Томас Пинчън

Вроден порок

Под паветата — плажът!

Графити, Париж, май 1968

Едно

Тя дойде по алеята и изкачи задните стълби както всеки път преди. Док не я бе виждал повече от година. Никой не беше. По онова време тя винаги носеше сандали, долната половина на бикини с щампа на цветя, избеляла тениска на „Кънтри Джо & Дъ Фиш“. Тази вечер беше в дрехите на дълбоката суша, косата й бе по-къса, отколкото в спомените му, и изглеждаше точно така, както се бе кълняла, че никога няма да изглежда.

— Това ти ли си, Шаста?

— Гледай го, мисли си, че халюцинира.

— От новата опаковка ще да е.

Стояха на уличната светлина, изливаща се през кухненския прозорец, чиито пердета бяха вечно дръпнати, и слушаха бумтенето на вълните от плажа долу. В някои нощи, когато духаше подходящият вятър, вълните се чуваха из целия град.

— Имам нужда от помощта ти, Док.

— Нали знаеш, че вече си имам офис? В смисъл нормална дневна работа?

— Видях го в телефонния указател и почти отидох там. Но после си казах, за всички ще е най-добре, ако рандевуто е тайно.

Окей, романтичната вечер отпада. Кофти. Но оставаше вариантът да изкара някакви пари.

— Следят ли те?

— Мотах се един час по улиците, за да изглежда като нещо нормално.

— Искаш ли бира?

Той отиде до хладилника, извади две кенчета от кутията, която държеше вътре, подаде едното на Шаста.

— Има един… — започна тя.

Естествено, че ще има, но защо винаги така емоционално? Ако му даваха по петаче за всеки път, в който клиент започваше по този начин, отдавна щеше да е на Хаваите, червив от пари, яхнал вълните на Уаймеа или направо наел някого да ги язди вместо него…

— Господин с недвусмислени намерения — усмихна се той.

— Добре, Док. Женен е.

— Значи… ситуацията е финансова.

Тя отметна назад коса, каквато вече нямаше, а повдигнатите й вежди казаха: е, и?

Жестоко, поне що се отнася до Док.

— И съпругата му… тя знае ли за теб?

Шаста кимна.

— Но и тя се вижда с друг. Само дето не е обичайното… двамата кроят някакво зловещо планче.

— Как да изчезнат с богатството на съпруга, да, мисля, че съм чувал такива неща да се случват около Ел Ей. А… ти какво точно искаш от мен?

Той намери хартиената торба, в която бе донесъл вечерята си, и започна да се прави, че си води някакви бележки на нея, защото заедно с униформата на нормална мацка и грима, чиято идея беше да не му личи, че е грим, се появи и добрата стара ерекция, която Шаста рано или късно предизвикваше. Ще свърши ли някога това, зачуди се той. Разбира се, че ще. Така и стана.

Преместиха се в стаята отпред, където Док се излегна на дивана, а Шаста остана права и заснова из пространството.

— Ами работата е там, че искат да им помогна — каза тя. — Мислят си, че аз съм онази, която може да стигне до него, когато е най-уязвим, доколкото това е възможно в неговия случай.

— По гол задник и заспал.

— Знаех си, че ще ме разбереш.

— И още се опитваш да разбереш дали това е редно, или не, така ли, Шаста?

— По-лошо. — Тя го прониза с онзи поглед, който той помнеше така добре. Когато изобщо си спомняше нещо. — Колко лоялна трябва да съм му.

— Надявам се, не питаш мен. Като изключим дължимото според дребния шрифт в договора, когато редовно се чукаш с…

— Мерси, и Скъпа Аби ми каза горе-долу същото.

— Жестоко. Да оставим емоциите и да видим парите тогава. Колко от наема плаща?

— Целият.

За миг той зърна старата предизвикателна усмивка с присвити очи.

— Доста е, така ли?

— Като за Хенкок парк.

Док изсвирука мелодията от припева на Can’t Buy Me Love и се направи, че не вижда изражението й.

— И разбира се, във всеки един момент го гледаш с очи, които казват „на теб дължа всичко.“

— Шибаняк, ако знаех, че още си толкова обиден…

— Аз? Просто се опитвам да се държа професионално. Колко ти предложиха госпожата и гадженцето й, за да се включиш?

Шаста каза сумата. Док бе успявал да избяга със сто мили в час от ролсове с подобрени двигатели, пълни с разгневени дилъри на хероин, в мъглата по пасаденската магистрала и нейните недодялано проектирани извивки, бе обикалял задните улички покрай река Лос Анджелис въоръжен единствено с взето назаем гребенче за афроприческа в джоба, бе влизал и успешно излизал от Съдебната палата, скрил скромно състояние под формата на виетнамска трева, и в последно време почти се бе убедил, че тази безразсъдна ера е зад гърба му, но ето че сега онова чувство на дълбоко притеснение започваше да се обажда отново.

— Значи… — съвсем внимателно, — не става въпрос само за няколко голи полароида. Или да оставиш ганджа в жабката му, нищо подобно…

Преди тя можеше да изкара цели седмици, без нищо по-сложно от това да нацупи устни. Сега обаче пред очите му се разгърна някаква тежка комбинация от лицеви изражения, които той изобщо не знаеше как да разчете. Сигурно бяха резултат от урок, научен в училище за актьорско майсторство.

— Не е това, което си мислиш, Док.

— Не се притеснявай, мисленето ще дойде по-късно. Какво още има?

— Не съм сигурна, но ми се струва, че искат да го вкарат в нещо като лудница.

— В смисъл по законен път? Или с помощта на някаква цака?

— Никой не ми казва нищо, Док, аз съм просто примамката. — Сега, като се замисли, май за първи път долавяше толкова много тъга в гласа й. — Дочух, че се виждаш с някаква от центъра?

Виждаш. Ами…

— О, Пени ли имаш предвид? Готина мацка от сушата в търсене на тръпката от тайна любов с хипар. В най-общи линии…

— Както и нещо като младши прокурор в екипа на Ивел Янгър[1]?

Док се позамисли.

— Мислиш, че някой там ще може да попречи на това?

— Не са много местата, откъдето да потърся помощ, Док.

— Добре, ще говоря с Пени и ще видим. А твоята щастлива двойка — имат ли си имена, адреси?

Когато тя му съобщи името на любовника си, той каза:

— Това същият Мики Улфман ли е, онзи, който е нонстоп във вестниците? Голямата работа с бизнеса с недвижими имоти?

— Обаче трябва да остане в пълна тайна, Док.

— Ни чувам, ни виждам, част от длъжностната ми характеристика. Разполагаш ли с телефонни номера, които би споделила?

Тя повдигна рамене, намръщи се, каза му един.

— И се опитай никога да не го използваш.

— Жестоко. А с теб как да се свържа?

— Просто недей. Изнесох се от старото място и сега отсядам където мога, дори не питай.

Той бе на ръба да каже: „Тук има място“, каквото всъщност нямаше, но я бе видял как оглежда всичко, което не се бе променило, автентичната мишена за дартс от английски пъб, окачена на колелото от каруца, и висящата лампа като от някой бардак с лилавата психеделична крушка с вибрираща жичка, колекцията от миниатюрни автомобили хот-род, направени от кенчета бира „Куурс“, топката за плажен волейбол с автограф от Уилт Чембърлейн, написан с флуоресцентен флумастер, кадифената картина и останалото с изражение на, да кажем, отвращение.

Изпрати я надолу по хълма до мястото, където беше паркирала. Вечерите в работните дни тук не бяха много по-различни от вечерите през уикендите и тази част от града вече гъмжеше от търсачи на забавления, почитатели на алкохола и развикали се из малките улички сърфисти, тревомани в търсене на храна, пичове от сушата на лов за стюардеси, готови да изкарат някой долар, мацки от сушата с прекалено земни професии, надяващи се някой да ги помисли за стюардеси. Нагоре по хълма и изцяло невидим, трафикът на булеварда в посока от и към магистралата редеше мелодични фрази от изгорели газове и ги изпращаше с екот към морето, където, ако екипажите на бавните нефтени танкери ги чуеха, сигурно щяха да ги вземат за звуците на захваналата се с нощни дейности дива природа от някой екзотичен бряг.

В последната гънка от мрака преди ослепителния блясък на Бийчфронт Драйв двамата се спряха — по тези места това беше пешеходен жест от памтивека, който обикновено предвещаваше целувка или най-малкото опипване на задника. Но тя каза:

— Не продължавай, някой може вече да ме следи.

— Обади ми се или…

— Така и не ме заряза, Док.

— Спокойно. Ще…

— Не, наистина го мисля — никога.

— О… със сигурност го направих.

— Винаги ми остана верен.

Плажът тънеше в мрак от часове, той не беше пушил и фаровете нямаха вина, но можеше да се закълне, че преди тя да се обърне, някаква светлина огря лицето й, онази оранжева светлина точно след залеза, която улавя обърнатото на запад лице, впило очи в океана в очакване последната вълна на деня да донесе някого до безопасния бряг.

Поне колата й си беше същата, кадилакът кабриолет, който караше откакто я помнеше, елдорадо биариц от 59-а, купен на старо от една от автокъщите на Западно авеню, където ги паркираха съвсем близо до трафика, за да може той да издуха миризмата на изпушеното вътре в тях. След като тя си тръгна, Док седна на една пейка на Еспланадата с гръб към осеяния със светещи прозорци хълм и вперил взор в сияйните цветове на прибоя и светлинките от връщащите се късно от работа шофьори, които изкачваха зигзагообразно склона на Палос Вердес в далечината. Замисли се за всичко, което не я бе попитал, като например до каква степен е станала зависима от лекотата и силата, гарантирани от Улфман, и доколко е готова да се върне към живота по бикини и тениска, както и би ли го направила, без да съжалява? А също така и най-трудният за задаване — колко всъщност са силни чувствата й към стария Мики? Док знаеше отговора: „Обичам го“, какво друго? С неизречената бележка под линия, че в последно време хората злоупотребяват с думичката. Всеки, който се считаше за поне малко хипи, „обичаше“ всички останали, да не говорим за другите полезни приложения, като, да кажем, да принуждаваш хората да участват в сексуални дейности, в които те, ако имаха избор, не биха се включили.

Обратно вкъщи Док се спря за известно време пред картината от кадифе, взета от едно от мексиканските семейства, които през уикенда опъваха сергиите си край булевардите между Гордита и магистралата, нашарили зелените равнини, където хората все още яздеха коне. В тихите ранни утрини от техните ванове се изливаха Разпятия и Последни вечери с размерите на диван, мотористи извън закона, яхнали изпипани до последния детайл Харлита, готини супергерои, облечени в екипи на спецсилите и въоръжени с М16-ки, и какво ли още не. На картината на Док бе изобразен южнокалифорнийски плаж, какъвто никога не е имало — палми, мацки в бикини, сърфове, всички екстри. За него тя беше прозорец, през който да гледа, когато не намира сили да погледне през традиционния от стъкло. Понякога, както си седеше в сенките и пушеше трева, гледката се изпълваше със светлина, сякаш някой си е поиграл с копчето за контраст на Сътворението съвсем леко — колкото да включи подсветката на нещата, да ги осветли по краищата и да покаже, че някак, незнайно как, нощта се очертава повече от епична.

Не и настоящата обаче, която обещаваше само работа и нищо друго. Взе телефона и се опита да намери Пени, но нея я нямаше, най-вероятно се скъсваше да танцува ватуси с някой късокос адвокат с обещаваща кариера. Док нямаше нищо против. След това звънна на леля си Рийт, която живееше надолу по булеварда от другата страна на дюните в по-близка до предградията част от града, където имаше къщи, дворове, а и дървета, заради които мястото бе станало известно като Трий Секшън. Преди няколко години, след развода си с един кривнал от правата вяра лутеран от Мисурийския синод с автосалон за продажба на „Форд Тъндърбърд“ и слабост към неспокойните домакини, които човек може да срещне в баровете на залите за боулинг, Рийт се бе преместила с децата тук от Сан Хоакин и бе започнала да продава недвижими имоти, а не след дълго бе отворила и собствена агенция, която сега се помещаваше в едно бунгало, издигнато, както и къщата й, на същия прекомерно голям терен. Всеки път, когато на Док му потрябваше да научи нещо, свързано със света на недвижимостите, леля Рийт с феноменалните си познания за начините на оползотворяване имот по имот на земята от пустинята до морето, както обичаха да се изразяват във вечерните новини, бе човекът, към когото се обръщаше.

— Един ден — предричаше тя — за тази работа ще има компютри и ти само ще трябва да напишеш какво търсиш или направо да им кажеш — като на оня ХАЛ от „2001: Една одисея в космоса“, сещаш се нали? — и те мигом ще ти дадат повече от необходимата информация за всеки терен в Лосанджелиската долина, та чак до дарените от испанците земи: водни права, тежести на имота, ипотечна история, каквото ти душа поиска, не се съмнявай, това е бъдещето.

А дотогава в реалния ненаучнофантастичен свят на разположение беше граничещият със свръхестественото усет на леля Рийт за имотите, за историите, които рядко фигурират в нотариалните актове и договорите, особено брачните, за поколенческите вражди, и дълбоки, и дребни, за пътищата, по които тече водата или по които е текла.

Тя вдигна на шестото позвъняване. На заден фон се чуваше усиленият звук на телевизора.

— Казвай бързо, Док, тази вечер съм на живо и имам да слагам четвърт тон грим.

— Какво можеш да ми кажеш за Мики Улфман?

Ако дори за секунда си бе поела дъх, то Док не го усети.

— Хохдойч мафия от Западния бряг, най-големият сред големите, строителство, спестявания и заеми, необложени милиарди, скътани нейде в недрата на Алпите, технически е евреин, но му се иска да е нацист, набира яко и го избива на насилие към онези, които забравят, че името му завършва на две н-та. За какво ти е?

Док й разказа за посещението на Шаста и заговора за богатството на Улфман.

