да обяснява на всички подробностите около изчезването на Алис, легнала гола на масата за масаж.

В неделя вечерта и двете бяха готови да се приберат у дома, но бяха платили до понеделник сутринта и останаха. Анжела се зарадва, че стана така, защото след заминаването на тълпите от жени двете можеха да седнат спокойно и да разговарят.

Луиз й разказа какво е да израснеш в семейство, поразено от една трагедия. Не задържа нищо за себе си, дори си призна, че на моменти е мразела Алис, защото е съсипвала щастливите им моменти.

— Знам, че е била просто бебе, мамо, но никога не съм мислила за нея по този начин. Не я познавах. Вкъщи нямаше нейни снимки. Тя беше просто един черен облак, надвиснал над нас. И никой не смееше да говори за това, за да не те разплачем. Радвам се, че я откриха, но тя все още пълни очите ти със сълзи.

Анжела остана като гръмната. Беше толкова вглъбена в собствените си чувства и желанието да спаси децата си от тях, че не бе забелязала тяхното нещастие.

— Баща ти ми каза да не говоря пред теб и Патрик за това, защото ви разстройвам — обясни й тя. — Ще ми се да съм знаела как се чувствате. Ще се опитам да не плача повече, Лу. Ти си права. Трябва да продължим напред с нашите животи. Ще погребем Алис като семейство, нали?

Луиз кимна и хвана ръката на майка си.

— Разбира се, мамо.

— И след това ще се обърна към бъдещето — каза Анжела. — Към теб, Патрик и внуците.

Когато се прибра, мислите на Анжела бяха доста по-ясни и тя отиде да говори с местния викарий за погребението на Алис, за химните и словата. Чувстваше се много по-добре в сравнение с последните седмици и Ник спря да следи всяко нейно движение.

— Изглеждаш много добре, скъпа — й каза той една сутрин. — Искаш ли довечера да излезем и да хапнем навън? От месеци не съм те извеждал.

Тя му се усмихна и каза „да“.

Но един час по-късно се обади детектив Търнър. Анжела вдигна телефона и каза с устни на Ник, че е Уенди. Зарадва се на обаждането й, искаше да попита кога ще могат да насрочат службата за погребението на Алис, но Уенди я прекъсна.

— Днес търсил ли те е някой от пресата, Анжела?

— Не. Защо, какво се е случило?

— Анди Синклер е с мен. Пътуваме към вас и до половин час ще се видим. Най-добре е дотогава да не вдигате телефона.

— Боже! Какво се е случило, Уенди?

— Нека говорим за това, когато дойдем. Ник там ли е?

— Да.

— Това е добре. Скоро ще се видим.

Те седнаха в хола и зачакаха с насочени към улицата очи в очакване на полицейската кола. И когато детектив Синклер и Уенди Търнър почукаха на вратата, Анжела беше толкова вцепенена, че не можа да стане.

Ник въведе полицаите при нея и Уенди побърза да седне наблизо и да хване ръката й.

Детектив Синклер изглеждаше уморен и разтревожен. Отпусна се тежко на един стол до прозореца и погледна към Анжела и Ник.

— Съжалявам, че ви накарах да ни чакате — каза той, — но беше важно да говорим очи в очи.

Никой не отговори и той прочисти гърло.

— Имам неприятни новини. Имаме сериозно развитие в разследването. Вчера при нас дойде една жена и заяви, че тя е майка на бебето, намерено на Хауард стрийт. Честно казано, помислих, че просто търси внимание, но първоначалните тестове показаха съвпадение на ДНК.

— Не — прошепна Анжела, издърпа ръката си от тази на Уенди и я подаде на Ник. Цветът се оттегли бавно от лицето на съпруга й.

— Не го вярвам. Как може да се случи това? — каза Ник. — Някой е допуснал грешка.

— Ник, недей — каза тя.

— Още не знаем кой и какво. Грешките при този вид анализи са много редки. Опитваме се да разберем какво става колкото може по-бързо.

— И кога ще знаете със сигурност? — наведе се към тях Ник.

Детектив Синклер разтвори безпомощно ръце.

— Разбирам — каза Ник.

— Но ще ни кажеш веднага, когато разбереш, нали, Анди? — попита Анжела.

След като полицаите си заминаха, те седнаха в кухнята и се вгледаха един в друг.

— Сигурно е грешка — каза Ник. — Трябва да запазим спокойствие, докато проверяват.

— Не. Тя си отиде — каза Анжела. — Нашето малко момиче изчезна отново.

Седемдесет и шеста глава

1 май 2012 г., вторник

Кейт

Тя знаеше, че резултатите от новите ДНК проби трябваше да са готови днес. Детектив Синклер ги бе искал приоритетно, защото държеше колкото може по-бързо да върне случая в коловоза, както бе казал на Кейт след разпита на Ема.

Той й се обади да провери дали Соумс живее сам, или при него има някого.

— Изпращам моите хора на адреса и искам да разбера има ли основание да очаквам някакви усложнения.

— Не. Соумс има бивша съпруга и две пораснали и отчуждили се от него деца. Иначе е сам като кукувица — каза му тя и добави: — Как мина с Ема?

Подозираше, че той очаква този въпрос, а и искаше да запази в тайна срещата си с Ема след разговора й с него в полицейското управление.

— Горката жена, не беше на себе си. Тресеше се от нерви. И очите й все бягаха нанякъде.

— Хайде, Анди, нямаше ли и ти да не си на себе си, ако те бяха изнасилили и бе родил бебе, докато самият ти си бил още дете? — отвърна Кейт.

— Да, тя така твърди, но и двамата знаем, че това надали е истина — каза той. — Защото, съгласи се, че е малко странно никой друг да не знае за това. Тийнейджърка ражда и никой не забелязва? Хайде де!

— Случва се, Анди — каза Кейт. — И друг път е имало такива случаи. От хората може да се очаква какво ли не.

— Добре, добре, но тялото е на Алис — учените казват така — и аз искам да се съсредоточа върху това. Не бива да се разсейваме с разни търсещи внимание жени. Такива като нея непрекъснато ни се пречкат в работата. И ако искаш съвета ми — добави той, — не се въвличай в тази работа.

Но тя вече беше вътре.

Тази, от която научи новината, беше Анжела. Детектив Синклер й се бе обадил във вторник да я подготви, че има нова линия на разследване и да я предупреди, че ще има атака от страна на медиите.

За късмет на Кейт Анжела не мислеше за нея като за част от медиите.

— Кейт — обади й се тя почти разплакана, — случи се нещо ужасно. ДНК пробата е свързала бебето с някаква жена от Лондон. Детектив Синклер ми каза, че е отишла при тях и е обявила, че бебето е нейно, но те помислили, че търси внимание. Но след пробите, изглежда, че е казала истината. Ще направят нов тест на моето ДНК, но ми се струва, че изгубих отново детето си — изхлипа тя.

— Каква бъркотия! — каза Кейт. — Много съжалявам, Анжела.

— Полицията не може да свърши една работа като хората — извика в слушалката Анжела. — Първо объркаха времето, сега казват, че бебето е на друга жена. Не мога да понеса повече…

— Хайде, Анжела. Ник при теб ли е? Това е добре. И кога ти се обади Анди Синклер? И кога ще се обади пак?

— Днес сутринта. Не знам вече какво да мисля.

— Съчувствам ти — отвърна Кейт. — Ще затварям, в случай че той ти звънне, но те моля да ми се обадиш веднага, щом разбереш нещо.

Тя не се обади на Синклер. Детективът щеше веднага да разбере, че Анжела й се е обаждала, и можеше да нареди на жената да не говори повече с нея. Беше се случвало в миналото. Трябваше да изчака, докато семейство Ървинг получи нова информация от него.

Тя седна в аквариума и се заслуша в мърморенето на Тери. Нищо, нека изкара всичко от себе си, си каза наум. Така ще е по-добре за него. Насъбра му се доста през миналата седмица, а тя беше „шибаният капак на всичко“, както се бе изразил.

— Историята все още е хубава, Тери — каза тя и го остави да изпусне парата. — Знаех си, че Ема не си измисля.