— Бог ми е свидетел — отбеляза Рийт, — че в бизнеса с недвижими имоти малцина от нас не страдат от морална неопределеност. Но на фона на някои от тези предприемачи Годзила е същински природозащитник, а пък ти, Лари, най-добре стой настрана. Кой ти плаща?

— Ами…

— Не е ясно дали изобщо, а? Каква изненада. Слушай, ако Шаста не може да ти плати, това вероятно значи, че Мики я е зарязал, тя вини жена му за това и търси отмъщение.

— Възможно е. Но да кажем, че искам да се видя и да си побъбря с този пич Улфман.

Това въздишка, знак за чезнещо търпение, ли беше?

— Не бих препоръчала да използваш обичайния си подход. Той се движи с една дузина мотористи, основно възпитаници на Арийското братство, които му пазят гърба и до един са сертифицирани от съда гадняри. Пробвай да си уговориш официална среща.

— Чакай малко, вярно, че редовно се чупех от часовете по социални науки, но… Евреите и АБ… Нямаше ли там… нещо между тях, не помня точно какво… омраза ли беше?

— За Мики се знае, че е непредвидим. И става все по-такъв. Някои биха използвали думата „ексцентричен“. Аз бих казала „надрусан до козирката“, нищо лично.

— Ами неговата банда главорези — те са му верни, независимо че са дали клетва с една-две антисемитски точки в текста, така ли?

— Пробвай да се приближиш на десет пресечки от него, и те ще легнат под колата ти. Продължи още малко, и ще хвърлят граната по тебе. Ако искаш да говориш с Мики, не бъди спонтанен, не се прави на интересен. Използвай канали.

— Аха, обаче не ми се ще и да забърквам Шаста в неприятности. Къде мислиш, че мога да го срещна, в смисъл, сещаш се, случайно?

— Обещах на сестра ми да не излагам детето й на опасност.

— Аз се разбирам с Братството, лельо Рийт, знам как се здрависват и други такива работи.

— Хубаво, задникът си е твой, хлапе, а тъй като тук се заформя проблем с течната очна линия, ще ти кажа само, че доколкото знам, Мики прекарва доста време напоследък в най-новата си гавра с околната среда — някакъв талашитен ужас на име Ченъл Вю Истейтс.

— А, да, онова място. Бигфут Бьорнсен им прави рекламите. Пускат ги по време на странни филми, за които никой не е чувал.

— Е, ами тогава може би старото ти приятелче ченге трябва да се заеме с това. Поддържаш ли връзка с полицейското на Ел Ей?

— Мина ми през ума да отида при Бигфут — каза Док, — но точно посягах към телефона, когато се сетих, че — понеже Бигфут си е Бигфут — накрая аз ще го отнеса.

— Май по-добре да си останеш с нацитата, не ти завиждам за избора. Внимавай, Лари. Обаждай се от време на време, за да мога да кажа на Елмина, че си още жив.

Шибаният Бигфут. Да му се не види. Воден от някакъв екстрасензорен импулс, Док се пресегна към телевизора, включи го и прехвърли на един от местните канали, посветени на старовремски телевизионни филми и непродадени пилотни епизоди, и на екрана цъфна не друг, а самото дърто хипиненавистно бясно куче, което заработваше допълнително след тежък ден, прекаран в нарушаване на граждански права, като рекламно лице на Ченъл Вю Истейтс. „По идея на Майкъл Улфман“, пишеше под логото.

Като немалко лосанджелиски ченгета, Бигфут, кръстен така на предпочитания от него стил на влизане с взлом, таеше копнежи, свързани с шоубизнеса, и даже вече се бе появявал в характерови роли, сред които както на комичен мексиканец в „Летящата монахиня“, така и на асистент-психопат в „Пътешествие до дъното на морето“, достатъчно на брой, че да плаща членски внос на гилдията на филмовите актьори и да получава чекове за повторните излъчвания на филмите му. Вероятно продуцентите на рекламите за Ченъл Вю бяха толкова отчаяни, че разчитаха на разпознаваеми за публиката лица — а вероятно, каквито бяха подозренията на Док, Бигфут получаваше нещо и от продажбата на въпросните недвижими имоти. Каквато и да беше истината, в нея едва ли имаше кой знае колко лично достойнство. Бигфут заставаше пред камерата, облечен в костюми, които биха засрамили и най-неироничното хипи в Калифорния, като тазвечерният се състоеше от дълга до глезените кадифена пелерина с десен пейсли в толкова много биещи се „психеделични“ краски, че телевизорът на Док, евтина покупка, направена в паркинга на „Зоди“ по време на една нощна разпродажба под наслова „Лунна лудост“, направо изоставаше с образа. Бигфут носеше и аксесоари — любовни мъниста, слънчеви очила със символа на мира на стъклата и гигантска афроперука, боядисана в китайско червено, бледозелено и индигово. Като гледаха Бигфут, зрителите често се сещаха за легендарния търговец на коли на старо Кал Уъртингтън с една малка разлика — Кал бе известен с това, че в рекламите му се появяваха живи животни, а в сценариите на Бигфут участваше цяла напаст неумолими малки дечица, които се катереха по мебелите на дома модел, скачаха без разрешение в басейна в задния двор, пищяха и викаха и се правеха, че застрелват Бигфут, с крясъци „Сила на фрийковете![2]“ и „Смърт на прасето!“. Зрителите изпадаха в екстаз. „Гледай ги тия дечица, коментираха те, леле, страхотни са, а?“ Нито един охранен леопард не бе успявал да се качи на главата на Кал така, както дечицата катереха тази на Бигфут, но той беше професионалист, нали така, и затова, Бог му бе свидетел, не се отказваше, а гледаше внимателно филмите с У. К. Фийлдс и Бети Дейвис, когато ги пускаха по телевизията, в търсене на всякакви съвети за това как да дели един кадър с мъници, чиято сладост за него рядко беше нещо повече от проблематична. „Ще станем ние другарчета, казваше по-скоро на себе си с дрезгав глас и се преструваше, че не може да спре да дърпа от цигарата си, ще станем другарчета.“

Изведнъж някой започна да блъска по входната врата и Док за секунда си помисли, че това най-вероятно е самият Бигфут, който се готви да влезе с гръм и трясък както в добрите стари времена. Но всъщност беше Денис от по-надолу по хълма, чието име всички произнасяха така, че да се римува с „пенис“, и който сега изглеждаше по-дезориентиран от обичайното.

— Значи, Док, вървя си по „Дюнкрест“ и нали знаеш, че там има една дрогерия, та загледах се в табелката: „Дрогерия?“ „Дрога?“. Окей? Хиляди пъти съм минавал оттам и никога не съм го прочитал наистина — Дрогерия, Дрога! Направо жестоко, човече. И влизам значи и на касата е Стив Усмивката и му викам: „Ами здрасти, бих искал да купя малко дрога?“… А, ето, довърши я, ако искаш.

— Не, благодаря, само ще си изгоря устните.

Денис се премести в кухнята и започна да рови из хладилника.

— Гладен ли си, Денис?

— Много. Е, както казва Годзила на Мотра — какво ще кажеш да идем и да хапнем на някое място?

Тръгнаха по „Дюнкрест“ и завиха вляво към частта на града, където бяха евтините барове. В „Пайплайн пица“ гъмжеше от хора, а димът вътре бе толкова гъст, че далечният край на бара не се виждаше. Джубоксът, който се чуваше чак в Ел Порто, че и отвъд, въртеше Sugar, Sugar на Арчис. Денис си проправи път към кухнята, за да провери дали има пица, а Док остана да гледа как Енсенада Слим играе на аркадните машини „Готлиб“. Слим беше собственик на хедшоп[3] малко по-нагоре по улицата на име „Крещящ ултравиолетов мозък“ и хората тук гледаха на него като един вид старейшина на селото. След като спечели в няколко безплатни игри, той реши да си почине, видя Док и му кимна.

— Искаш ли бира, Слим?

— Това на Драйва колата на Шаста ли беше? Един голям кабриолет?

— Отби се за няколко минутки — каза Док. — Странно ми беше да я видя отново. Все си мислех, че когато пак се случи, ще я гледам по телевизията, а не на живо.

— Вярно. Понякога ми се струва, че я мервам в някой ъгъл на екрана. Но все се оказва, че е някоя, която прилича на нея. И която не е толкова красива, колкото е тя, разбира се.

Тъжно, но факт, както пееше Дион. Четири поредни години Шаста печелеше титлата Красавица на класа в годишника на гимназията „Плая виста“, играеше винаги ролята на наивката в училищните пиеси, фантазираше си като всички останали как ще се снима във филми и в мига, в който вече можеше да си го позволи, хвана магистралата в търсене на място с нисък наем някъде в Холивуд. А пък Док, освен че беше горе-долу единствената друсалка, която не прибягваше до хероина и така разполагаше с достатъчно свободно време и за двама им, така и не разбра какво бе видяла тя у него. Не че двамата изкараха кой знае колко дълго. Не мина много време и започнаха да я търсят за кастинги или за работа в театъра, на и зад сцената, а Док се впусна в чиракуването си като издирвач на хора и постепенно всеки от тях попадна на свой си топлинен поток на кармата, издигащ се над мегалополиса, и се понесе по него, загледан в различната съдба, която отнасяше другия.

Денис се върна с пица.

— Забравих какво ги помолих да сложат.

Винаги ставаше така във вторник вечер, или с други думи „Нощта на евтината пица“, в „Пайплайн“, когато всеки размер пица, независимо от плънката струваше точно 1,35 долара. Денис заби поглед в своята, сякаш тя се готвеше да му направи нещо.

— Това е парче папая — предположи Слим, — а тези неща… това свински кожички ли са?

— Пица с бойсенов йогурт, Денис? Честно казано: бляяяк.

Това беше Сортилидж, която работеше в офиса на Док, преди гаджето й Спайк да се върне от Виетнам и тя да реши, че любовта е по-важна от работата, ако Док правилно си спомняше оправданието й. Но така или иначе, нейният талант беше другаде. Тя поддържаше контакт с невидими сили и бе способна да диагностицира и намери решение за всякакъв род проблеми — емоционални и физически, — което най-често правеше без никакво заплащане, макар че в някои случаи приемаше трева или ЛСД вместо кеш. Док не се сещаше за случай, в който да е сгрешила. В момента тя оглеждаше косата му и това, както обикновено, й докара спазъм от защитна паника. Накрая просто кимна отривисто.

— По-добре да направиш нещо по въпроса.

— Пак ли?

— Няма да се уморя да го повтарям — променяш прическата, променяш и живота си.

— Какво препоръчваш?

— Ти си решаваш. Следвай интуицията си. Денис, нали не би имал нищо против да взема това парченце тофу?

— Това е маршмелоу — каза Денис.

Обратно вкъщи Док си сви една, включи на късния филм, изнамери някаква стара тениска и започна да я къса на къси лентички с широчина около сантиметър и половина, докато не натрупа купчинка от около стотина такива, после си взе набързо душ, хвана все още мократа си коса, уви един тънък кичур около лентичка, завърза я с обикновен възел и приложи този стил от южняшките плантации върху цялата си глава, след което прекара може би около половин час със сешоар в ръка, по време на който май задряма за малко, после развърза всички възли, наведе глава и разреши косата си, и най-накрая получи това, което в неговите очи беше що-годе представителна афроприческа на бял пич с диаметър около четиресет и пет сантиметра. Внимателно пъхна главата си в кашон от магазина за алкохол, за да запази формата, излегна се на дивана, този път наистина заспа и малко преди изгрев-слънце сънува Шаста. Не може да се каже, че се чукаха, но правеха нещо в този дух. И двамата бяха долетели от другите си животи така, както хората долитат в сънищата преди зазоряване, за да се срещнат в странен мотел, който като че ли беше и фризьорски салон. Тя настоятелно твърдеше, че „обича“ някакъв мъж, чието име така и не казваше, макар че, когато най-накрая се събуди, Док осъзна, че навярно е имала предвид Мики Улфман.

Нямаше смисъл да спи повече. Завлече се до „Уейвос“ нагоре по хълма и закуси в компанията на вечно киснещите там върли сърфисти. Флако Лошия се приближи до него.

— Човече, онова ченге пак те търсеше. В какво си се забъркал?

— Ченге? Кога беше това?

— Снощи. Ходил до вас, но ти си бил навън. Детектив от отдел „Убийства“ в здраво очукания ел камино, оня с триста деветдесет и шестицата?

— Бил е Бигфут Бьорнсен. Защо просто не е разбил вратата ми, както прави обикновено?

— Май спомена нещо такова, но после каза, че „И утре е ден“… което значи днес, нали?

— Не и ако зависи от мен.

Офисът на Док се намираше близо до летището при „Ийст Империъл“. Споделяше го с д-р Бъди Тюбсайд, чиято практика се състоеше главно в инжектирането на хора с „витамин B12“, евфемизъм за приготвена от самия него смес от амфетамини. И днес, макар и още да беше съвсем рано, Док пак трябваше да се промуши покрай опашка от клиенти, страдащи от недостиг на В12, която вече стигаше чак до паркинга и се състоеше от домакини от крайбрежните градове с определен индекс на меланхолията, актьори, получили обаждане да се явят на кастинг, старци със сериозен тен в очакване на ден, изпълнен с хортуване под слънцето, стюардеси, кацнали току-що с някой нощен полет, както и няколко действителни случая на злокачествена анемия или вегетарианска бременност и всички до един влачеха крака в полусън, пушеха цигара след цигара, говореха си сами, чакаха реда си във фоайето на малката сграда от сива тухла пред турникет, до който, стиснала клипборд с прикрепен към него списък с имената им, стоеше Петуния Лийуей, страшно парче с касинка и престилка с микродължина, отражение не толкова на сестринската униформа, колкото похотлив коментар на въпросната, от които д-р Тюбсайд твърдеше, че е купил цял тон от „Фредерикс“ в Холивуд във всякакви модни пастелни цветове, в днешния случай — аквасиньо, на цена почти като тази на едро.

— Добро утро, Док. — Гласът на Петуния прозвуча почти като на певица в бара на някой хотел, което си беше вокалният еквивалент на пърхането с изкуствени мигли. — Много ми харесва афрото ти.

— Как е, Петуния? Още ли си омъжена за как-му-беше-името?

— Ох, Док…

При подписването на договора двамата наематели, като делящи си двуетажно легло на летен лагер, бяха хвърлили чоп кой да получи помещението на горния етаж и Док бе загубил или, както предпочиташе да го мисли, спечелил. На табелката на неговата врата пишеше ЛСД РАЗСЛЕДВАНИЯ, като ЛСД, обясняваше той, когато някой го попиташе, не че се случваше често, значеше „Локализиране, Следене, Детектиране“. Под нея имаше картинка на гигантска кървясала очна ябълка в любимите психеделични цветове зелено и лилаво, като за внимателното пресъздаване на буквално хилядите й възпламенени капиляри бе наета комуна от страстни почитатели на амфетите, която отдавна бе мигрирала в Сонома. Често се случваше потенциален клиент да остане загледан с часове в очния лабиринт и да забрави за какво е дошъл.

И сега всъщност пред вратата имаше някой и той чакаше Док. Необичайното в неговия случай беше черният цвят на кожата му. Естествено, черните от време на време можеха да бъдат забелязани на запад от магистралата „Харбър“, но гледката на такъв човек толкова далече от обичайните им територии, така близо до океана, си беше истинска рядкост. Например последния път, когато в Гордита Бийч се появи черен моторист, по всички полицейски радиостанции плъзнаха тревожни призиви за подкрепления, след които бе сформиран малък взвод от автомобили и бяха издигнати барикади по цялото протежение на магистрала „Пасифик Коуст“. Стар рефлекс, типичен за Гордита, чиито корени стигаха до малко след края на Втората световна война, когато едно черно семейство се бе опитало да се премести в града и гражданите, любезно консултирани от Ку Клукс Клан, бяха изгорили дома му до основи и след това, сякаш действията им бяха събудили някакво древно проклятие, бяха забранили там да бъдат издигани други къщи. Мястото бе останало празно, докато накрая общината не го конфискува и не го превърна в парк, където младежите на Гордита Бийч по законите на кармичното наместване започнаха да се събират нощем, за да пият, да се друсат и чукат, което съсипваше родителите им, без обаче да влияе особено на стойностите на недвижимите имоти.

— Кажи, братко — поздрави Док посетителя си, — какво има?

— Заеби — отвърна черният, който се представи като Тарик Калил и известно време гледа афрото на Док по заплашителен при други обстоятелства начин.

— Ами влизай.

В офиса на Док имаше двойка пейки с високи облегалки, покрити с подплатена пластмасова тапицерия в цвят фуксия и разположени от двете страни на ламинирана маса в приятно тропично зелено. Това в действителност беше просто едно унифицирано сепаре от кафене, което Док бе спасил след реновация в Хоторн. Той покани Тарик с жест да седне и се настани срещу него. Получи се някак задушевно. По масата, която ги делеше, имаше телефонни указатели, моливи, индексни карти, разпръснати или в кутии, пътни карти, пепел от цигари, транзистор, щипки за масури, чаши за кафе и една „Оливети Летера 22“, в която Док, мърморейки „Това тука е за описването на случая“, сложи лист хартия, чийто вид говореше, че е бил многократно използван за някакво странно компулсивно оригами.

Тарик го гледаше скептично.

— Секретарката почива ли днес?

— Нещо такова. Но ще си водя бележки тука, а после всичко ще бъде напечатано.

— Окей, значи, става въпрос за пича, с който бях в пандиза. Бял е. Арийски брат всъщност. Имахме нещо като общ бизнес, сега и двамата сме на свобода, а той ми е длъжник. В смисъл дължи ми много пари. Не мога да давам подробности, защото съм се заклел да не казвам.

— А поне името му?

— Глен Чарлок.

Понякога от начина, по който човек произнася едно име, можеш да усетиш определени вибрации. Тарик говореше като мъж, чието сърце е било разбито.

— Знаеш ли къде живее сега?

— Само за кого работи. Бодигард е на строител на име Улфман.

На Док леко му се зави свят и за това, без съмнение, вина имаха наркотиците. Съвзе се, мобилизиран — но не чак толкова, надяваше се той, че Тарик да забележи — от параноята. Престори се, че чете внимателно случая, който описваше.

— Ако нямате нищо против въпроса ми, г-н Халил, как разбрахте за тази агенция?

— Следж Потийт.

— Леле. Миналото е живо.

— Каза ми, че си му помогнал с една ситуация през шейсет и седма.

— Първия път, когато стреляха по мен. Вие двамата зад решетките ли се запознахте?

— На уроците по готвене там. Следж има да лежи още около година.

— Помня го още от времето, в което не можеше дори вода да кипне.

— А сега да го видиш само: вода от мивката, минерална вода „Ароухед“, газирана вода, „Перие“, каквато ти дойде на ума. Всичко може да кипне пичът.

— Ако може и един очевиден въпрос — щом знаеш къде работи Глен Чарлок сега, защо просто не отидеш там и не го потърсиш сам, защо ти е да наемаш някой да го прави?

— Защото Улфман е заобиколен ден и нощ от армията си от Арийското братство, а като изключим Глен, никога не съм имал сърдечни отношения с тези наци копелдаци.

— О… затова дай да пратим някой бял пич да строшат неговата глава.

— Нещо такова. Щеше ми се само да беше някой по-убедителен.

— Това, което не ми достига на височина — обясни Док за милион и незнайно кой път в кариерата си, — компенсирам с висота.

— Окей… не е невъзможно… виждал съм такива изпълнения в дранголника.

— А ти като беше там… беше ли в някоя банда?

— Черното партизанско семейство.

— Хората на Джордж Джаксън[4]. И спомена, че си въртял бизнес с кого? С Арийското братство ли?

— Установихме, че имаме общи възгледи за американското правителство.

— Ммм, расова хармония, допада ми.

Тарик гледаше Док с особена концентрация, очите му бяха пожълтели и оцъклени.

— Има и нещо друго — опита се да познае Док.

— Старата ми улична банда. Артезия Крипс[5]. Когато излязох от Чино, отидох да ги потърся и се оказа, че са изчезнали не само те, ами и цялата им територия.

— Страхотно. Какво имаш предвид под „изчезнали“?

— Няма ги. Всичко смляно на парченца. Някакви чайки ровят и кълват. Помислих си, че е от наркотиците, затова покарах колата известно време и се върнах, но всичко продължаваше да си е изчезнало.

— Аха.

Док натрака: Не халюцинира.

— Никой и нищо. Призрачен град. С изключение на една табелка, на която пишеше „Скоро на това място“, къщи на цени като за селяндури, молове, лайна някакви. И познай кой ще ги строи.

— Отново Улфман.

— Точно.

Док бе окачил на една от стените карта на областта.

— Покажи ми.

До зоната, която Тарик посочи, изглежда, можеше да се стигне, като се хване сравнително прав път по булевард „Артезия“ в посока изток, и Док осъзна след около минута и половина четене на картата, че това е всъщност теренът, на който се намира Ченъл Вю Истейтс. Направи се, че преценява каква е етническата принадлежност на Тарик.

— Ти беше какъв, японец ли?

— Ъъ, от колко време го работиш това?

— Просто казвам, че мястото е по-близо до Гардена, отколкото до Комптън[6].

— Втората световна — каза Тарик. — Преди войната голяма част от Южен Ел Ей е била японски квартал. Тях са ги пратили по лагерите, а сега ние сме следващите японци.

— Съответно, ваш ред е да се разкарате.

— Отмъщението на белия човек. Като че ли магистралата до летището не му беше достатъчна.

— Отмъщение за…?

— Уотс.

— Бунтовете.

— Някои от нас използват думата „въстание“. А Белият, той само чака да настъпи момента.

Дълга и тъжна история има ползването на земята в Ел Ей, не се уморяваше да повтаря леля Рийт. Мексиканските семейства, изтикани от каньона Чавес, за да може да бъде издигнат стадионът „Доджър“, индианците, изгонени от Бънкър Хил заради Музикалния център, кварталът на Тарик, сринат до основи, за да бъде построен Ченъл Вю Истейтс.

— Ако се свържа с приятелчето ти от пандиза, той ще си изплати ли дълга към теб?

— Не мога да ти кажа какво ми дължи.

— Не е нужно.

— А, и другото е, че не мога да ти платя нищо предварително.

— Не е проблем.

— Прав беше Следж, ти наистина си побъркано бяло копеле.

— Как го установи?

— Събрах две и две.

Две

Док пое по магистралата. Лентите в посока изток гъмжаха от микробуси VW, боядисани в трептящите образи на десена пейсли, грундирани градски хемита[7], удита[8] от автентичен диърборнски бор, поршета, карани от телевизионни звезди, кадилаци, понесли зъболекари към извънбрачни срещи, ванове без прозорци, приютили потресаващи тийндрами в развитие, пикапи с матраци, пълни с братовчеди от провинцията на окръг Сан Хоакин, всички понесли се към необятните и безхоризонтни полета от къщи под линии от електрически кабели и с радиа, лутащи се между едни и същи АМ станции, под небе като разредено мляко и под бялата бомбардировка на слънце, редуцирано от смога до петно от вероятност, в светлина, на която започваш да се чудиш дали нещо като онова, на което му викаш „психеделично“, въобще може да се случи, или пък — кофти тръпка! — дали не се случва, само че някъде на север.

Още от „Артезия“ Док започна да забелязва табелките за „Ченъл Вю Истейтс, една идея на Майкъл Улфман“. Там вече бяха очакваните местни двойки, които изгаряха от нетърпение да огледат новия НаБок[9], както леля Рийт нерядко наричаше повечето къщи, проектирани като по шаблон. От време на време в краищата на предното стъкло на Док се появяваха черни пешеходци, объркани, както вероятно е бил и самият Тарик, и оглеждащи се за стария им квартал, за стаите, които са обитавали ден след ден, солидни като пространствените оси, а сега изгубени някъде сред хаоса и разрухата.

Мястото на строежа се простираше чак до маранята и носеше мекия мирис на частиците мъгла в смога, както и на пустинята под паважа — по-близо до пътя имаше модели на къщи, по-навътре бяха истинските, вече завършени, а зад тях се мержелееха скелетите на новите конструкции, които бавно поглъщаха празните пространства. Док мина с колата през портата и стигна до отрязък циментирана почва, където вече бяха поставени улични знаци, макар и да липсваха уличните настилки. Паркира на ъгъла на бъдещите „Кауфман“ и „Броуд“ и тръгна обратно пеша.

Разкриващи филтрирана гледка към почти занемарен ръкав на аварийния канал „Домингес“, забравен и отрязан от цели мили пълнеж или, иначе казано, боклук от както успешни, така и провалили се индустриални начинания, тези домове бяха в нещо като испански колониален стил с не съвсем издръжливи на голяма тежест балкончета и покриви от червени керемиди, чиято идея беше да напомнят на по-скъпи градове като Сан Клементе или Санта Барбара, нищо че никъде наоколо не се виждаше и едно дръвче за сянка.

Близо до това, което би трябвало да е предната порта на Ченъл Вю Истейтс, Док попадна на изкуствена минипиаца, направена там основно за нуждите на строителните работници, с магазин за алкохол, ресторантче за сандвичи с един плот за хранене, бар за бира, където можеше да се играе билярд, и студио за масажи, наречено „Планетата на мацките“, пред което той видя редица добре поддържани мотоциклети, паркирани с военна прецизност. Изглежда, тук бе най-вероятното място да намери банда лоши момчета. Плюс това, ако всички са там, имаше вероятност и Мики да е с тях. Воден от предположението, че собствениците на моторите са дошли, за да разпуснат, а не чакат строени вътре, за да му начукат канчето, Док пое дълбоко въздух, обгради се с бяла светлина и прекрачи прага.

— Здрасти, аз съм Джейд. — Млада и енергична азиатка в тюркоазено ципао му подаде ламинирано меню с предлаганите услуги. — И моля, обърни внимание на „Специалитета за лизачи“, който важи до края на работния ден.

— Хмм, не че четиринайсет и деветдесет и пет долара не е егати яката цена, но всъщност се опитвам да намеря един човек, който работи за господин Улфман.

— Жестоко. Той обича ли да лиже?

— Е, Джейд, това ти ще ми кажеш, името на пича е Глен.

— А, да, Глен идва тук, всички идват. Случайно да имаш цигара? — Той й извади една „Куул“ без филтър. — Ууу, като в затвора. Там нямаше много за лизане, а?

— С Глен бяхме в Чино горе-долу по едно и също време. Днес виждала ли си го?

— Беше тук допреди минутка, когато всички се чупиха. Да не се случва нещо? Ти да не би да си ченге?

— Ми да видим. — Док огледа краката си. — Нее… не съм с правилните обувки.

— Питам те, щото, ако си ченге, имаш право да пробваш безплатно „Специалитета за лизачи“.

— Ами ако съм лицензиран частен детектив? Това би ли…

— Ей, Бамби!

И през мънистените завеси, като че ли е била на таймаут по време на мач по плажен волейбол, влезе блондинка в светещи на тъмно бикини в тюркоазено и оранжево.

— Леле, майко — каза Док. — Къде ще го…

— Не ти, Билкарю — измърмори Бамби, а Джейд вече протягаше ръка към бикините й.

— О — каза той. — Ъъ… виж, говорех за това тука. Нали пише „Специалитет на лизача“? Това, което се има предвид, то какво точно…

Е… и двете момичета бяха престанали да го отразяват, но от добро възпитание Док реши, че трябва да продължи да ги гледа още известно време, докато накрая те не изчезнаха зад рецепцията, и той се разкара с идеята да огледа наоколо. В коридора отнякъде по-навътре в сградата се процеждаше светлина в индигови и други, още по-тъмни честоти, както и богата на струнни инструменти музика в плочи отпреди половин поколение, компилирани с цел да служат като акомпанимент на чукането в нечия ергенска бърлога.