— Да, явно не си измисля — каза Тери. — По дяволите! Добре, какво можем да напишем?

— Само, че се правят втори ДНК проби. Не можем да публикуваме резултати до утре сутринта. И ако кажем, че отново правят ДНК анализ, ще обърнем очите на всички към случая. Най-добре да изчакаме и да пуснем резултатите ексклузивно — каза Кейт.

— Добре — измърмори мрачно Тери.

Джо я чакаше до бюрото й. Беше наблюдавал шоуто през стъклото и отчаяно искаше да го въведат в интригата.

— Какво каза Анжела? Какво каза Тери?

— Анжела каза, че взетото от Ема ДНК съвпада с това на бебето.

— О, не! Ами ДНК на Анжела? Лабораторията ли е сгрешила?

— Трябва да са сгрешили. Горката Анжела, направо е съсипана. Правят повторни тестове и Анди Синклер ще й се обади веднага щом излязат резултатите.

— Значи не е Алис! Каква история само! — въздъхна Джо.

— А ти си мислеше, че ще бъде скучно, когато ти дадох първите изрезки от вестниците — каза Кейт.

— Ами…

— Никога не е скучно, да знаеш.

— Това да не е Златно правило номер две? — ухили се Джо.

— Запиши си го с големи букви. Сега ще звънна на Ема — каза Кейт.

Мобилният й я препрати към гласовата поща. Тя остави съобщение с молба Ема да й звънне.

Сега нямаше какво да прави, освен да седи и да чака, но не я свърташе на едно място.

— Отивам до Ема — съобщи тя на Тери.

Джо извади тефтера от чантата си и тръгна след нея.

Те почукаха няколко пъти, погледнаха отстрани и отзад през прозорците, но не забелязаха никакъв знак от живот. Кейт застана нерешително пред входната врата.

— Няма я у дома — каза Джо.

— Да, и сама мога да преценя — сопна му се Кейт.

— Какво ще правим? — попита кротко той. Като агне на заколение.

— Откъде да знам, мамка му? — ядоса се тя. — Стига си мрънкал, чуваш ли?

Той отмести поглед встрани и се направи, че не му пука. Както бе направил Джейк тази сутрин, когато тръгна за летището. Тя се бе оставила да я целуне за довиждане, после каза: „Предполагам, че ще се чуем, когато свършиш парите?“.

Стив я бе сръгал в ребрата да си мълчи. „Обаждай се, Джаки“, бе казал той, но синът им вече беше на вратата.

— Защо каза това, за бога? — я бе попитал Стив.

— Ти го глезиш — бе отвърнала тя. — А на него му трябва малко от истинския свят.

Но когато влезе в колата, му изпрати съобщение: „Пази се, скъпи. Обичам те. xx“. Джейк не й отговори.

— Здравейте — чу се женски глас от улицата и една делово изглеждаща жена забърза към тях. — Семейство Симъндс ли търсите?

— Да. Исках да се видя с Ема — отговори Кейт.

— Тази сутрин се е качила в метрото със съпруга ми. Той ми каза, когато се обади да ми каже, че отива на работа. Аз съм Линда. Приятелка на Ема.

— О, приятно ми е да се запознаем — каза Кейт, отчитайки, че има съпруги, които изискват от мъжете си да им се обаждат кога излизат и кога се прибират. — Тя казала ли къде отива?

— Не. Дерек сподели, че е била малко отнесена, почти не обелила дума. А линията Метрополитън е много натоварена по това време на деня. Странно е да избереш точно този момент да пътуваш с нея, ако не ти се налага.

Кейт кимна разбиращо.

— Сигурно е един от нейните лоши дни — каза Линда не особено лоялно към приятелката си. — Понякога Ема е доста странна.

— Така е — каза Кейт, благодари и дръпна Джо към колата.

— Къде може да е отишла Ема? — попита Джо, докато слагаше предпазния колан, и добави бързо: — Не хленча, просто питам.

— Извинявай, Джо. Аз самата имам лош ден. Нямам представа къде може да е.

Тя пое към офиса в Западен Лондон и остави Джо да говори за амбициите си и за телевизионното шоу, което бе гледал вчера вечерта.

„Къде си, Ема?“, мислеше усилено тя.

Телефонът й звънна и тя отби.

— Обзалагам се, че е тя — каза на Джо.

Кейт погледна дисплея и видя, че е съобщение от Джейк.

— По дяволите — измърмори тя. Последното нещо, което й трябваше сега, беше още причини да тъгува по сина си.

Съобщението гласеше: „Обичам те, мамо. Извинявай, че съм толкова непослушен син. x“.

Джо изчака търпеливо тя да приключи с четенето.

— Мислех си за майката на Ема — каза след малко той. — Защо да не отидем и да се запознаем с нея? Досега не сме разговаряли с госпожа Масингам, нали? Тя може да знае къде е дъщеря й.

— Чудесна идея, Джо — кимна Кейт. — Намери ми адреса й.

Седемдесет и седма глава

1 май 2012 г., вторник

Кейт

Трафикът беше ужасен, но след няколко задръствания и обиколни пътища най-после успяха да стигнат до къщата, където живееше Джуд.

Кейт набра още веднъж номера на Ема, ала никой не й отговори.

— Хайде — каза тя на Джо.

Двамата натиснаха звънеца и вратата се отвори веднага, без някой да ги пита кои са и защо са дошли. Те изкачиха стъпалата.

На прага ги посрещна възрастна жена в прекалено младежки за годините й дрехи.

— А! Кои сте вие? — попита тя. — Мислех, че е дъщеря ми.

— О, извинете ни, госпожо Масингам. Вие сте госпожа Масингам, нали? — попита Кейт.

— Да, аз съм.

— Чудесно. Аз съм Кейт Уотърс. Репортер от „Дейли Поуст“. През уикенда разговаряхме с дъщеря ви Ема за случая Алис Ървинг. Налага се да поговоря с нея още веднъж.

— Ема е говорила с вас? Не е добра идея човек да говори с репортери. Работех като адвокат и винаги съветвах клиентите си да бягат от пресата като от чума. Не се обиждайте, но…

Кейт се засмя неуверено.

— В някои случаи наистина е добър съвет. Но статията, която пиша за Алис, разкри важни факти.

— Хм — изсумтя Джуд Масингам. — Но не и истината, нали? Истината е хлъзгава работа.

— Ъ-ъ, да. Имаше някои спънки при разследването. Полицията също трябваше да си признае.

— Дали? В моята работа не се е случвало нито веднъж — каза Джуд и се усмихна символично.

— Вижте, тази сутрин изникна нещо, което искам да споделя с Ема, но тя не си вдига телефона — каза Кейт в опит да пренесе разговора на твърда почва.

— Нямам представа къде може да е — каза Джуд. — Не съм й пазач. Какво изникна?

— Може ли да влезем, госпожо Масингам? — попита Кейт. — Тук сме изложени на прекалено много погледи. Не бих искала съседите ви да дочуят нещо.

— О, разбира се — каза Джуд. — Внимавайте по стъпалата.

Те седнаха един до друг в стегнатата групичка на два сложени един до друг фотьойла. Не им предложиха нищо за пиене.

— Така — каза Джуд, когато се настаниха. — Е, какво е станало?

— Не знам дали Ема е споделила с вас, че полицията взе от нея ДНК проба.

— Не. В момента не сме в най-добрите отношения — измънка Джуд.

— Както и да е. Тестът показа, че има съвпадение между Ема и намереното в градината на Хауард стрийт номер шейсет и три бебе.

— Не — извика Джуд и хвана главата си с две ръце. — Не може да бъде. Как е възможно да роди, без аз да разбера?

— Крила го е от вас, госпожо Масингам. И от вашия приятел, Уил Бърнсайд.

— Какво ви е казала за него? — попита тихо Джуд. Напрежението в стаята се засили.

— Същото, каквото е казала и на вас.

— А аз не й повярвах. Наговорих й ужасни неща. Казах й, че е болна, че ревнува — каза Джуд сякаш на себе си.

— Но тя ви е казала истината, госпожо Масингам. Наистина ли не подозирахте нищо?

Възрастната жена поклати глава.

— Не, разбира се. Мислите ли, че бих си затворила очите за подобно нещо? Нямате представа какво беше. Аз обичах Уил. Обожавах го. Невъзможно е да си представиш, че любимият ти човек е способен на толкова долна постъпка. Бихте ли могли да повярвате нещо такова за човека, когото обичате, госпожице Уотърс?

Кейт си представи Стив да й признава подобно нещо и поклати глава.

— Нали разбирате колко трудно беше да го повярвам? И сега ми е трудно. Трябва ми време да помисля. И да говоря с Ема — каза тя, но Кейт имаше чувството, че говори не на нея, а на себе си.

Тя се наведе към жената да й зададе друг въпрос, но Джуд неочаквано възкликна:

— Знаех си, че това не може да е бебето на Ървинг.

— Откъде знаехте?

Джуд я погледна раздразнено.

— Ами онова бебе изчезна десет години преди времето, за което полицията твърди, че било заровено. Ако ме питате, цялото разследване е вятър работа.

— Но те откриха съвпадение с ДНК на Анжела Ървинг — намеси се Джо. — Какво мислите за това?

— Объркали са пробите — отсече Джуд. — Докато работех, съм чувала за такива случаи от колеги с криминална практика. Пробите се надписват грешно или се слагат на грешни места, замърсяват се с други проби, такива неща. Намесени ли са хора, винаги може да стане грешка.

— Но по време на процеса пробите се проверяват нееднократно — възрази той. — Чел съм за това. Всъщност практиката е много интересна…

— Бих искала да споделя това с Ема — прекъсна го Кейт. — Тревожа се, че не ми отговаря. Приятелката й Линда ми каза, че сутринта се е качила в метрото.

— В метрото? Колко странно. Тя никога не идва в града, ако няма кола на разположение. Казва, че има прекалено много хора — каза Джуд и изведнъж се умълча. — Може би ще е добре да звъннем на съпруга й — предложи след малко. — Той трябва да е на работа. Имам му номера. Ема ми го записа в тефтера да го имам при спешни случаи.

Тя набра бавно номера, натискайки със сила бутоните, и зачака.

— Пол, здравей, Джуд се обажда. Опитвам се да се свържа с Ема. Знаеш ли къде може да бъде? Да. Не. Видели са я тази сутрин в метрото. Да. Добре, ако ти се обади, нали ще й предадеш, че я търся? Да, и на теб. Дочуване.

— Според него трябвало тази сутрин да работи у дома. Май се разтревожи, когато споменах за метрото. Тя не е в добра форма тези дни. Но вие сигурно знаете — каза Джуд с леко обвиняващ тон и треперещ глас.

Когато Кейт и Джо излязоха от къщата, телефонът на Кейт звънна.

— Обажда се Анди Синклер. Опитвам се да се свържа с Ема Симъндс. Като че ли е изчезнала. Предполагам, че и ти не знаеш къде е?

Седемдесет и осма глава

1 май 2012 г., вторник

Джуд

Когато телефонът звънна късно през нощта, Джуд го грабна и извика в слушалката:

— Ема?

— Джуд, обажда се Хари — каза гласът. — Извинявай, че те безпокоя толкова късно, но се тревожа за Ема.

— Всички се тревожим — отвърна Джуд. — От пресата дойдоха и също питаха за нея.

Тя усети, че трепери, седна прекалено бързо, удари си лакътя в облегалката на стола и изпусна слушалката.

— Извинявай — каза, когато отново я вдигна до ухото си. — Ти чувала ли си я?

— Не, тя просто изчезна. Пол ми се обади току-що и ми каза, че още не може да се свърже с нея. Мисли, че си е изключила телефона.

Черен облак от страх обви сърцето на Джуд.

— Трябва да знам какво става, Джуд — настоя Хари. — Пол не иска да ми каже.

— Ема е ходила в полицията, Хари. Да им каже, че намереното в градината на Хауард стрийт бебе е нейно. Че е била изнасилена от Уил и е забременяла — каза Джуд, без да вярва, че думите излизат от нейната уста.

— От Уил ли? — извика Хари. — Уил Бърнсайд? Сериозно ли говориш?

— Да. Аз също не мога да го повярвам.

— Боже мой! — простена Хари.

— Ти знаеше ли, че е родила, Хари? — попита Джуд. — Двете бяхте много близки. Споделяла ли ти е нещо?

— Не и навремето. Наскоро сподели с мен, но аз разбрах всичко погрешно. Каза ми, че е забременяла, ала аз помислих, че е направила аборт. Не я притиснах да ми разкаже, както направи онази репортерка.

— Тази репортерка днес дойде у нас, Хари. Искаш ли да се чуеш с нея? Имам телефонния й номер — каза Джуд. Отчаяно искаше някой друг да поеме контрола над нещата.

— Не, не искам — отряза я Хари. — Какво дава право на тези хора да се ровят в живота ни? Как може това да бъде новина? То е лична трагедия, не е нещо, върху което всеки да се упражнява в красноречие. Ема сигурно е съсипана.

Тишината отекна страховито в слушалката. Джуд се заслуша в статичния шум.

— Хари? Още ли си там? — попита най-накрая.

— Да, тук съм. Може ли да дойда при теб?

— Идвай — каза Джуд. — Ще помоля и Кейт Уотърс да дойде. Тя до голяма степен е част от това и Ема, изглежда, й има доверие, каквото и да си мислим ние с теб. Защото именно на нея е разказала всичко…

— Добре — каза Хари. — Дай ми половин час.

Джуд веднага набра телефона на Кейт Уотърс. В момента не можеше да мисли за нищо друго, освен за Ема. Какво правеше тя? Къде беше? В какво се бе замесила сега?

Кейт пристигна веднага след Хари и натисна нетърпеливо звънеца. Джуд отвори и видя, че в бързината репортерката е сложила дънките върху долнището на пижамата, а палтото й прикрива горнището.

Хари говореше френетично по телефона.

— Ема е — каза тя с устни и Джуд пое дълбоко въздух, за да потисне страха от онова, което се задаваше. — Ема, стой там. Идвам да те взема. Обещай ми да не мърдаш.

Когато затвори, Хари се обърна към Кейт и каза:

— Отиваме на Хауард стрийт. Тя е там, до развалините.

— Как ти прозвуча? — попита Кейт.

— Ти как мислиш? — сопна се Хари.

Трите жени се качиха в колата на Кейт. Лондон беше почти празен: обикновено натоварените улици сега вибрираха единствено от звука на техния автомобил. Уличните светлини подскачаха по пътната настилка около тях. Никоя от трите не проговори, докато не стигнаха до мястото.

— Искате ли да дойда с вас? — попита Кейт.

— Не особено, но мисля, че е по-добре да си с нас. Може да ни потрябва подкрепление — каза Хари.

Те намериха Ема седнала на една обърната кофа в онова, което някога е било градина, заобиколена от напоени с кал камъни, парцали и всякакви отломки. Беше включила прожекторите, оставените на площадката от строителите. Хари я повика и тя вдигна поглед, но не стана от мястото си.

— Опитвам се да разбера какво стана. Да намеря логика в нещата — каза тя. — Реших да се върна тук, откъдето започна всичко. С бебето…

— Аз пък се опитвам да я убедя да дойде с мен — чу се женски глас от сенките.

— Барбара? — извика Кейт и възрастната жена излезе на светлината на прожекторите.

— Видях, че някой запали светлините… не спя добре напоследък — каза тя. — Джон казваше, че децата често прескачат лентите на строежа, та излязох да видя какво става. И я намерих. Намерих Ема.

Джуд погледна невярващо към бившата си приятелка.

— Какво правиш тук? — попита тя. Всичко й изглеждаше като в шантав сън.

— Върнах се на Хауард стрийт, Джуд. Но вече бяхме изгубили връзка.

„След като направи постановка на Уил“, изникна в главата на Джуд, но тя се спря. Така й беше казал Уил. Но той я бе лъгал за всичко.