Нямаше жива душа. Но усещането беше, че е имало до момента, в който не се беше появил Док. Освен това мястото, изглежда, беше по-голямо отвътре, отколкото отвън. Имаше осветени от ултравиолетови лампи стаи с флуоресцентни рокендрол плакати, огледални тавани и вибриращи водни легла. Премигваха стробоскопични светлини, тамянови конуси протягаха пипала с мускусен аромат към тавана, а разпрострели се по пода килими от изкуствена ангорска козина в различни цветове, включително кървавочервено и синьо-зелено, приканваха съблазняващо.

Когато наближи края на сградата, Док започна да долавя крясъци, идващи отвън, съпроводени от бумтежа на множество харлита.

— Охо, какво ли се случва?

Така и не разбра. Може би цялата тази екзотична атака върху сетивата му бе причината горе-долу в същия момент Док да залитне внезапно и да изгуби неизвестно количество от деня си. Вероятно болезнената издутина, която напипа на главата си, след като най-накрая дойде в съзнание, бе резултат от това, че докато бе падал, се беше ударил в някой напълно обикновен предмет. И за отрицателно време, по-кратко, отколкото на актьорите от „Медицински център“ им е нужно, за да кажат „субдурален хематом“, Док стопли, че скапаната музика е замлъкнала, Джейд и Бамби никакви ги няма, а той лежи на циментовия под на съвсем непознато място, което не можеше да се каже за надвесилото се над него като планетата на лошия късмет от днешния хороскоп нещо — него той на мига разпозна като зловещо блещукащото лице на лейтенант детектив Бигфут Бьорнсен, ПУЛА.

— Моите поздравления, хипарска измет — Бигфут приветства Док с твърде добре познатия си глас, мазен като машинно масло, — и добре дошъл в света на неудобствата. Да, изглежда, този път най-накрая попадна на нещо прекалено истинско и дълбоко и никакви халюцинации няма да ти помогнат да измъкнеш безполезния си хипарски задник от него.

В ръката си държеше и от време на време отхапваше от замразен банан с глазура от шоколад, неговата запазена марка.

— Как е, Бигфут? Може ли една хапка?

— Разбира се, само имай търпение, че оставихме ротвайлера в управлението.

— Не бързам. А… къде се намираме в момента?

— В Ченъл Вю Истейтс, бъдещ квартал, където съвсем скоро съставните елементи на някое здраво семейство ще започнат да се събират вечер след вечер, за да се взират в посока на телевизора, да се тъпчат с полезни снаксове, а пък след като децата си легнат, и да си поиграят малко с цел увеличаване на потомството, без изобщо да подозират, че някога на същото това място един прословут престъпник е лежал в наркомански ступор и е говорил несвързано на арестувалия го инспектор от отдел „Убийства“, който оттогава се е прославил още повече.

Където и да се намираха, входната порта се виждаше. През лабиринт от свързани със скоби греди Док съзря в следобедната светлина размазаната гледка на улици, пълни с новоизлети основи, готови за къщите, които ще се издигнат върху тях, канавки за изходни тръби и други комунални нужди, ограничителни бариери, чиито лампички присветваха дори през деня, предварително отляна дъждовна канализация, купчини от материали за пълнеж, булдозери и техните гребла.

— Не ни се иска да правим впечатление на нетърпеливи люде — продължи лейтенантът, — но ще се радваме да си поговорим, когато си готов да се присъединиш към нас.

Наоколо имаше някакви подмазвачи в униформа, които се захилиха в потвърждение на казаното.

— Бигфут, не знам какво стана. Последно помня, че бях в студиото за масаж ей там? С една азиатка на име Джейд? И нейната англосаксонска приятелка Бамби?

— Без съмнение, образи на желанието, родени от мозък, накиснат в канабис — хипотезира детектив Бьорнсен.

— Но в смисъл че не съм го направил аз. За каквото и да говорим.

— Естествено.

Бигфут изгледа, докато с кеф отхапваше от замразения си банан, как Док се заема с изпълнението на тежката задача да се върне във вертикална позиция, което бе последвано от други свързани с нея подробности, като например как да я задържи, как да започне да ходи и още от този род. Горе-долу в същия момент забеляза и медицинския екип, и окървавеното тяло, проснато върху една носилка на колела като сурова празнична пуйка, с лице, скрито от полицейско одеяло. От джобовете на трупа непрекъснато изпадаха всякакви неща. Полицаите ги събираха от земята. Док усети, че започва да се панира, най-вече в областта на стомаха.

Бигфут Бьорнсен се усмихна самодоволно.

— Да, почти изпитвам съжаление към цивилния ти стрес — макар че, ако беше повече мъж и по-малко лишеното от топки и изклинчило мобилизацията хипи, което си, може би — кой знае — щеше да си виждал достатъчно такива гледки в ’Нам, че да можеш да споделиш чувството ми на професионална умора при вида на поредния, както ги наричаме, починал, с който трябва да се занимаваме.

— Кой е този? — Док кимна към трупа.

— Беше, Спортело. Тук, на Земята, казваме „беше“. Запознай се с Глен Чарлок, когото търсеше по име само допреди часове, както ще потвърдят и свидетелите. Безпаметните тревомани трябва да внимават повече, когато решават кой да отнесе шантавите им фантазии. Освен това ти очевидно си избрал да ликвидираш личния бодигард на Мики Улфман, човек с доста добри връзки. Името му да ти говори — или в твоя случай — да ти напява нещо? Ах, ето я и колата ни.

— Ей, моята кола…

— И тя като собственика си — на път към ареста.

— Много подло, Бигфут, дори за теб.

— Хайде, стига, Спортело, знаеш, че с радост ще те откараме с нашата. Внимавай с главата.

— Да внимавам с… И как очакваш да го правя, човече?

Не отидоха в центъра по причини, свързани с полицейския протокол, които винаги убягваха на Док, а стигнаха само до управлението в Комптън, където отбиха за паркинга и спряха до един разнебитен ел камино от 68-а. Бигфут излезе от полицейската кола, отиде отзад и отвори багажника.

— Ей, Спортело, ела ми помогни.

— Какво, ще ме извиняваш, по дяволите — запита Док, — е това?

— Бодлива тел — отговори Бигфут. — Четиристотин метра макара с истинска тел тип Глидън[10], поцинкована и с четири шипа. Би ли подхванал от другата страна?

Нещото тежеше около четиресет и пет килограма. Ченгето зад волана просто седеше и ги гледаше как го вадят от багажника и го слагат в този на ел каминото, което, спомни си Док, беше колата на Бигфут.

— Проблеми с добитъка, където живееш ли, Бигфут?

— О, тази тел не е за огради, луд ли си, та това е седемдесетгодишна, идеално запазена…

— Чакай малко. Ти… колекционираш… бодлива тел.

Ами всъщност оказва се, че да, а също така и шпори, хамути, каубойски сомбрера, картини от барове, шерифски звезди, калъпи за куршуми, всякакъв тип джунджурии от Дивия запад…

— … ако нямаш нищо против, Спортело.

— Опа, по-полека, Джоли Ранчър, не си търся престрелка с колекционер на бодлива тел, какво си слага в багажника един пич, си е лично негова работа.

— Надявам се да е така — намуси се Бигфут. — Хайде, да влизаме и да видим има ли свободна стая за разпити.

Историята на Док с Бигфут, започнала с дребни, свързани с наркотиците епизоди, спирания за претърсване на булевард „Сепулведа“, поредица от ремонти на входната врата, в последните няколко години бе ескалирала покрай случая „Лънчуотър“, една от немалкото мръсни брачни драми, които по онова време занимаваха Док. Съпругът, данъчен счетоводител, който си бе въобразил, че може да получи качествени детективски услуги срещу никакви пари, бе наел Док да следи жена му. След няколко дни наблюдение на къщата на приятеля й Док реши да се качи на покрива и да поогледа по-отблизо през оберлихта на спалнята отдолу, където се оказа, че протичащите дейности са толкова рутинни — чики без кой знае колко рики, — че той реши да запали един джойнт, за да убие времето, но този, който извади от джоба си в тъмното, се оказа по-приспивателен от очакваното. Не след дълго заспа и полу се изтърколи, полу се плъзна по лекия наклон на покрива от червени керемиди и се спря чак при олука, където положи глава и проспа всички неща, които се случиха след това, а сред тях бяха пристигането на съпруга, значително количество крясъци, както и изстрели, достатъчно шумни, че да накарат съседите да извикат полицията. Бигфут, който се оказа в патрулка наблизо, се появи и завари гаджето и съпруга убити, а жената — привлекателно разрошена, обляна в сълзи и забила поглед в 22-калибрения в ръката си, сякаш за първи път виждаше такова нещо. Док, все още на покрива, продължаваше да хърка.

Превъртаме към Комптън, днешни дни.

— Ние се интересуваме — опитваше се да обясни Бигфут — от това, на което в „Убийства“ му викаме „модел“. Това е вторият път, в който те хващаме как спиш на местопрестъплението и ти не можеш — дали пък да не кажа направо „не желаеш“? — да ни дадеш повече подробности.

— Много листенца и клонки, и други боклуци в косата — започна да си спомня Док. Бигфут закима окуражително. — И… имаше една пожарна кола със стълба. Може би по нея съм слязъл от покрива?

Известно време двамата само стояха и се гледаха.

— Имах предвид днес по-рано. — Бигфут ставаше леко нетърпелив. — Ченъл Вю Истейтс, масажно студио „Планетата на мацките“, този случай.

— О. Ами, бях в безсъзнание, човече.

— Да. Да, но преди това, когато ти и Глен Чарлок сте имали онази фатална среща… В кой точно момент би казал, че се е случила тя?

— Казах ти, първия път, когато го видях, беше мъртъв.

— Тогава кажи за колегите му. Колко от тях познаваше отпреди?

— Те не са пичовете, с които бих движил, жестоко бъркаш наркопрофила, твърде много барбитурати, твърде много спийд.

— Вие, тревоманите, се оказахте страшно ексклузивен клуб. Би ли казал, че предпочитанията на Глен към барбитурати и амфетамини са те обидили?

— Да, даже мислех да го докладвам на Комисията по стандарти и етика на друсалките.

— Да, а и вече е известно, че бившата ти приятелка Шаста Фей Хепуърт има интимни отношения с работодателя на Глен Мики Улфман. Мислиш ли, че Глен и Шаста са се… сещаш се… — той сви пръсти в отпуснат юмрук и в оформилата се дупка започна да пъха и вади средния пръст на другата си ръка в продължение на доста според Док дълго време. — Как ти се отрази това, че ти още имаш чувства към нея, а тя предпочита компанията на всички тези наци-отрепки?

— Не спирай да го правиш Бигфут, май се надървям.

— Не се дава жабарчето, както казва моят човек, Дебелака Джъдсън[11].

— В случай че си забравил, лейтенант, ти и аз работим в почти една и съща сфера, само дето на мен не ми е разрешено да стрелям по хора и т.н. Но ако бях на твое място, сигурно щях да постъпя както ти досега и може би да продължа с коментари по адрес на майка ми. Или по-точно твоята майка, защото ти ще бъдеш аз… Нали така?

Чак в средата на час пика позволиха на Док да се обади на адвоката си, Санчо Смилакс. Всъщност Санчо работеше за една кантора на Марината, занимаваща се с морско право и наречена „Харди, Гридли и Чатфийлд“, и в сивито му не фигурираше кой знае колко опит в криминалната област. С Док се бяха запознали случайно една вечер във „Фууд Джайънт“ на „Сепулведа“. Санчо, по онова време новак в пушенето, който точно се бе научил как да маха семената и стъблата, се готвеше да си купи сито за брашно, когато внезапно осъзна, че на касата ще им е пределно ясно за какво си взема ситото и ще извикат полицията. Изпадна в параноичен ступор и това бе моментът, в който Док, страдащ от изострена среднощна шоколадова недостатъчност, дойде откъм алеята с десертите и блъсна количката си в Санчовата.

Сблъсъкът събуди правните рефлекси.

— Ей, имаш ли нещо против да сложа ситото си при твоите неща, за да, нали разбираш, не ми личи?

— Няма проблем — каза Док, — но като си тръгнал с параноята, цялото това количество шоколад, човече…

— О. Тогава… дали да не сложим още няколко невинно изглеждащи стоки, за да, нали знаеш…

Докато им дойде редът, вече бяха натрупали допълнителни покупки за около сто долара, сред които половин дузина от задължителните кутии с готов микс за кекс, един галон гуакамоле и няколко гигантски пакета тортила чипс, кашонче с газирана напитка от бойсен, собствена марка на магазина, почти всичко, което имаше, от замразените десерти на „Сара Лий“, крушки и прах за пране за пред очите на обикновените хора, както и — след, както им се бе сторило, часове, прекарани в секцията с чуждестранните продукти — японски кисели краставички, опаковани в найлон, които изглеждаха много яко. По някое време, докато вършеха всичко това, Санчо спомена, че е адвокат.

— Жестоко. Хората все ми викат, че ми трябва „адвокат по криминални дела“, което, нищо лично, разбери ме, обаче…

— Ами аз всъщност съм морски адвокат.

Док се замисли върху чутото.

— Ти си… моряк, който практикува право? Не, чакай… ти си адвокат, който работи само с моряци…

В процеса на изясняване на това Док научи още и че Санчо наскоро е завършил право в университета на Южна Каролина и както повечето ексколежани все още не може да се прости със студентския живот и живее на плажа — съвсем близо до Док всъщност.

— Няма да е зле да ми дадеш визитка — каза Док. — Човек никога не знае. Драми с яхти, петролни разливи, всичко е възможно.

Санчо така и не сключи договор с Док, но след няколко негови панически среднощни обаждания започна да разкрива неподозирания си талант за работа с гарантите на призовани в съда хора, както и с обитатели на бюрата по полицейските управления из целия Лос Анджелис, и един ден двамата осъзнаха, че той ще стане де факто, както казват хората, адвокатът на Док.