Хари приклекна до Ема и докосна ръкава й.

— Много си студена, Ема — каза тя. — Трябва да те стоплим.

— Аз живея от другата страна на улицата. Може да отидем у нас — каза Барбара и Джуд замръзна на място. Искаше да отведе Ема със себе си, но не беше във възможностите й да я убеди.

Ема се остави да я отведат в апартамента на Барбара и седна на дивана до спящия Шорти. Изглеждаше като статуя с неподвижни от ужас очи.

— Всичко ли знаеш? — попита тихо приятелката си.

— Не е нужно да говорим за това сега — отвърна Хари.

— Опитах се да ти кажа. В онзи ден, когато се появи в барчето.

— Спомням си. Но тогава не те изслушах. Веднага направих заключение. Толкова съжалявам, Ема! Но защо не ми каза навремето? Когато бяхме деца?

Джуд се наведе напред, за да чуе отговора.

— Тогава не можех. Уил ми каза, че всички ще ме намразят.

Двете жени се прегърнаха. Джуд си наложи да остане на място. Тази, която трябваше да я утеши, беше тя, но Ема не посегна към нея.

Когато двете приятелки се отдръпнаха една от друга, Кейт се обърна към тях.

— Полицията ще потърси Уил за стореното — каза тя и се опита да успокои гласа си. — Заради теб, Ема. Той през цялото време си е мислел, че е недосегаем, но сега има доказателство — има снимков материал — и аз съм убедена, че Соумс няма да се поколебае и ще завлече и Уил със себе си. Веднъж говорих с него. Какъв долен тип!

— Тя е права — каза Хари. — Ще набием главата на изрода на кол.

— И заради онова, което е сторил и на теб, Барбара — каза Ема. — Знам, че си преживяла същото.

Джуд премести поглед от дъщеря си към бившата си приятелка.

— Откъде знаеш? — прошепна Барбара. — Той ли ти каза?

— Не, видях снимката в чекмеджето на бюрото му. Тогава си помислих, че си заспала, но явно е правена, докато си била под въздействието на наркотик. Бях прекалено малка и не знаех, че има хора, способни на такава низост. Попитах Уил за това и той ми каза, че ти си му я изпратила, защото си го желаела.

Барбара простена.

— Уил ме изнасили на следващия ден — продължи Ема, — за да ми запуши устата. Знаел е, че ще си мълча от срам. Каза ми, че всички ще обвинят мен, ако се разприказвам, и аз му повярвах. Не знаех какво да правя.

Джуд стисна очи. Значи всичко е било лъжа. От негова страна. От нейна също. Знаеше, че всъщност тя е причината за всичко това. Не можеше повече да обвинява Ема, нито Барбара. Тя бе довела този мъж в живота им. Вината беше нейна. Сега вече всичко се разкри пред погледа й.

Седемдесет и девета глава

1 май 2012 г., вторник

Кейт

Когато Кейт каза на Ема, че трябва да звънне на детектив Синклер, защото има резултат от теста, тя поклати глава.

— Знам какви са резултатите. Не е необходимо да му се обаждам — каза тя. — Аз зарових бебето под каменната саксия. Не ми е нужно потвърждение.

Затова вместо нея Кейт се обади на детектива да му каже, че е на Хауард стрийт с Ема и да го предупреди за втора жертва на Уил Бърнсайд, Барбара.

— Идвам веднага — каза рязко Синклер.

Кейт не успя да разбере дали е ядосан, защото тя се бе оказала първа на мястото, но нямаше значение. Важното беше, че Ема беше в безопасност.

Когато детективът пристигна със сержанта си — жена към трийсетте години — всички се събраха в предната стая, а кучето беше оставено в кухнята.

— Всичко се заплете и стана много сложно, но аз ще се съсредоточа върху бебето. Защото то е първоначалната причина за това разследване, нали?

Ема кимна, а останалите се облегнаха назад, по-далече от очите на детектива.

— Ема, предполагам, че вече знаете, че е намерено съвпадение между вашето ДНК и това на бебето, открито при строителната площадка на Хауард стрийт?

— Кейт ми каза, че резултатите от анализа са излезли.

— Ще обсъдим това по-късно. — Той стрелна с поглед Кейт и вдигна ръка, за да спре обясненията й. — По-късно… Сега очакваме да потвърдят резултатите от изследването на Анжела Ървинг, но е очевидно, че е станала грешка при пробите — каза той. — Сутринта ще говоря с господин и госпожа Ървинг. Но искам да ви помоля да не разкривате резултатите пред никого, докато не приключим с лабораторията и не получим официален доклад оттам.

Той погледна многозначително към Кейт, за да подчертае думите си.

— Въпросът е много сложен и деликатен, особено за семейство Ървинг. Те чакат от много време да разберат какво е станало с тяхната дъщеря и ние трябва да бъдем честни с тях — добави той.

Главите кимнаха в унисон.

— Мисля, че се разбрахме, нали? — попита той. — Въпросът се отнася и за теб, Кейт.

— Разбира се — свъси сърдито вежди тя.

— Става късно — продължи детективът. — Мисля, че ще е по-добре да се видим на сутринта. Бихте ли дошли утре сутринта в управлението в Улуич, госпожо Симъндс? Вие също, госпожице Уолкър? Знам, че и двете имате причина да говорите с професор Бърнсайд колкото може по-скоро. Но трябва да го направим по надлежния ред, не сега, когато още нямаме официално потвърждение на нещата.

Ема и Барбара се съгласиха с него. Кейт избегна погледа му.

— Може ли да поговорим насаме, Кейт — попита той. — Навън е най-добре.

Тя се сбогува с жените в стаята и тръгна след него.

— Ти категорично прекрачи границата, Кейт — каза детектив Синклер в мига, когато стъпиха на тротоара. — Застраши хода на разследването с каубойските си методи. Не беше твоя работа да казваш на Ема за резултатите от ДНК пробите. Това можеше да нанесе непоправими щети.

Кейт беше казала на Ема, само че резултатите са излезли, но детектив Синклер явно не търсеше извинения. Можеше да разсее напрежението, като склони глава и се разкае, но стресът от вечерта я бе изнервил и тя бе готова за битка.

— Само си вършех работата, Анди. За това ми плащат. Тръгнах по следите и намерих хора, които могат да помогнат на разследването ти. И ти предадох имената им, когато ме помоли. Вестникът ми направи всичко възможно да ти помогне да разбереш какво е станало с Алис Ървинг. Едва ли е моя вината за грешните тестове…

— Ще говоря с редактора ти — каза детектив Синклер, завъртя пети и пое в нощта със сержанта след себе си.

— Да му се не види — изсъска на глас Кейт. — Затвориха ми още една врата.

Осемдесета глава

2 май 2012 г., сряда

Кейт

Когато на следващия ден влезе в офиса, Кейт завари Джо, затънал до уши в работа. Взираше се в монитора си с такова внимание, че на минутата я заболя глава. Чувстваше се прекалено уморена и отпаднала духом, за да го пита какво прави. Свлече се на стола като пребита и зачака поредната лоша новина.

Трябваха й само трийсет секунди, за да я връхлети.

Тери завъртя пръст към нея. Завъртя го бавно и ядосано.

— О, ето го и моят звезден репортер — каза саркастично той. — Завърши ли тази история?

— Ами… — започна тя.

— Да или не?

— Не — отвърна тя. — И мисля, че Саймън ще получи оплакване от полицията. Снощи се видях с връзката си в полицията и ми беше казано да не пиша нищо, докато не излезе официалното становище. Мисля, че с нашата любовна история е свършено.

— Супер — каза Тери и скочи на крака. — Значи, нямаме ексклузивното интервю, което обещах на Саймън? В добавка от комисариата ще му дърпат ушите? Просто брилянтно, мамка му!

Тя понечи да каже, че съжалява, но знаеше, че това няма да помогне.

— Ще опитам някак да завъртя нещата — каза тя и потъна в стола си.

Джо вдигна поглед.

— Да ти взема ли едно кафе, Кейт? — попита той и на нея й се прииска да го прегърне.

— Да, момчето ми. Казах ли ти, че съм готова да те осиновя? И сложи, моля те, малко бренди в него, ако имат.

Тя включи компютъра и извади бележника от чантата.

„Какво ли ще каже Саймън“, замисли се тя. Страхът от уволнение зачовърка в мозъка й. „Ще ме изрита ли?“

Джо се върна с кофеин, но без алкохол.

— Свършили са брендито — каза той.

— Какво търсиш? — попита го тя, когато той се върна към своя компютър.

— Нещо за тези ДНК проби — отвърна той. — Наистина, много интересно. Знаеш ли, че ако се изследва митохондрията, могат да се намерят прадедите ни? Поне по майчина линия. Можем да стигнем до прабабите си. А ако си направиш хромозомен ДНК анализ, можеш да проследиш мъжката линия. Невероятно.

— Да, невероятно — изръмжа Кейт. — Нямаш ли си тема за материал?

— Не, не ме разбираш. Всички близки роднини — родители, лели, чичовци, братя, сестри, братовчеди — ще имат съвпадение. Те имат идентични маркери.

— Добре. Искаш да кажеш, че с ДНК на бебето може да има съвпадение с повече от един човек.

— Да, така мисля — каза Джо. — Така поне пише в Уикипедия.

Тя се наведе на една страна и прочете лично статията.

— Значи няма две бебета — ухили се широко, когато завърши статията, — а двама роднини.

Тя набра номера на мобилния на Анди Синклер, но той не вдигна. „Сърди се“, помисли си тя.

Боб Спаркс отговори веднага.

— О, Кейт. Чувам, че вече не си любимият репортер на Синклер?

— Правилно си чул. Той обади ли ти се? Снощи ми сви сармите и си тръгна.

— Не каза точно това, но да, наистина ти е ядосан. И ще правят всички тестове отново, защото са получили същите резултати. Той е под голямо напрежение. Дай му малко време, Кейт. Остави го да му поразмине.

— Това няма да реши случая, Боб — каза тя и той се засмя.

— Просто не можеш да седиш без работа, нали? Гониш кокала до края.

— Затова съм добър репортер. Виж, Анди не отговаря на обажданията ми, а аз имам какво да му предложа. Може ли да споделя с теб?

— Давай — отвърна Спаркс.

Тя му разказа за откритието на Джо, спестявайки факта, че го е научил от Уикипедия, и изчака той да смели информацията.

— Значи и Анжела, и Ема може да са свързани с бебето?

— Би могло, ако разбираме правилно науката — отговори тя.

— Ще му се обадя веднага — каза той и затвори, преди да му каже да й звънне за резултата.

Тя прибра телефона си и отпи замислено от кафето. Джо се настани на ръба на бюрото й.

Телефонът звънна неочаквано, тя се опита да преглътне кафето, но се задави и посочи телефона на Джо.

— Здравейте, детектив Синклер. Сега ще й предам — каза той и предаде слушалката на Кейт.

— Здравей, Анди. Извинявай, задавих се с кафето. Много съжалявам за снощи. Бях под голям стрес и малко прекалих.

Детектив Синклер се прокашля. Сега беше негов ред за обяснения.

— М-да. Аз също се разгорещих малко повече. Искаш ли да забравим за това?

— Забравяме го веднага, Анди. Благодаря ти, че ми се обади. Оценявам го.

— Боб Спаркс току-що ми каза за твоето предположение — каза детектив Синклер. — Исках да те уведомя, че нашите криминалисти вече сравниха ДНК на Ема и на Анжела, за да изключат евентуална биологична връзка между тях. Но резултатът засега ни опровергава. Ще говорим и с двете и ще се опитаме да намерим пресечна точка. Но те моля, ако обичаш да не се свързваш с нито една от тях, докато не приключим.

Идеята изскочи неканена в главата й.

— Боже, мой, Анди, Ема е Алис, нали? — възкликна Кейт.

Осемдесет и първа глава

2 май 2012 г., сряда

Джуд

Детектив Синклер пътуваше към Пинър.

Изпаднала в паника, Ема се обади на Джуд.

— Току-що ми се обади, за да се увери, че съм си вкъщи. Сигурно идва да ме отведе. Да ме арестува. Просто исках да знаеш.

— Защо му е да те арестува, Ема? — каза Джуд. — Опитай се да се успокоиш.

— Зарових бебето, без да кажа на никого. Може да мислят, че съм го убила — изхлипа Ема.

И Джуд изтича навън да хване такси. Трябваше да бъде до Ема в този момент.

Тя пристигна минути след детектива. Анди Синклер беше видимо уморен. Почти колкото и Пол. Ема се бе приготвила, беше събрала багажа си в малка чанта и седеше с ръката на съпруга си в своята.

— Радвам се, че и вие сте тук, госпожо Масингам — обърна се детектив Синклер към Джуд. — Обаждах се у вас, но никой не ми отговори. Искам да говоря и с двете ви.

— Защо? — намеси се Ема. — Джуд не знаеше за бебето.

— Не става дума за вашето бебе — отвърна той. — А за Алис.

Джуд разбра, че това е краят. Всичко свършваше в този миг. Лицето на детектива й го каза в прав текст. Нямаше да има лавиране между фактите. Нямаше да има повече лъжи. Истината вече нямаше да може да се тълкува по различни начини.

И тя им разказа как в пети месец изгуби бебето на Чарли. Как бързайки за работа, се бе спънала в кабела на сешоара си в спалнята и бе забила лице в пода. Нямаше кой да й помогне, когато, изгаряна от пареща болка в корема, се бе свила надве, нямаше кой да й подаде ръка, когато потече кръвта. Толкова много кръв. Тя влезе в тоалетната и седна на тоалетната чиния, предавайки се на заливащите я вълни на агония. После пусна водата и отми всичко, излязло от нея, без да може да погледне какво е то, но с ясното съзнание, че с нейното бебе е свършено. Обади се в работата си от телефона в коридора на квартирата, където живееше под наем, и каза, че е болна.

— Онази нощ, когато Чарли ми се обади, исках да му кажа — обясни тя, — но той беше толкова мил, нарече ме ангел и попита за бебето. Казах му „Добре сме“ и лъжата бе изречена. Нямаше връщане назад.

Ема не поглеждаше към нея, но детективът не я изпускаше от очи.

— Продължавайте, госпожо Масингам.

— Реших, че ще му кажа по-късно, че съм го загубила. След като ми обещае, че ще се ожени за мен. Трябваше да се ожени за мен, тогава нищо от това нямаше да се случи — каза тя, но израза на лицето на детектива не се промени.

— Сложих си една стара гумена възглавница на корема, вързах я с няколко пласта плат и започнах да нося по-голям размер дрехи за бременни. По телефона се оплаках на Чарли, че ме болят краката. По някакъв начин все още вярвах, че съм бременна.

— А вашият приятел? Нищо ли не заподозря? — попита детектив Синклер.

— Той беше музикант, беше на турне из Европа с бандата си. Турнето се проточи и стана така, че не се видяхме с месеци.

— Какво казахте на приятелките и семейството си, госпожо Масингам? — попита Анди Синклер.

— Родителите ми спряха да ми говорят, когато им казах, че съм бременна. Не можеха да понесат едно незаконородено дете. Какво щяха да обясняват на приятелите си от голф клуба?

— Продължих да работя — имах нужда от парите — и когато влязох в седми месец, взех отпуск по майчинство. Казах, че трябва да изляза по-рано, защото кръвното ми налягане скача и докторите искат да държа краката си нависоко заради бебето. Колежките се разочароваха. Искаха да подготвят парти за мен…

Джуд погледна към дъщеря си. „Какво мислиш, Ема?“

Тя разказа на детектива как се обади на лекаря си, за да му каже, че заминава за чужбина с Чарли за известно време. И няма нужда да й назначава повече прегледи.