Сега Санчо отговори на обаждането с известно притеснение в гласа.

— Док! Пуснал ли си телевизора?

— Имам право само на триминутно обаждане, Санч, държат ме в Комптън, Бигфут е виновникът отново.

— Аха, добре, аз пък гледам анимационни, нали, и тоя Доналд Дък ме плаши, честно казано.

В живота си Санчо нямаше много хора, с които да си говори, но пък винаги бе гледал на Док като на някой, който лесно може да бъде хванат за слушател.

— Имаш ли химикалка, Санч? Ето номера на ареста ми, приготви се да записваш… — Док започна да чете цифрите много бавно.

— Доналд и Гуфи, знаеш ги, та те са в морето на някакъв спасителен сал. И са така от седмици? И в един момент, като дават Доналд отблизо, се вижда, че той има набол мустак, в смисъл расте му по човката. Разбираш ли какво значи това?

— Ако разполагам с минутка да помисля, Санч, може би ще разбера, но сега гледам как към мен върви Бигфут и на лицето му е познатото изражение, така че, ако можеш да повториш номера, става ли, и да…

— Всички го знаем Доналд Дък, мислим си, че той изглежда винаги така в нормалния си живот, но всъщност на него му се налага да си бръсне човката всеки ден. Да ти кажа, това е заради Дейзи. Схващаш, нали, което ме навежда на мисълта — какви ли други изисквания към външния му вид има тая мацка, а?

Бигфут стоеше отстрани, свирукаше през зъби някаква мелодия от кънтри-енд-уестърн песен и чакаше Док, който съвсем не изглеждаше обнадежден, да приключи с разговора.

— Така, докъде бяхме стигнали. — Бигфут се престори, че преглежда някакви бележки. — Докато заподозреният — това си ти — спи, както твърди, следобедния си сън, така необходим за хипарския лайфстайл, се случва инцидент на територията на Ченъл Вю Истейтс. Биват използвани огнестрелни оръжия. В края на историята има труп, този на Глен Чарлок. Друг необорим за ПУЛА факт е, че човекът, когото Чарлок би трябвало да охранява, Майкъл З. Улфман, е изчезнал и сега местните блюстители на реда разполагат с по-малко от двайсет и четири часа, преди федералните да определят случилото се като отвличане и да дойдат и преебат всичко. Вероятно ти, Спортело, можеш да ни помогнеш да предотвратим това, като ни кажеш имената на другите членове на вашия култ. Това ще е от голяма полза за всички нас от отдел „Убийства“, а и ще ти даде шанс за измъкване, когато пак дойде датата на делото.

— Култ?

— В „Ел Ей Таймс“ неведнъж са ме описвали като ренесансов детектив — каза скромно Бигфут, — което означава, че съм много неща и глупав не е сред тях, и просто защото благородството ме задължава, допускам, че същото може да се каже и за теб. Човек, смятам, няма как да е чак толкова глупав, че да се пробва сам в такова начинание. Което говори за наличието на някаква конспирация в стил Менсън, не мислиш ли?

Следващият час и нещо мина в същия дух, докато накрая, за изненада на Док, не се появи Санчо, който веднага подхвана Бигфут.

— Лейтенант, нали ви е ясно, че нямате доказателства, така че, ако ще повдигате обвинения, давайте. Ако не…

— Санчо — извика Док, — затвори си устата, забравил ли си кой е този и колко чувствителен е понякога… Бигфут, не му обръщай внимание, гледа прекалено много адвокатски филми…

— В интерес на истината — детектив Бьорнсен ги изгледа с онзи твърд и зъл поглед, който използваше, когато искаше да изрази сърдечност, — не е изключено да се стигне и до дело, но с нашия късмет съдебните заседатели ще са в деветдесет и девет процента изтрещели хипита плюс някой дългокос почитател на младшата прокурорка, който ще прецака всичко.

— Факт, освен ако не успеете да смените съда — заразсъждава Санчо, — например този в Ориндж Каунти може да…

— Санч, я ми припомни за кого от двама ни работиш?

— Не бих го определил като работа, Док, когато работя, клиентите ми плащат.

— Задържан е за негово добро — обясни Бигфут. — Тясно свързан е с убийство от сензационен характер, както и с евентуално отвличане, а и кой може да каже със сигурност, че самият той няма да е следващата жертва? Може да се окаже един от онези престъпници, които особено обичат да убиват хипита, макар че, ако Спортело фигурира в списъка му, аз ще съм в конфликт на интереси.

— Еее, Бигфут, това не го мислиш наистина… Ами ако наистина ме ликвидират? Знаеш ли колко време ще мине, колко трудности ще срещнеш, докато си намериш друг, когото да тормозиш?

— Какви трудности? Просто излизам от тука, качвам се на колата, потеглям към която и да е пресечка и преди да съм се усетил, вече карам сред огромно проклето стадо от изроди хипари, кой от кой по-подходящ за гърбене.

— Неудобно ми е да ви гледам — каза Санчо. — Май няма да е зле да си намерите и друга стая, различна от тази за разпити.

Почнаха местните новини и всички се преместиха в стаята за оперативки, за да ги гледат. На екрана се появи Ченъл Вю Истейтс — тъжна гледка от минипиацата, окупирана от цяла блиндирана дивизия от полицейски коли, паркирани всякак, с пуснати светлини и пиещи кафе ченгета, облегнали се на броните им, а в близък кадър — Бигфут Бьорнсен с прическа, укрепена срещу ветровете на Санта Ана от лака „Аква Нет“, който обясняваше:

— … очевидно е група цивилни на някакво учение по антипартизанска тактика. Възможно е да са мислели, че този строителен обект, все още затворен за обитатели, е достатъчно пуст, за да послужи за реалистичен мизансцен за развитието на патриотичен сценарий, който, почти сме сигурни, е бил напълно безобиден.

Сладураната от японско-американски произход с микрофона обърна лице към камерата и продължи:

— Трагичното обаче е, че някак в тази игра на война се е стигнало до употребата на боеприпаси и един бивш затворник лежи мъртъв, а големият строителен предприемач Майкъл Улфман е изчезнал мистериозно. Полицията е задържала и ще разпита няколко заподозрени.

Прекъсване за реклами.

— Чакай малко — детектив Бьорнсен май говореше на себе си. — Хрумна ми една идея. Спортело, мисля, че все пак ще те изритам.

Док трепна, но после си спомни, че така ченгетата викаха и на пускането на свобода. Идеята на Бигфут беше, че ако освободи Док, това може да привлече вниманието на истинските извършители. Освен че така ще си има извинение да държи Док под око, в случай че Док наистина крие нещо от него.

— Идвай, Спортело, да се повозим.

— Аз ще погледам още малко телевизия — каза Санчо. — Не забравяй, Док, това бяха поне петнайсет минути платена работа.

— Мерси, Санч. Пиши ми ги на сметката.

Бигфут отписа един полуочевиден плимут с малки К-та, значещи „Конфискация“, лепнати на регистрационната табела, и отпрашиха право през остатъците от пиковия час по магистрала „Холивуд“, а после и през прохода Кахуенга, за да стигнат накрая до Долината.

— Какво става? — попита след известно време Док.

— В знак на добра воля те водя в гаража с конфискуваните автомобили, за да си вземеш колата. Прегледахме я с най-добрите инструменти, познати на криминалната наука, и като изключим следите от канабис, достатъчни да държат средностатистическо семейство от четирима напушено в продължение на година, си чист. Няма кръв или значими улики, които да използваме. Поздравления.

Като цяло политиката на Док беше да не се напряга особено за нищо, но когато станеше дума за колата му, калифорнийските рефлекси неизменно се събуждаха.

— Поздрави ей това тука, Бигфут.

— Май те разстроих.

— Никой не нарича колата ми убиец, човече!

— Извинявай, ама колата ти е какво… пацифист вегетарианец ли? Когато в предното й стъкло неизбежно почнат да се размазват буболечки, тя да не би да изпитва угризения? Виж сега, намерихме я почти върху тялото на Чарлок и с включен двигател, постарахме се да не си правим веднага изводите. Може пък да се е канела да приложи дишане уста в уста на жертвата.

— Нали уж беше застрелян.

— Няма значение, просто се радвай, че колата ти е чиста, бензидинът никога не лъже.

— Е, да, ама… от него ставам леко нервен, а ти?

— Друга дума е, няма „р“ в нея — Бигфут се хващаше на това всеки път, — о, но след няколко изхода ще стигнем до парка Канога, искам да ти покажа нещо.

На пътя за излизане от магистралата Бигфут направи обратен завой, без да даде знак, върна се под магистралата и започна да кара нагоре по хълмовете, като накрая спря на едно уединено местенце, което крещеше „Застрелян при опит за бягство“. Док започна да се притеснява, но това, което планираше да направи Бигфут, изглежда, беше да му предложи работа.

— Никой не може да каже какво ще се случи след година или две, но в момента Никсън държи комбинацията за сейфа и пръска пачки гущери в посока на всичко, което дава дори леки признаци на местно правораздаване. Федералното финансиране надхвърля и най-голямото число, което можеш да си представиш, нищо че за повечето хипита то така или иначе е не по-голямо от унциите в едно кило.

— Трийсет и пет… точка… нещо си, това всеки го знае… Момент. Намекваш за работа като в „Модерен отряд“[12] ли? Да доноснича срещу всеки, когото срещна, това ли искаш? От колко време се знаем, а още не ме познаваш, а?

— Ще се изненадаш, като разбереш колко хора в шантавата ви хипарска общност намират хонорарите ни за „Специални служители“ за напълно полезни. Особено към края на месеца.

Док се загледа в Бигфут. Измислените бакенбарди, тъпият мустак, прическата, направена от човек, завършил бръснарския колеж на някой пуст булевард далече от всичко, което минава за готино. Като изваден право от задния фон на епизод на „Адам-12“[13], сериал, в който Бигфут даже се бе появявал един или два пъти. На теория Док знаеше, че ако някога по причина, която не можеше да си представи в момента, му се прииска да види един друг Бигфут — извън камера, извън униформа, а защо не и женен с деца, — ще трябва да си затвори очите и да подмине всички потискащи подробности от тази гледка.

— Бигфут, ти женен ли си?

— Съжалявам, не си моят тип — той вдигна ръка и показа халката си. — Това говори ли ти нещо, или на планетата Хипи тези работи не съществуват?

— А-а-а, имаш и… дечица?

— Надявам се това не е някаква завоалирана хипарска заплаха.

— Не, просто… леле, Бигфут! Не е ли странно, всеки от нас има мистериозната способност да скапе деня на другия, а не знаем почти нищо един за друг.

— Дълбока мисъл, Спортело. Безцелно бръщолевене на напушеняк, но при все това успя да дефинираш самата същност на правораздаването! Браво! Винаги съм знаел, че имаш потенциал. Е! Какво ще кажеш?

— Нищо лично, но последният портфейл, от който искам пари, е твоят.

— Ей! Я се събуди, може да ти изглежда, че всичко е Сън и Щастие в Магическото кралство, но в действителност става дума за, както й казваме ние… „Реалността“.

Е, Док нямаше брадата, но краката му бяха обути в сандали уараче от автомобилна гума отнякъде на юг от границата, които можеха да минат за библейски, така че започна да се чуди колко ли невинни братя и сестри е качвал сатаничният детектив Бьорнсен тук, на това лично негово живописно възвишение, за да обхване с жест зашеметения от слънцето град и да им каже как могат да имат всичко, което се купува с пари.

— Не ми казвай, че няма да са ти от полза. Знам я крилатата фраза от „Фрийк Брадърс“[14], че е по-добре да имаш трева, когато си без пари, отколкото обратното, затова не се съмнявай, че можем да предложим компенсация и в по-подходяща за инхалиране форма, ако мога така да се изразя.

— Имаш предвид…

— Спортело. Положи малко усилия и измъкни съзнанието си от онези вехти детективски времена, вече ни залива вълната на бъдещето и тя идва право от „Глас хаус“[15]. Всички стаи с доказателства там долу в центъра са отдавна пълни и сега поне веднъж месечно на отдела по конфискация му се налага да наема складово пространство в дълбоката провинция и да го пълни до тавана с блок след блок — Акапулко Голд! Панама Ред! Мичоакан Айспак! — безброй килограми праведна трева, ти само кажи цифра, каквато и да е, ще можем да ти я осигурим. А това, което не успееш да изпушиш — колкото и малко вероятно да ми се струва, — винаги можеш да продадеш.

— Добре че не набираш играчи за НАСС[16], Бигфут, досега да си загазил яко.

На следващия ден в офиса Док се бе заслушал в стереото с глава между колонките и едва чу плахото иззвъняване на телефона „Принцеса“, който бе намерил на една среща за размени в Кълвър Сити. Беше Тарик Халил.

— Не го направих аз!

— Спокойно.

— Но аз не съм…

— Никой не е казал, че си ти, даже за известно време си мислеха, че съм аз. Човече, наистина съжалявам за Глен.

Тарик се умълча за толкова дълго, че Док помисли, че е затворил.

— И аз ще съжалявам — каза накрая, — когато намеря минутка да го осмисля. В момента измъквам задника си от района. Ако Глен е бил мишена, значи и аз съм, със сигурност съм им черен пред очите, както се вика, ама няма да го кажа, че нещо много лесно се обиждате.

— Има ли място, където мога да…

— Най-добре да не държим връзка. Тук не говорим за дружинката глупаци от ПУЛА, говорим за истински гадни копелета. Ако нямаш против, един съвет…

— Разбира се, грижата на първо място, както винаги казва Сидни Омар[17] във вестника. Ти също, де.

— Аста луего[18], бели човече.

Док си сви една и тъкмо се канеше да я запали, когато телефонът иззвъня отново. Този път беше Бигфут.

— Пратихме един надъхан младеж от Полицейската академия на последния известен адрес на Шаста Фей Хепуърт, рутинна визита, нищо повече, и познай какво излезе.

Ах, майната му. Не и това.