Остана си вкъщи и се опита да измисли какво да прави от тук нататък. Все още носеше спомена за паниката, която я посрещаше всяка сутрин с наближаването на термина й. Чарли щеше да се прибере след две седмици в очакване да я види с големия корем, готова всеки момент да роди тяхното бебе. Щеше да разбере в мига, когато я прегърне. Всяка нощ се въртеше до малките часове, обхваната от безумни идеи. Можеше да му каже, че е било тумор и не е искала да му го съобщава по телефона. Потресен от новината, той нямаше да разпитва какво и как. Или можеше да каже, че бебето е умряло. Това предполагаше прекалено много въпроси… и после той щеше да я изостави.

— Не можех да си представя, че ще ме изостави. Трябваше да му дам дете.

— Отидох на гара Ватерло и хванах първия влак, който пътуваше в южна посока. Не бях на себе си, не знаех какво правя. Исках просто да намеря родилен дом.

Спомняше си, че някой й бе отстъпил мястото си и тя му се усмихна с благодарност, настанявайки се като истинска бременна жена.

— Слязох на гарата в Бейзингстоук — каза тя.

— Преди ходили ли сте там? — попита детективът.

— Не. Трябваше да попитам как да стигна до родилния дом.

Джуд пое дълбоко въздух и мислено премина отново през вратата на болницата.

Избягвайки зрителен контакт с другите около нея, тя се бе качила в асансьора. Всички носеха букети с цветя и подаръци за бебета, държаха малки братчета и сестрички за ръка. Вълнуваха се, смееха се. Никой не я забелязваше.

Но тя осъзна, че бе избрала лош момент. Трябваше да се появи в края на времето за визитация, а не в началото. В началото щеше да има прекалено много свидетели. Излезе навън и преседя на една пейка в близкия парк близо час. Слабото пролетно слънце започна да избледнява и постепенно й стана студено.

Тя се върна в болницата и отново се качи в асансьора. Този път беше сама. Вратата на следродилното отделение беше отворена и тя видя в стаите същите хора да поднасят цветя и поздравления на родилките. Тя също бе купила един букет от продавачката пред входа на сградата и го бе притиснала до корема си.

Когато вратите на асансьора се отвориха, първото нещо, което видя, бе една жена. Тя вървеше по коридора с гръб към нея, явно беше излязла от някоя от стаите. Носеше неща за къпане и кърпа. Жената се отдалечаваше към банята, без да види Джуд.

Джуд спря и се престори, че търси нещо в чантата си. Жената можеше да е забравила нещо и да се върне. Но не се върна. Влезе в банята в дъното на коридора и затвори вратата след себе си. В първия момент Джуд остана като препарирана при мисълта за онова, което се канеше да направи, но после чу бебешки плач от една от стаите. Сигурно тази на жената.

„Ще го направя“, каза си тя като насън и отвори вратата. Бебето хлипаше в леглото си. Тя отиде директно при него, вдигна го и видя, че е повито добре. Сложи го в пазарската си чанта и излезе. Този път слезе по стълбите. Никой не използваше стълбите.

По пътя за дома една жена я попита мило:

— Кога ви е терминът?

— Всеки момент — отвърна Джуд и застана до вратите на влака, където беше по-шумно и тракането на релсите можеха да я прикрият, ако бебето се разплачеше. Но то само измърмори няколко пъти.

Джуд се върна в стаята си и разпови бебето като подарък. Седна и за пръв път се вгледа в заспалото дете. Беше момиче.

— Здравей, Ема — прошепна тя.

Осемдесет и втора глава

2 май 2012 г., сряда

Анжела

Лекарят й бе дал успокоителни, за да притъпи реакцията от шока, но тя подскачаше всеки път, когато покрай къщата преминаваше автомобил. Детектив Синклер се бе обадил да им каже, че ще бъде при тях до двайсет минути. Звучеше уморено и някак сърдито, затова го остави да затвори, без да му зададе допълнителни въпроси.

Ник слезе долу и започна да крачи из стаята.

— Анжи, трябва да се подготвим за най-лошото — й каза той. — Полицията е сгрешила. Няма как да променим този факт. Според мен Синклер идва, за да ни се извини.

— Нека изчакаме, Ник — каза тя.

Главата й отново се въртеше, пълна с мисли за Алис.

Ник отвори вратата преди детектив Синклер да почука.

— Влизай, Анди — покани го свойски той.

Анжела застана на прозореца и се загледа в автомобила на детектива. Вътре имаше трима души.

— Колегите ви няма ли да слязат? — попита тя.

Той се поколеба.

— Не, не веднага. — После прочисти гърло и продължи: — Анжела, Ник, имам новини за вас. Честно казано, не знам как да го кажа.

И изтри потта от челото си, примигвайки на светлината.

— Какво да кажеш, Анди? Че сте направили грешка? — подхвана Ник. — Ние мислим, че искаш да ни кажеш това.

— Ами… не — отвърна детективът. — Работата е там… че открихме Алис. Но тя не е бебето от Хауард стрийт.

Анжела простена.

— Анжи! — разтрепери се и Ник и пристъпи по-близо до жена си. — Казвай, Анди. Кажи какво сте открили.

— Алис е жива — каза детектив Синклер.

— Жива! — извикаха в хор Анжела и Ник и стъклото на прозореца звънна от гласовете им.

— Да.

— Но как е възможно? — каза Анжела и започна трескаво да върти очи в опит да открие детето си. — Къде е тя?

— Тук е — каза Анди Синклер и гласът му потрепери от вълнение. Той никога не плачеше в работата, дори когато трябваше да поднесе жестока новина. Но в случая напрежението беше непоносимо.

— Къде? Къде е тя? — изписка Анжела.

— В колата — отвърна детективът.

Преди мъжете да се опомнят, Анжела вече беше навън, изтича към автомобила и протегна ръце към прозореца на предната седалка.

Жената вътре се обърна към нея. Имаше черната коса на Пади и брадичката на Луиз. Тя допря своите ръце до прозореца, за да покрие тези на майка си.

Осемдесет и трета глава

2 май 2012 г., сряда

Ема

С Анжела не можем да откъснем поглед една от друга. Детектив Синклер ни казва нещо, но ние продължаваме да се изпиваме с поглед. Тя прилича на мен. Аз приличам на нея.

Имам чувството, че съм част от някакъв сюрреалистичен сън. Не спирам да мисля за Джуд като за своя майка, но усещам, че мога да обикна тази непозната жена.

Детектив Синклер искаше да изчака със срещата. Смяташе, че ще бъде твърде мъчително за всички.

— Сега си много крехка, Ема — каза й той, след като отведоха Джуд към полицейското управление. — Има много неща, които трябва да изясниш за себе си. Защо не изчакаме с ден-два, за да свикнеш с мисълта?

Но аз не му позволих да отиде без мен. Ужасно се страхувах, че Анжела може да ме отхвърли и въпреки това копнеех да я видя. Да се убедя.

През цялото време в колата мислех за това. Търсех баща си, а е трябвало да търся майка си. Пол беше неотлъчно до мен, държеше ръката ми, но нямаше сили да говори.

Щом я видях да излиза от вратата и да тича към колата, веднага разбрах, че е тя. Исках да я докосна, да се уверя, че е истинска, и сложих ръката си на стъклото срещу нейната.

Но сега не знам какво ще стане. Еуфорията в главата ми постепенно утихна до приятна мелодия, но шиповете на страха все още пробождат стомаха ми. Продължавам да се страхувам. Страх ме е какво ще се случи след това. Дали няма да изгубя всички. Джуд ще отиде в затвора за постъпката си, а Анжела… Анжела може да не ме иска.

— Алис — чувам я да казва, сякаш прочела мислите ми, — нито за миг не съм спряла да мисля за теб. Нито за миг.

— Наистина е така — казва Ник. Баща ми. Той продължава да гледа встрани, сякаш не може да ме приеме. Но с Анжела не е така.

— Мислех си, че в болницата сме в безопасност — казва тя. — Но не бяхме. Щом се върнах от банята, на мига разбрах, че съм сама в онази стая. Тишината беше толкова неестествена, че ми се зави свят и трябваше да се хвана за вратата, за да не припадна. Нищо не беше наред, но не можех да разбера защо. Отидох до леглото ти и видях леката сянка по белия чаршаф, която показваше, че си била там. Сложих ръка върху нея — не можех да повярвам, че те няма — претърсих всеки ъгъл на креватчето с безумната надежда, че някак си си успяла да се скриеш там, и усетих за последен път топлината ти.