— О, извини ме, да не би да те разстроих? Споко, всичко, което знаем на този етап, е, че и тя е изчезнала, да, точно като гаджето си Мики. Не е ли странно? Мислиш ли, че има връзка? Например да са избягали заедно?

— Бигфут, може ли поне да се опитаме да сме професионалисти? За да не се налага да почна да те псувам и да те наричам, знам ли, злобно лайненце или нещо подобно?

— Прав си… всъщност ме е яд на федералните и си го изкарвам на теб.

— Да не би да ми се извиняваш, Бигфут?

— Да имаш спомен някога да съм го правил?

— Ъъъ…

— Ако ти хрумне къде биха — прости ми, тя би — могла да е отишла, ще споделиш с мен, нали?

Имаше едно древно поверие на плажа, нещо подобно на сърфисткото вярване, че ако си изгориш дъската, ще привлечеш жестоки вълни, и то беше следното: вземаш хартийка на „Зигзаг“ и написваш на нея най-силното си желание, а след това я използваш, за да си свиеш един джойнт с най-добрата трева, която можеш да намериш, изпушваш го докрай и желанието ти се сбъдва. Смяташе се, че е важно да се подходи с внимание и концентрация, но повечето тревомани, които Док познаваше, обикновено пропускаха тази част.

Желанието беше просто — Шаста Фей да е жива и здрава. Тревата беше някакъв хавайски продукт, който Док пазеше отдавна, макар и да не се сещаше за какви точно случаи. Запали. Горе-долу в момента, в който се канеше да прикрепи цигарата към щипката, телефонът иззвъня отново и той изпадна в едно от онези кратки състояния, в които не знаеш как точно да вдигнеш слушалката.

— Ало? — чу след известно време гласа на млада жена.

— О. Забравих ли да го кажа първо аз? Извинете. Това не е… не, естествено, че не е.

— Имам номера ви от Енсенада Слим, от хедшопа в Гордита Бийч. Обаждам се във връзка със съпруга ми. Той беше близък с ваша приятелка — Шаста Фей Хепуърт?

Така.

— А вие сте…

— Хоуп Харлинджън. Чудех се каква е работната ви ангажираност в момента.

— Работната ми… о. — Професионален жаргон. — Няма проблем, къде сте сега?

Оказа се, че адресът е в покрайнините на Торънс — между Уолтириа и летището, къщата беше от асиметричен тип, до алеята отпред имаше шинусово дръвче, отзад — евкалипт, в далечината се виждаха хиляди малки японски седани, прелели от основния паркинг на остров Терминал, наредени с маниакална точност върху огромни, покрити с асфалт, пространства и предназначени за автокъщи, пръснати из пустинята на Югозапада. Из улицата се носеха гласовете на телевизори и стереоуредби. Дърветата в квартала пречистваха въздуха. Малки самолети бръмчаха в небето отгоре. В кухнята се виеше пълзящ фикус в пластмасова саксия, зеленчуци къкреха на печката, колибрита трептяха във въздуха, забили човки в цветовете на бугенвилеята и лоницерата във вътрешния двор.

Док, който страдаше от хроничната неспособност да различава една калифорнийска блондинка от друга, попадна на стопроцентов класически екземпляр — коса, тен, атлетична грациозност, всичко, липсваше само световноизвестната неискрена усмивка, но това беше заради купените от магазина зъби, които, макар и технически да не бяха „фалшиви“, подканваха онези, на които тя понякога се усмихваше, да се зачудят каква ли съвсем истинска и банална случка ги е поставила в устата й.

Тя видя къде гледа Док:

— Хероин — престори се, че му обяснява. — Изсмуква калция от системата ти като вампир, употребявай го известно време и зъбите ти ще отидат на майната си. И — хоп! — от дете на цветята магически се превръщаш в пълна развалина. Това е хубавата част. Ако продължиш да го употребяваш… Ами…

Тя се изправи и започна да снове наоколо. Не беше от ревлите, но сновеше — нещо, което Док ценеше, защото така информацията не спираше да тече, имаше си ритъм даже. Преди няколко месеца според Хоуп съпругът й Кой Харлинджър починал от свръхдоза хероин. Доколкото му позволяваше паметта на тревоман, Док си спомни името и дори новината във вестниците. Кой свирел за „Дъ Бордс“, сърфбанда, появила се в началото на шейсетте, считана за пионер в областта на електрическия сърфрок, а в последно време представител на поджанр, който самите й членове определят като „сърфделичен“, отличаващ се с разстроени китари, особени модалности, като например постдикдейлски хиджазкар, изкрещени неразбираемо препратки към спорта, както и радикални звукови ефекти, с каквито сърфрокът винаги се е отличавал, вокални звуци, фийдбек от китари и духови инструменти. Както бяха коментирали от „Ролинг Стоунс“: „Новият албум на «Дъ Бордс» ще накара Джими Хендрикс да иска да слуша сърфрок отново“.

Личният принос на Кой към това, което продуцентите на „Дъ Бордс“ скромно бяха определили като техния „Макаха на звука“, се изразявал в това да тананика през платъка на тенорен, а понякога и алт-саксофон в хармоничната част заедно с мелодията, която свирел в конкретния момент, сякаш инструментът е едно огромно казу, като цялото това нещо било подсилено от звукосниматели на „Баркъс-Бери“ и усилватели. Бил най-силно повлиян, според роккритиците, които забелязали това, от Ърл Бостик, Стан Гец и легендарния студиен тенор от Ню Орлиънс Лий Алън.

— В областта на сърфсакса — сви рамене Хоуп — Кой беше исполин, защото си правеше труда да импровизира от време на време, вместо да се движи по обичайната схема с повтарящите се нота по нота втори и трети припев.

Док кимна неловко.

— Не ме разбирай погрешно, обожавам сърфрока, идвам от родната му земя, още си пазя старите сингли на „Чантейс“, „Трашмен“, „Халибътс“, но си права, някои от най-лошите примери за блус в историята на музикалните записи ще могат да бъдат намерени в кармичните досиета на сърфсаксофонистите.

— Не в творчеството му бях влюбена. — Каза го така неемоционално, че Док се осмели да огледа очите й за издайнически блясък, но тази жена нямаше никакво намерение да пуска кранчето на вдовството, поне не на този етап. Междувременно, тя продължи с разказа си за миналото: — Първата ни среща с Кой трябваше да е романтична, защото по онова време друго, освен романтика нямаше, но вместо това беше гнусна и мръсна, и то в „Оскарс“ в Сан Исидро…

— Олеле майко.

Док веднъж или два пъти бе посещавал и благодарение на Божията милост си бе тръгвал невредим от прословутия „Оскарс“, разположен точно от другата страна на границата с Тихуана, чиито тоалетни гъмжаха ден и нощ от нови и стари наркомани, току-що върнали се в Щатите, за да повърнат натъпкания в балони и глътнат продукт от пазара в Мексико.

— Точно бях нахлула в една от кабинките в тоалетната, без изобщо да проверявам има ли някой вътре, и бях пъхнала пръст в гърлото си, когато видях, че там е седнал Кой с типичното си за гринго храносмилане и се готви да разтовари самосвала. И двамата се облекчихме в един и същ момент, направихме всичко в повърнато и лайна, аз бях заровила лице в скута му, а той — за да усложни още повече ситуацията — се беше надървил.

— Ами…

— Още преди да стигнем до Сан Диего, бяхме започнали да се боцкаме заедно на задната седалка в нечий ван, а по-малко от две седмици по-късно, като в потвърждение на интересната теория, че на сам човек наркотиците му излизат по-скъпо, се оженихме и преди да се усетим, на бял свят се появи Аметист, която не след дълго благодарение на нас заприлича на ето това.

Тя подаде на Док няколко полароида на бебе. Видът на детето го шокира: подуто, червено лице, празен поглед. Не можеше дори да си представи как ли изглежда момиченцето сега и кожата направо го заболя от тревога.

— Всички познати любезно ни обърнаха внимание на факта, че хероинът отива в кърмата ми, но кой можеше да си позволи да купува бебешка формула? В очите на родителите ми двамата с Кой бяхме в плен на ужасно робство, но ние виждахме единствено свобода — онзи безкраен цикъл от избори, които не са никакви избори, — хаотичен свят, редуциран до един-единствен въпрос: как да осигуриш следващата доза. „А пък и с какво толкова боцкането е по-различно от вечерните коктейли на нашите?“, мислехме си. А и кога всъщност всичко стана толкова драматично? Хероин в Калифорния? Господи. Правиш крачка и стъпваш на торбичка — толкова често, че на всяка би трябвало да пише „Добре дошли“. Бяхме щастливи и глупави като пияниците, смеехме се и прозорците бяха вратите ни, обикаляхме нормалните квартали, избирахме си някоя къща на случаен принцип, питахме дали можем да използваме тоалетната, влизахме вътре и започвахме да се дупчим. Естествено, това вече е невъзможно, защото Чарлс Менсън и свитата му прецакаха всичко. Дойде краят на един особен вид невинност, на онова нещо у нормалните, което ни пречеше да ги намразим напълно: искреното им желание понякога да помогнат. Няма го вече. Поредната традиция от Западния бряг, отишла на боклука заедно с трипроцентния продукт.

— Значи… случилото се със съпруга ти…

— Не беше калифорнийска херинга със сигурност. Кой не би направил грешката да използва същото количество, без да провери. Някой нарочно е сменил торбичките и е знаел, че така ще го убие.

— Кой е бил дилърът?

— Ел Драно[19], във Венис. Всъщност се казва Леонард, но всички използват анаграмата, защото той наистина има отровен характер, да не говорим за ефекта му върху финансите и чувствата на хората около него. С Кой се познаваха от години. Той ми се закле, че хероинът бил местен, нищо необичайно, но какво му пука на един дилър? Свръхдозите помагат на бизнеса, защото изведнъж започват да те търсят цели стада от наркомани, убедени, че ако материалът е убил някого, значи, жълтото наистина си го бива, а те просто трябва да внимават и да не прекаляват с помпата.

Док долови присъствието на бебе или по-точно малко детенце, което тихо се бе събудило от сън и сега ги гледаше, стиснало дръжката на вратата, с голяма, очакваща усмивка, в която се виждаха и няколко зъбчета.

— Здрасти — каза Док, — ти си Аметист, нали?

— Дам — отговори Аметист и май се канеше да добави едно „Защо питаш?“.

Със светнали очички и готова за приключения, тя почти не приличаше на бебето друсалка от полароидите. Каквато и да е била ужасяващата съдба, дебнеща я, за да се хвърли отгоре й, явно е имала нарушена концентрация на вниманието и е тръгнала да гони някой друг.

— Радвам се да те видя — каза Док. — Наистина се радвам.

— Наистина — каза и тя. — Мамо? Искам сок.

— Знаеш къде е, Сокче малко. — Аметист закима енергично и се отправи към хладилника. — Може ли да те питам нещо, Док?

— Давай, само да не е „Коя е столицата на Южна Дакота?“

— Нали с Кой имате — имахте — една обща приятелка. Тя нещо като бивша ли ти е, или не сте излизали сериозно, или…?

Имаше ли човек, който не ревнуваше, не беше напушен или пък полицай, с когото Док да можеше да говори за това? Аметист беше намерила чаша сок в хладилника и сега се покатери на дивана и седна до него, готова някой възрастен да й разкаже приказка. Хоуп сипа още кафе. Изведнъж стаята се изпълни с прекалено много сърдечност. Работата бе научила Док на един-два урока и сред тях беше този, че сърдечността без етикет с цена е феномен, който се случва рядко, а когато се случи, е прекалено ценен, за да може Док да го приеме, тъй като с тези неща, поне в неговия случай, бе много лесно да злоупотребиш, както той рано или късно винаги правеше. Така че се спря на:

— Е, нещо като бивша, но в момента ми е и клиент. Обещах й да направя нещо, после се забавих прекалено много и сега този, с когото е тя в момента, строителен предприемач и абсолютен кучи син, май наистина е загазил, а ако се бях захванал веднага с…

— Като човек, който е хващал вече този изход — посъветва го Хоуп, — мога да ти кажа, че няма как вечно да караш из булевардите на разкаянието, в един момент се налага да се върнеш обратно на магистралата.

— Работата е там, че сега и Шаста е изчезнала. А ако тя е загазила…

Аметист, осъзнала, че случващото се не отговаря на представите й за забавление, се свлече от дивана, погледна укорително Док над чашата си със сок и отиде да гледа телевизия в съседната стая. Не след дълго до тях долетя драматичния сопран на Майти Маус.

— Ако си се захванал с другия случай — каза Хоуп — и си зает, ще те разбера. Но причината да искам да говоря с теб — и Док я видя половин секунда, преди тя да я е изрекла, — е, че не мисля, че Кой е мъртъв.

Док кимна, повече на себе си, отколкото на Хоуп. Според Сортилидж времената, астрологично погледнато, бяха опасни за тревоманите — особено за онези в гимназиална възраст, голяма част от които бяха родени с аспект под деветдесетградусов ъгъл, възможно най-нещастния такъв, разположен между Нептун, планетата на напушените, и Уран, планетата на неприятните изненади. Док знаеше за случаи, в които оцелелите отказват да повярват, че обичани от тях хора или просто съученици са наистина мъртви. Разказваха какви ли не алтернативни истории, само не и истинската. Старо гадже се е върнало в града и той е избягал с нея. В спешното са го объркали с друг, както правят с бебетата в родилния дом, и той продължава да лежи в интензивното, но под различно име. Това бе особен вид откъснато от реалността отрицание и Док мислеше, че го е срещал достатъчно често, за да може да го познае, когато го види. Каквото и да демонстрираше Хоуп в момента, то беше нещо различно.

— Отиде ли да разпознаеш тялото? — реши, че е добре да я попита.

— Не. Това беше странното. Но знам кой точно ми се обади, но ми каза, че някой от бандата вече го е направил.

— Би трябвало да е най-близкият му роднина. Кой ти се обади?

С нея беше дневника й от периода, където се бе сетила да запише името.

— Лейтенант Дюбоне.

— О, да, Пат Дюбоне, случвало ми се е да работя с него.

— Звучи като да те е прибирал на топло.

— А също така и прегазвал. — Тя му хвърли един от онези погледи. — Какво да ти кажа, имах хипарски период. Всичко, което правех, ми се разминаваше и нищо, за което ме хващаха, не беше извършено от мен, защото единственото описание, с което разполагаха, беше на мъж европеиден тип с дълга коса, брада, многоцветни дрехи, боси крака и тъй нататък.

— Точно като това на Кой, което ми прочетоха по телефона. Така изглеждат хиляди хора.

— Ще отида да си поговоря с Пат. Може би знае нещо.

— Случи се и още нещо. Виж.

Тя извади стар отчет от личната си сметка в местния клон на Банката на Америка, издаден малко след предполагаемата свръхдоза на Кой, и посочи към баланса.

— Интересна сума.

— Обадих им се, отидох там и говорих с вицепрезидентите и всички казаха, че няма грешка. „Може би сте изгубили някоя вносна бележка и затова не са ви излезли сметките.“ Обикновено не оглеждам харизания кон, обаче от този тук ме побиват тръпки. А и непрекъснато използваха едни и същи фрази, не спряха да ги повтарят, кажи ми, това не е ли отрицание?

— Мислиш, че има нещо общо с Кой ли?

— Парите се появиха толкова скоро след неговото… неговото изчезване. Казах си, може би е нечия представа за разчистване на сметките. Клон 47[20], някаква застрахователна полица, за която не съм знаела. Обаче ако беше, нямаше да е така анонимно, не мислиш ли? А тези цифри в месечния отчет мълчат, съпроводени от изсмуканата от пръстите история, която банката си мисли, че може да мине за обяснение.

Док си записа датата на вноската на една кибритена кутийка и каза:

— Имаш ли снимка на Кой, с която би се разделила?

Дали? Тя издърпа един кашон от магазин за алкохол, пълен с полароиди — Кой спи, Кой с бебето, Кой готви хероин, Кой се пристяга, Кой се боцка, Кой навън, снишил се в сянката на някакво дърво, уж за да се скрие от един двигател Биг Блок 454 на „Шевролет“, Кой и Хоуп на плажа, в пицария, където си играят на дърпаница с последното парче пица, на булевард „Холивуд“ точно когато пускат уличните светлини.

— Избери си. Трябваше да ги изхвърля отдавна. Да се откъсна, нали? Да продължа напред, след като все на това уча другите. Но Ами ги харесва, харесва й да ги разглеждаме, а и трябва да й остане нещо, като порасне, нещо, с което да го помни. Как мислиш?

— Аз ли? — Док се сети, че полароидите нямат негативи и животът на снимките е ограничен. — Тези тук — забеляза той — вече са започнали да променят цвета си, да изсветляват.

— Въпреки това понякога ми се иска да имам по една от всяка минута.

— Защо не вземеш да наемеш склад или нещо такова?

Тя го изгледа с погледа на социален работник.

— Ами, това… няма да е много… Ти срещаш ли се с терапевт?

— Тя е по-скоро младши прокурор.

— Не, имах предвид… — Беше взела няколко снимки и сега се преструваше, че ги подрежда по някакъв смислен начин: картите, паднали й се по време на кратката игра с Кой. — Дори и да не знаеш какво имаш — заговори бавно след малко, — поне понякога се прави, че знаеш. Тя ще го оцени, а и ти ще се чувстваш по-добре.

Док кимна и взе най-близката снимка, кадър на Кой с тенор-саксофона си, направена вероятно по време на концерт, осветлението беше евтино, по краищата се подаваха разфокусирани лакти, ръкави на ризи и грифове на китари.

— Може ли да взема тази?

Без да поглежда към снимката, Хоуп каза:

— Да.

Аметист изтича при тях задъхана.

— Ето ме сега — запя, — идвам, за да ви спася!

По-късно същия следобед Док се понесе към дома на леля си Рийт в Трий Секшън, където намери братовчед си Скот Уф[21] в един гараж с бандата си. Скот свиреше в местна група на име „Дъ Корвеърс“ до момента, в който половината й членове не решиха да се присъединят към започналата в онези години миграция на север към Хумболт, Вайнленд и Дел Норте. Скот, за когото секвоите бяха извънземни видове, и Елфмонт, барабанистът, решиха да останат на плажа и тръгнаха да обикалят гимназиите и да лепят обяви по бюлетините им, и накрая събраха нова група, която нарекоха „Биър“. Благодарение на концертите в различни барове в района, по време на които свиреха предимно кавъри, „Биър“ сега бяха почти способни да си плащат наема всеки месец.

В момента репетираха или по-точно днес се опитваха наистина да научат нотите на темата от телевизионния уестърн „Голямата долина“, който наскоро бяха започнали да повтарят по телевизията. Рафтовете в гаража бяха отрупани с буркани с лилава свинска кожа, доказана стръв за нещастния язовирен костур, заради който леля Рийт периодично отскачаше до Мексико, откъдето после се връщаше с пълен с улов багажник. Док не беше сигурен, но в полумрака нещото в бурканите сякаш винаги сияеше.

Фронтменът на „Биър“ Хюи пееше, а на заден фон се чуваха ритъм и бас-китарите.

Го… лямата…

долина!

[Китарен пасаж]

Го…

ЛЯМАТА долина! [Същият китарен пасаж]

точно

Колко е голяма, ами, иди и виж…

Карай през нощта

Докат’не пукне се зора

и сам ще се убедиш!

Голямата долина! Да! Голяма като море е

Голямата долина! Не чакай да те огрее

Голямата долина! Голяма ли? Ами, да, та това е

Голямата долина!

— Все едно корените ми са там — обясни Скот. — Майка ми мрази Сан Хоакин, но не знам, човече, всеки път, когато отида там, дали за гиг в „Чаучила Киуанис“, или нещо друго, изпитвам едно странно чувство, сякаш наистина съм живял там…

— Ама ти наистина си живял там — отбеляза Док.

— Имам предвид в друг живот бе, човек.

Док предвидливо бе дошъл с джоб, пълен с предварително свита панамска и не след дълго всички се мотаеха наоколо с кенче безалкохолно от супермаркета в едната ръка и домашни сладки с фъстъчено масло в другата.

— Да сте чували нещо по рокендролските канали — поинтересува се Док — за сърфсаксофонист на име Кой Харлинджън, който е свирел за „Бордс“?

— Оня със свръхдозата, нали? — попита Лефт, бас-китаристът.

— Предполагаемата свръхдоза — каза Скот, — но се носеше и някакъв странен слух, че той всъщност е оцелял. В едно спешно в Бевърли Хилс успели да го върнат към живота, обаче всички си мълчат сега, щото според някои са му платили, за да се прави на умрял, а в действителност той си е още тука, движи си се сред нас в дегизировка, в смисъл различна прическа и такива работи…

— Това не е ли твърде голяма занимавка? — попита Док.

— Да — каза Лефти, — не е като да е някакъв суперяк певец, когото всяка мацка да иска да чука, или пък някой зверски китарист, дето ще промени музиката завинаги, той си е просто поредния заменим сърфрок саксофонист.

Толкова за Кой. Що се отнася до „Дъ Бордс“, оказа се, че в последно време изкарват сериозни пачки, живеят заедно в къща в каньона Топанга с обичайния антураж — групита, продуценти, роднини, както и пилигрими, присъединили се към тях отдавна и с такава отдаденост, че да си заслужат мястото в домакинството. Възкръсналият Кой Харлинджън според тъмните слухове бил един от тях, макар че никой не познавал човек там, който би могъл да е той. Може би имало такива, които си въобразявали, че го познават, но всичко им било някак мътно, като че ли скрито от мъглата на тревата.

По-късно, докато Док се качваше на колата си, леля Рийт подаде глава от прозореца на офис бунгалото си и се провикна:

— И все пак отиде да говориш с Мики Улфман. Избрал си идеалния момент. Какво ти казах, умнико? Не бях ли права?

— Забравям — каза Док.

Три

Ченгето, което се бе обадило на Хоуп Харлинд-Жън с новината за свръхдозата на кой, Пат Дюбоне, сега беше шеф на управлението в Гордита Бийч. Док напипа зад ухото си огъната цигара „Куул“, запали я и се замисли върху измеренията на ситуацията. Пат и Бигфут се бяха появили на сцената в горе-долу един и същ момент, като кариерите и на двамата бяха започнали в Саут Бей — отсечката от плажа, на която се подвизаваше и Док — още по времето на войните между сърфистите и лоурайдърите[22]. Пат се бе задържал, но Бигфут, натрупал бързо репутация на добре служещ си с палката за умиротворителни цели, достатъчно солидна, за да го превърне в очевиден избор за онези от централното управление, се бе преместил. Док беше старо куче и не само бе виждал как идват и си отиват не един и двама амбициозни младоци, но и бе забелязал, че такива винаги оставят след себе си остатъци история. Той знаеше също така и че Пат от години, меко казано, мразеше Бигфут.

— Време е да отидем на гости — реши той — на управление „Хипифобия“.

Два пъти подмина с колата сградата на управлението на Гордита Стейшън, преди да я познае. Мястото бе претърпяло радикална промяна благодарение на федералните пари за борба с дрогата и от бюро за резервации на кея с двутръбна нагревателна плоча и буркан разтворимо кафе се бе превърнало в райски ченгесарски палат, обзаведен с големи като локомотиви машини за еспресо, собствен минизатвор, гараж, пълен с оръжия на колела, които при други обстоятелства щяха да са във Виетнам, и кухня с цял екип работещи ден и нощ сладкари.

След като си проправи път през групичка чуруликащи новобранци, заети с пръскането на палмите джуджета, традесканциите и дифенбахиите, Док откри Пат Дюбоне в офиса му и пъхайки ръка в метнатата през рамото му чанта, извади от нея увит във фолио предмет с дължина около трийсет сантиметра.

— Ето, Пат, това е специално за теб.

Преди Док да успее да мигне дори, детективът грабна, отви и някак погълна половината от дългия кренвирш с хлебче, който бе гарниран с „всичко възможно“.

— Точно така ми харесва. Учуден съм, че имам апетит. Теб кой те пусна, между другото?

— Направих се на наркодоносник, всеки път се хващат тези новаци явно защото са все още наивни.

— Но недостатъчно, че да се задържат тук по-дълго, отколкото е нужно. — Колкото и внимателно да гледаше, Док не видя кога изчезна останалата половина от хотдога. — Виж го това мизерно място. Тук цари Безкраен гнет. Всеки се премества някъде другаде, но познай кой остава и заради греховете си няма да мръдне от Гордита, мястото на дребните арести, на хлапетата, които продават успокоителните на майките си под кея, при положение че заслужавам да съм най-малкото в управлението на Западен Ел Ей или Холивуд.

— Центърът на полицейската вселена — закима Док, изпълнен със съчувствие, — но не можем всички да сме Бигфут Бьорнсен, нали… опа, исках да кажа, кой въобще би искал да бъде на негово място? — додаде с надеждата, че не престъпва прекалено много линията с оглед на психичното здраве на Пат, което в най-добрия случай беше крехко.

— На този етап — отвърна мрачно Пат и долната му устна леко трепна — бих се съгласил да сменя живота си дори с неговия, да, бих заменил това, което имам, с онова, което е зад вратата, ако мога така да се изразя, дори и то да се окаже пълно нищо… като се има предвид категорията на Бигфут, сделката не звучи като да е лоша, нали?

— Това е странно, Пат, защото аз пък дочувам, че той все гледа да замези нещо напоследък. Но ти си знаеш.

Пат примижа.

— Днес си ужасно любопитен, Спортело. Щях да го забележа по-рано, ако не ме занимаваха кариерни проблеми, които без съмнение са вън от способностите ти за разбиране. Бигфут пак ли те тормози? Обади се на горещата линия на Дирекция „Вътрешни работи“, безплатна е — 800-ГНИЛОЧЕНГЕ.

— Не че бих подал оплакване, лейтенант, ама кажи ми, не е ли суперизпаднало, човече, да се опитва да муфти мен, когото дори и най-изкусните просяци по булевард „Холивуд“ са наясно, че трябва да подминават, обаче Бигфут едно си знае и това е.

Битката, разразила се в ума на Пат, бе ясно видима и тя се водеше между два главни ченгесарски рефлекса — завистта към кариерата на друго ченге срещу омразата към хипитата. Завистта победи.

— Не ти каза конкретна сума, нали?

— Изброи някои разходи — започна да импровизира Док и видя как ушите на Пат определено смениха наклона си. — Лични, на отдела. Казах му, че винаги съм го смятал за човек с много добри връзки. Той почна да философства. „Хората забравят“, така се изрази. „Независимо какво си направил за тях в миналото, не можеш да разчиташ на тях, когато ти се наложи.“

Пат поклати глава.

— А като се има предвид какви рискове е поемал… Урок за всички ни. Какви неблагодарни копелета има в този бранш, а?

Изражението на лицето му беше като на Арт Флеминг[23], сякаш сега от Док се очакваше да познае кой точно бранш има предвид.

Док на свой ред пусна в действие празния хипарски поглед, който можеше да означава всичко и който, ако човек го задържеше достатъчно дълго, можеше да смути всеки индивид в униформа, докато накрая Пат не отмести очи и не измърмори:

— Ах. Да, разбирам те. Жестоко. Разбира се — добави след известен размисъл, — а той нали получава и всички онези хонорари.

Док вече почти нямаше представа за какво си говорят.

— Гледам да не заспя, преди да почнат повторенията — осмели се да каже, — но все откъртвам, преди да тръгнат сериалите с Бигфут.

— Е, сега, след като ликвидираха горилата на Мики Улфман, господин Новините в Десет се уреди с още един случай на века… Нека другите си имат Бенедикт Кениън и Шарън Тейт и останалите, за точния главен следовател този случай може да се окаже неизчерпаем източник на пари.