Майка ми заплаква.

— Не си спомнях дали погледнах към теб, преди да изляза, или не. Не биваше да те оставям, не биваше…

Аз протягам ръка към нейната и я хващам. Това е първият път, когато се докосваме. Ръката й е топла и суха, и аз я стискам.

— Вината не е била твоя — й казвам.

Осемдесет и четвърта глава

16 май 2012 г., сряда

Ема

Две седмици по-късно седя в коридора пред съдебната зала с Мик и Кейт. Мик си е сложил ужасна шарена вратовръзка специално за случая и вади от джоба си плик с мазен сандвич. „Станах късно тази сутрин и не успях да си направя закуска“, обясни той, когато го попитахме.

— Не се тревожете. Вече съм готов — каза той, преглъщайки последната хапка. — Излизам да ги посрещна. Нямам търпение да видя лицето му.

Кейт е в строг черен костюм и бяла риза. Изглежда като секретарка на погребално бюро. Снове нагоре-надолу, разговаря със Синклер в ъгъла на коридора.

Историята й за Анжела и мен излезе наскоро във вестника и предизвика голямо вълнение. Кейт ми каза, че е трябвало да бъде много внимателна, за да не разкрие самоличността на изнасилвача в лицето на Уил и да заобиколи ролята на Джуд. В статията има изречение, което гласи: „В хода на разследването полицията арестува седемдесет и три годишна жена“.

— Не искам да нося отговорността за евентуален провален процес — ми каза тя. — Ще имам достатъчно време по-късно да разкажа тази част от историята.

На другия ден след срещата ми с Анжела „Поуст“ помести материал на първа страница, а вътре имаше още три страници, пълни със снимки на двете ни, докато се прегръщаме. За пръв път се докосвахме и беше неловко, трябваше едва ли не да молим Мик за позволение.

— Хайде — подтикна ни той, докато се суетяхме една около друга. Нито една от нас не бе готова да направи първата стъпка. — Чакали сте четиресет години за този момент. Хайде, Анжела, прегърни я.

Той прави снимки цяла вечност, но когато спря, двете просто не можехме да се откъснем една от друга.

Джо се разплака и Кейт сложи ръка на рамото му. Изглежда, всички в този ден имаха нужда от прегръдка.

Но въпреки това не се чувствам щастлива. Напротив, тук започва нова трагедия. И тук ще свърши. Ще видя Уил за пръв път след онова посещение у тях. Нямах намерение да идвам, но детектив Синклер ми каза, че Уил ще се бори с всякакви средства. Знаех, че ще го направи. Арогантността му няма да му позволи друго поведение. Кейт ми каза, че го е чула да обвинява за всичко Соумс, в което имаше логика. Лицето на Соумс се виждаше ясно на снимките. И имаше досие като сексуален насилник.

Не исках да си въобразява, че ще го оставя да се измъкне. Затова дойдох. За да му покажа, че съм тук. Като призрака на лорд Банко в „Макбет“.

Той пристига с наперена походка.

— Дойдох да заявя своята невинност — казва с появата си и обръща по-добрата си половина към Мик.

Усещам как всеки сантиметър от кожата ми пламва, докато се изправям пред своя насилник. Той се стряска и напереното му изражение изчезва. Сега е просто един изплашен старец.

Джуд не е тук. Откакто я арестуваха, тя страни от мен, страни от всички. След признанието сякаш се сви в себе си и сега отказва да яде.

Когато я пуснаха под гаранция, Барбара остана да се грижи за нея, напусна мястото, където бе живяла през всичките тези години, и се премести при Джуд. Казах на Джуд, че не я мразя. Но мисля, че дълбоко в себе си разбирам, че това не е вярно. Опитах се да разбера защо ме е откраднала от болницата, какво я е водило. Опитах се да се поставя на нейно място. Но виждам единствено лицето на Анжела, когато открива, че ме няма в стаята. И дългите години на живот в агония.

Когато попитах Джуд как се е чувствала през тези години, знаейки през какво минават родителите ми, тя ми каза, че си е забранявала да мисли за тях.

— Те имаха и други деца — ми каза, сякаш с това нещата се подреждат.

Исках да й се развикам, но няма смисъл. Тя е обсебена от собствената си личност. От усещането, че има право. Цял живот щом е искала нещо, го е взимала, без да мисли за последствията, защото смята, че го заслужава.

Сега разбирам защо ме захвърли, без да се обръща повече назад. Трябвало е да има Уил за себе си. Аз съм била странична жертва.

Анжела не говори за Джуд. Никога не споменава името й. Казва, че иска да се концентрира върху бъдещето и да забрави миналото.

Двете говорим по телефона всеки ден, ставаме все по-близки и аз се питам, ще я нарека ли някога „мама“. Но още не съм готова. Тя продължава да ме нарича Алис, после се поправя.

Имам чувството, че в мен живеят две личности. Ема и Алис. Следващата седмица ще се запозная с брат ми и със сестра ми. Мисля, че вече съм готова, а Анжела държи много на тази среща.

Не знам какво чувстват те към мен. Шокът от появата ми сигурно се е отразил и на тях. Аз съм изчезналото дете, което е донесло толкова нещастие на семейството им. Анжела твърди, че са много развълнувани от появата ми, но тя иска всички около нея да са щастливи.

Трябва да действам стъпка по стъпка.

Седнала до Кейт, притаявам дъх, когато Уил влиза в съда.

Усещам се въодушевена и в същото време съкрушена от конфронтацията, треперя от усилието.

— Справи се чудесно — казва Кейт. — Всичко свърши.

Почти.

Осемдесет и пета глава

26 май 2012 г., вторник

Ема

След разпитите в полицията започнах да наричам бебето си Катрин, защото то най-после се превърна в личност. Нарекох я на името на Кейт. Без нея все още щях да бъда в ада.

Пол също я нарича Катрин. След като й дадохме име, вече можем да говорим за нея, да скърбим. За моето дете. Не бях осъзнавала колко много тъгувам за нея. Тя присъства физически в живота ми съвсем за кратко — както аз в живота на Анжела — но не съм се разделяла с нея нито за миг. Тя беше моето призрачно дете.

Наложи се да изчакам още една седмица, за да разбера какво мисли да предприеме полицията. Детектив Синклер ми се обади и ми каза, че ще бъда уведомена официално, но държеше да знам, че не са открили доказателства за умишлено нараняване на детето и лично ще препоръча да не се повдига обвинение. Каза, че няма никаква обществена полза след двайсет и седем години да ме обвинява, че не съм съобщила за раждането, за да може да бъде регистрирано, още по-малко пък си заслужава да уведомява прокуратурата. Опитах се да му благодаря, но не намерих думи, затова се наложи Пол да поеме слушалката и да му благодари от мое име.

Всичко вече беше наред, както каза и Пол.

Но не можахме да се сбогуваме с Катрин както трябва, докато не свършиха съдебните процеси. Първият беше на Джуд. Той завърши, преди дори да е започнал. Пледиране — виновна, психиатрична експертиза, която доказа, че е знаела какво прави и осъждане на затвор.

Докато я отвеждаха, тя гледаше към мен, но вече не приличаше на Джуд. Приличаше на празна черупка. Кимнах, за да й покажа, че съм я видяла. Помоли ме да не я посещавам в затвора. И на двете ни щяло да ни е много мъчително. Затова, вместо да ходя при нея, да й пиша.

После Уил. Ужасяваща история. Отново взеха проба от костиците на малкото ми момиче, за да докажат чрез ДНК тест, че Уил Бърнсайд е бащата. Когато попитах, ме успокоиха, че не са я повредили. Бяха много внимателни и с мен, и с нея.

Когато през януари най-после се изправих на свидетелската скамейка, краката ми трепереха, но исках да съм там. Да свидетелствам. Адвокатът на Уил обвини мен и Барбара, че сме си измислили цялата история, изигра загриженост за психическото ми състояние и намекна, че сме били развратници, които искат да си отмъстят. Не използва точно тези думи, но всички разбраха какво има предвид.

— Невинен съм — заяви Уил, когато дойде неговият ред, вкарвайки в действие харизмата си, сякаш беше бутон на дистанционно управление.

— Невъзможно — каза прокурорът. — Сам признахте, че сте правили секс с много жени, включително и с ваши студентки.

Уил беше готов за това.

— Те бяха съгласни — каза той към журито, докато сваляше очилата си. — Но понякога жените се хвърлят в прегръдките ти, а после, ако не отговаряш на писмата им или откажеш да продължиш, се оплакват.

— Някои от тях са били непълнолетни момичета, професор Бърнсайд — засече го прокурорът. — Госпожица Масингам е била на четиринайсет, нали?

Уил нямаше как да го отрече. Катрин бе разказала всичко.

— Тези, с които съм правил секс, са го искали — заяви той и се опита да привлече с поглед журито на своя страна. — Дори ме молеха.

— Трудно е да ви молят, професоре, когато са били под въздействието на наркотик — каза прокурорът.

— Тогава беше различно. Сексът беше нещо обикновено. А с наркотиците се експериментираше — каза Уил.

Но явно съзнаваше, че битката е изгубена. Журито още не беше наясно, но Алистър Соумс вече бе признал своята роля в събитията и бе разказал на детективите как и за какво са използвали рохипнола. Анди Синклер ми каза, че онзи, който ги е снабдявал с него, отдавна вече не е сред живите. Свръхдоза. Е, който вади нож другиму…

Когато журито излезе, гаранцията на Уил беше анулирана и той бе свален в една от килиите в мазето на сградата, за да изчака присъдата си. Върнаха го, за да чуе „виновен“ от говорителя на журито и доживотна присъда от съдията. След това залата се умълча. Когато всички станахме да изпратим Негова чест, той погледна към мен и в очите му видях дива злоба.

Отклоних поглед. Той вече не представляваше нищо за мен.

Осемдесет и шеста глава

1 април 2013 г., понеделник

Ема

На погребението бяхме трите: аз, Анжела и Кейт. Такова беше желанието ми. Пол и татко щяха да ни чакат у дома.

Погребалният агент ми помогна да избера ковчег за детето. Моето дете. Малък дървен ковчег от върба и обикновена табела с името на Катрин Масингам.

Исках да го направя както трябва, но трудно понасях мисълта, че я връщам обратно в студената земя. Анжела предложи да я кремираме и да разпръснем заедно праха й. Идеята да бъде носена от вятъра ми хареса и двете решихме да я свалим на брега — до Дорсет — когато всичко свърши.

Двете се държахме за ръце, докато чакахме реда си пред крематориума. Преди нас имаше голямо погребение с много цветя и няколко погребални агенти с бомбета и жилетки под костюмите, като на сватба.

Аз не пожелах катафалка, стори ми се, че малкото ми момиченце ще се чувства много самотно в нея, затова нашият агент я пренесе с автомобил и внимателно я постави в ръцете ми. Почти не усетих тежестта й и моментално се пренесох в градината ни, видях се с пазарската хартиена торба в ръка, която държах далече от себе си, сякаш нося някаква отрова. Върнах се двайсет и осем години назад. Беше минало толкова много време, но на мен ми се струваше, че е било вчера.

Мъжът свали бомбето си и ни поведе към параклиса. Мама беше до мен, а аз държах бебето си за последен път.

Благодарности

Благодаря на съпруга си, Гари, на децата — Том и Луси — и на моите родители, Дейвид и Джийн, за окуражителните думи и любовта им; на моята сестра, Джо Райт, и приятелките ми Рейчъл Блетчи и Джейн Макгуин, които слушаха, четяха и ме подкрепяха.

Моите специалисти: Колин Сатън за безценното му ръководство по полицейските въпроси; д-р Джеймс Уолкър, независим ДНК анализатор и моя брат, Джонатан Търлоу, който ме спря, за да не направя грешен футболен пас.

Благодаря на прекрасния ми агент и ментор Мадлин Милбърн за успокояващите съвети и толкова необходимите понякога чаши с шампанско.

И специални благодарности на моя изключителен редактор в „Трансуърлд анд Беркли“. За издаването на „Детето“ заслуга имат също Франки Грей и Даниел Перец, които бършеха потта от челото ми и бяха до мен по време на раждането на второто ми дете — тази книга.

1

Google alert (на български „Гугъл сигнали“) е услуга за откриване и уведомяване за промяна на съдържанието по дадена тема, предлагана от интернет компанията Google. Услугата изпраща имейли до потребителя, когато открие нови резултати, като например уебстраници, статии във вестници, блогове или научни изследвания, които съответстват на търсените от потребителя термини. — Бел.ред.

2

„Избавление“ (на англ. Deliverance) — филм на режисьора Джон Бърман с Джон Войт и Бърт Рейнолдс, излязъл на екран през 1972 г. Екранизация по романа на Джеймс Дики. — Бел.ред.

3

Групи (на англ. — Groupie) е почитателка на поп или рок група, придружаваща идолите си по време на турнета и концерти. Терминът има по-широко (обикновено иронично) значение, но от средата на 60-те години той се използва почти изключително за млади жени, които активно предлагат сексуални услуги за своите идоли. — Бел.ред.

4

„Хайди“ е детски роман на швейцарската писателка Йохана Спири, публикуван за първи път през 1880 г. и многократно екранизиран, между 1932 г. (с участието на Шърли Темпъл) и 2005 г. Книгата разказва за малко момиченце, което е изпратено да живее с грубия си дядо в Алпите. Те постепенно се научават да се обичат и да живеят заедно с останалите хора от планината. — Бел.ред.

5

Coup de foudre (фр.) — любов от пръв поглед. — Бел.ред.

6

Лесли Филипс — много обичан британски актьор (роден на 20 април 1924 г.), специализирал се в роли, представящи типичния англичанин. — Бел.ред.

7

„Торбарите“ — роман от Харолд Робинс, който излиза през 1961 година, а продължението му — „Ездачите“ се появява през 1994-та. За прототип на главния герой се смята противоречивият американски индустриалец Хауърд Хюз. — Бел.ред.

8

„Страх от летене“ — роман от американската писателка Ерика Джонг, който с появата си през 1973 г. предизвиква бурна реакция в Америка и в целия свят. Смятан е за едно от най-важните за феминизма литературни произведения. Наричан е „порнографски“ и е осъждан от критиката и от възмутени читатели. Хенри Милър и Джон Ъпдайк го обявяват за събитие в съвременната литература. — Бел.ред.

Content

Фиона Бартън
Детето
Кейт Уотърс #2

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Трийсет и девета глава

Четирийсета глава

Четирийсет и първа глава

Четирийсет и втора глава

Четирийсет и трета глава

Четирийсет и четвърта глава

Четирийсет и пета глава

Четирийсет и шеста глава

Четирийсет и седма глава

Четирийсет и осма глава

Четирийсет и девета глава

Петдесета глава

Петдесет и първа глава

Петдесет и втора глава

Петдесет и трета глава

Петдесет и четвърта глава

Петдесет и пета глава

Петдесет и шеста глава

Петдесет и седма глава

Петдесет и осма глава

Петдесет и девета глава

Шейсета глава

Шейсет и първа глава

Шейсет и втора глава

Шейсет и трета глава

Шейсет и четвърта глава

Шейсет и пета глава

Шейсет и шеста глава

Шейсет и седма глава

Шейсет и осма глава

Шейсет и девета глава

Седемдесета глава

Седемдесет и първа глава

Седемдесет и втора глава

Седемдесет и трета глава

Седемдесет и четвърта глава

Седемдесет и пета глава

Седемдесет и шеста глава

Седемдесет и седма глава

Седемдесет и осма глава

Седемдесет и девета глава

Осемдесета глава

Осемдесет и първа глава

Осемдесет и втора глава

Осемдесет и трета глава

Осемдесет и четвърта глава

Осемдесет и пета глава

Осемдесет и шеста глава

Благодарности

1