— В смисъл…

— Идеален е за телевизионен филм, не мислиш ли, както и да се развият нещата. Бигфут може да стане и сценарист, и продуцент, може даже и сам да играе себе си, задникът му със задник, опа, това е нарушение на единайсетата божа заповед[24], забрави, че си го чул.

— Да не говорим, че ако върне Мики жив и здрав, ще стане и голям герой в очите на народа.

— Да, ако. Но я си представи, че е твърде навътре в случая. Понякога това ти прецаква преценката както при докторите — нали те не оперират роднини?

— Та той толкова ли е гъст с Мики?

— Първи дружки, ако може да се вярва на легендата. Ей. Ти мислиш ли, че и Бигфут е евреин?

— Мислех, че е швед.

— Може да е и двете — Пат, леко отбранително. — Има шведски евреи.

— Знам, че има шведски риби[25] — Док, колкото да поддържа разговора.

Четири

Имаше дни, в които да влезеш с кола в Санта Моника беше като да имаш халюцинации, без да си правиш труда да търсиш, а след това и да приемеш определен вид наркотик, макар че в някои дни, несъмнено, който и да е наркотик бе за предпочитане пред това да влезеш с кола в Санта Моника.

Днес след измамно слънчева и безметежна обиколка из собствеността на „Хюз Къмпани“ — един вид палитра от потенциални американски военни зони, чийто диапазон включваше различни видове терени от планини и пустини до блато и джунгла, и всичко останало, разположени там, както твърдеше местната параноя, за да могат бойните радарни системи да имат на какво да усъвършенстват обсега си — покрай Уестчестър и марината, а оттам във Венис, Док стигна до границата на Санта Моника, където се отдаде на поредното умствено упражнение. Изведнъж се озова на планета, на която вятърът бе способен да духа в две посоки едновременно, като така донасяше мъгла от океана и пясък от пустинята в едно и също време и принуждаваше невнимателния шофьор да смени скоростта в момента, в който навлезеше в извънземната атмосфера, където дневната светлина бе мътна, видимостта — ограничена до половин пресечка напред, а всички цветове, включително тези на светофарите, променяха коренно позицията си в спектъра.

Док започна да се придвижва с автомотивно опипване в посока изток из цялата тази странност на булевард „Олимпик“, като гледаше да не се стряска от всичко, което изскачаше от тъмата под формата на градски автобуси и пешеходци в изменени състояния на съзнанието. Лицата им изскачаха с острота и наситеност, обикновено характерни само за областните колодруми, очертанията им се разтягаха бавно, някои от тях придобиваха доста драстични оттенъци и често бе необходимо време, за да се махнат от рамката на предното стъкло. Радиото в колата не помагаше кой знае колко, тъй като хващаше само KQAS, където звучеше стар сингъл на Друлин’ Флойд Уомак, към когото Док изпитваше смесени чувства, от една страна, гледаше да не го приема твърде лично само защото бе преследвал един-двама длъжници, но от друга, все се улавяше как се връща и мисли отново за грешките и съжаленията…

Иде изземвача

през про-зо-ре-ца

направо скача!

Слага ръка на каквото може

Отиде ми телевизора!

На лебедка е вързана колата!

Довиждане и ча-а-о

на старото ми стере-о!

Няма щастие

за изземвача,

Всичко мое

той ще прибере

’Щото всичко е назаем,

Нищо не е твое,

Затова внимавай!

Иде изземвача, иде той за теб!

Току-що завършил обществения колеж Ондас Нудозас, Док, известен по онова време просто като Лари Спортело, бе започнал да изостава с вноските за колата. Агенцията, която бяха пратили, за да събере дълговете, „Сгепсахме те! Издирвания и прехвърляния“, реши да го наеме като стажант-издирвач на длъжници, докато не си изработи задълженията. Преди да се е почувствал достатъчно комфортно, за да пита защо, вече бе затънал надълбоко.

— Готино е — отбеляза веднъж около седмица след като бе започнал работа, докато той и Фриц Драйбийм седяха в паркираната кола някъде в Ръсида по време на следене, което се очертаваше да продължи цяла нощ.

Фриц, от двайсет години в бизнеса, врял и кипял, кимна.

— Даа, а чакай да видиш като почнат бонусите за причинено главоболие.

Това беше термин на счетоводителя Милтън. И Фриц, съвсем картинно, започна да описва някои от видовете мотивация, която клиентите, най-често онези, отпуснали заеми при висока лихва, са използвали, когато са се обръщали към агенцията.

— И от мен се очаква да сритам нечий задник? Кой би се хванал на това?

— Ще имаш право да носиш оръжие.

— Никога не съм стрелял през живота си.

— Е… — и протегна ръка под седалката.

— Що… за „оръжие“ е това?

— Хиподермичен комплект.

— Знам, но с какво се очаква да го пълня?

— Серум на истината. Същият, който използват и от ЦРУ. Просто им го забиваш някъде, където ти е удобно, и преди да си мигнал, те ще почнат да приказват като надрусани със спийд, няма да млъкнат, докато не ти разкажат всичко, включително за притежания, дето ги нямат.

Лари реши да прибере комплекта в несесерче за бръснене от имитация на крокодилска кожа със зловещ вид, което бе намерил на разпродажба в Студио Сити. Много бързо забеляза колко много от длъжниците, които той и Фриц навестяваха, изглеждаха неспособни да отлепят очи от него. Осъзна, че ако има късмет, няма да му се наложи да прави друго, освен просто да дръпне ципа му. То така и не стана инструмент на занаята му, но се превърна в полезен елемент от реквизита, който с времето му спечели прякора „Док“.

Днес Док откри Фриц да човърка нещо под капака на един додж супер бий в подготовка да се отправи на поредното събиране на задължения.

— Здрасти, Док, на нищо не приличаш.

— Де да можех да кажа същото и за теб, свежарке. Строяваш ли ги карбураторите?

— Мисля само с чисти мисли и не пуша нищо, отглеждано в бойна зона, това е тайната ми и тя би помогнала дори на теб, ако не беше така лишен от самоконтрол.

— Аха, ами, явно имам късмет, че мозъкът ти е кукуряк днес, защото трябва спешно да намеря един човек… бившата ми — Шаста Фей.

— Искаш да кажеш гаджето на Мики Улфман. Обаждаме ви се от кабинета на д-р Реалност, отдавна не сте идвали на преглед.

— Фриц, Фриц, с какво те обидих?

— Всяко ченге от ПУЛА и шерифството ги търси. Кой, мислиш, ще ги намери пръв?

— Съдейки по случая с Менсън, бих заложил на някой случаен идиот от улицата.

— Заповядай да ти покажа нещо — той покани Док с жест в офиса си. Милтън, счетоводителят, облечен в елек неру на цветя, окичил врата си с няколко връвчици с раковини, а лицето си с яркожълти очила за стрелба, вдигна очи с широка усмивка в облак от аромат на пачули и им махна вяло, докато те вървяха към задната стая.

— Изглежда щастлив.

— Бизнесът върви добре, и то изцяло благодарение на… — той отвори вратата. — Кажи ми колко от случайните идиоти, които познаваш, разполагат с нещо подобно.

— Леле, Фриц.

Беше като да си в научнофантастична коледна елха. Червени и зелени светлинки примигваха навсякъде. Имаше компютърни шкафове, конзоли с включени видеоекрани и буквено-цифрови клавиатури и кабели, плъзнали по пода сред неизметени купчинки големи колкото насекомо правоъгълничета, перфокарти IBM, както и копирни машини тип „Гестетнер“ в ъгъла, а над всичко това — по протежение на стените — усилено се въртяха лентите на магнетофони „Ампекс“.

— АРПАнет — обяви Фриц.

— А, не, мисля да откажа, ще шофирам, имам работа, може да ми дадеш едно за после…

— Това е мрежа от компютри, Док, и всички са свързани посредством телефонни линии. Калифорнийският университет в Лос Анджелис, Исла Виста, Станфорд. Да кажем, че те разполагат с документ, който ти нямаш — ще ти го пратят на мига със скорост от петдесет хиляди знака в секунда.

— Момент, АРПА, това същите онези ли са, дето имат табелка на магистралата при изхода Роузкранс?

— Имат връзка с Ти Ар Дабъл ю[26], никой там не е кой знае колко общителен, в смисъл — Рамо не си споделя с Улридж, нали схващаш?

— Но… да не искаш да кажеш, че ако някой се включи към това нещо, ще може да разбере къде е Шаста?

— Няма как да знаем, преди да сме проверили. Навсякъде из страната, а и в целия свят дори всеки ден нови компютри се включват към мрежата. Засега е все още експериментална, но какво да ти кажа, парите са на правителството, а там не пестят нищо, така че вече имаме няколко полезни изненади.

— Това нещо знае ли откъде мога да си купя трева?

Пет

Шаста бе споменала, че май брачната драма на Мики Улфман има и измерения, свързани с лудницата, и Док реши, че ще е интересно да се види как звездата от страницата със светските новини във вестника, госпожа Слоун Улфман, ще реагира, когато човек повдигне темата. Ако в момента държаха Мики против волята му в някое частно заведение, то първата задача, която Док трябваше да отметне, беше да се опита да разбере кое точно е то. Звънна на номера, който му бе дала Шаста, и от другата страна вдигна самата госпожа.

— Знам, че не е много уместно да говорим по работа точно в този момент, госпожо Улфман, но за съжаление, времето е важен фактор.

— Това не е поредното кредиторско запитване, надявам се, защото вече отговорих на удивителен брой такива. Препращам ги към адвоката ни, имате ли телефона му?

Беше глас на пушачка и с някакъв английски акцент, или поне така му се стори на Док, звучеше в ниския регистър и мъгляво декадентски.

— Всъщност нашата фирма дължи пари на съпруга ви. И тъй като става въпрос за около половин милион, решихме, че ще е добре да уведомим и вас. — Той изчака половин изпят безгласно такт от The Great Pretender. — Госпожо Улфман?

— Мисля, че имам няколко свободни минутки около обед — каза тя. — Кого казахте, че представлявате?

— Модерният институт по когнитивно ремоделиране и обработка — обясни Док. — Накратко: МИКРО, ние сме частна клиника близо до Хасиенда Хайтс и специализираме в поправката на стресирани личности.

— Обикновено по-големите разходи на Мики минават през мен и трябва да ви призная, господин… Спортело ли беше?… че не знам да е имал каквито и да е отношения с вас.

Носът на Док бе започнал да тече, сигурен знак, че е попаднал на нещо важно.

— Може би с оглед на размера на сумата ще е по-лесно да се обадя на адвоката ви…

Отне й една десета от секундата, за да изчисли точно колко може да отхапе акулата от тази сърф дъска.

— В никакъв случай, господин Спортело. Сигурно е от гласа ви… но може да ме считате за официално заинтригувана.

В едно бившо килерно помещение към офиса му Док бе събрал цяла колекция от дегизировки. За днес се спря на двуреден велурен костюм от „Зайдлър & Зайдлър“, намери и една перука с къс косъм, която почти отиваше на костюма. Зачуди се дали да не си залепи и мустак, но реши, че колкото по-семпло, толкова по-добре — смени сандалите със стандартни мокасини, сложи си по-тясна и не толкова шарена, колкото беше модерно, вратовръзка, с надеждата, че госпожа Улфман ще разчете това като знак, че е неспасяемо демоде. Погледна се в огледалото и почти се разпозна. Жестоко. Понечи да запали един джойнт, но устоя на импулса.

В малката печатница на неговата улица приятелят му Джейк, свикнал на спешни поръчки, му пусна няколко визитки с текста МИКРО — Реконфигурираме южни мозъци от 1966 насам. Лари Спортело, лицензиран съдружник, което си беше истина, стига под „лицензиран“ да се разбира само човек с шофьорска книжка от Калифорния.

Вече на магистралата Пасифик Коуст и преполовил пътя до дома на Улфман, Док наду Вибрасоника, защото по Кей Ар Ел Ар пуснаха Бонзо Дог Бенд и техния кавър на Bang Bang. Докато караше нагоре по хълмовете, сигналът започна да се губи и затова намали скоростта, което обаче не помогна. Не след дълго се озова на огряна от слънцето улица някъде в планините Санта Моника, паркира до една къща с високи стени с гипсова мазилка, по които като огнен водопад се изливаха цветовете на някакво екзотично пълзящо растение. На Док му се стори, че някой го гледа през един от отворите на лоджията в мисионерски стил, разположена по протежение на горния етаж. Някакъв вид ченге, снайперист, без съмнение, макар че не беше ясно дали е федерален, или местен.

Представителна млада чикана в джинси и суитшърт на университета в Южна Каролина отвори вратата и го изгледа с драматично гримираните си очи.

— Тя е при басейна с полицаите и всички останали. Елате горе.

Разположението вътре беше обърнато и спалните се намираха на първото ниво, а кухнята, която едва ли беше само една, се намираше на горното заедно с различни зони за забавление. Къщата би трябвало да гъмжи от пазители на реда. Но вместо това момчетата от „Защитаваме и служим“ бяха разположили щаба си в беседката до басейна, намиращ се нейде отзад. Сякаш оползотворяваха последните минути от безплатен кетъринг преди появата на федералните им господари. От далечината идваха звуци от плискане, радио, въртящо рокендрол, ядене между основните хранения. Следствие от нечие похищение.

Все едно се явяваше на прослушване за ролята на вдовица, Слоун Улфман влезе откъм басейна, обута в черни сандали с остър ток, с лента за коса с прозрачен черен воал и с черни бикини с пренебрежителен размер от същата материя като воала. Тя не беше точно английска роза, може би по-скоро бе английски нарцис, твърде бледа, руса, с тънка фигура и вероятно лесно ранима кожа, прекаляваше с очния грим, както всяка друга. Миниполите бяха измислени за млади жени като нея.

За времето, което й бе нужно, за да го преведе през потъналия в мрак интериор, богат на сиво-кафеникави мокети, кадифена тапицерия и мебели от тиково дърво, като всичко това, както изглежда, продължаваше до безкрай в посока Пасадена, Док научи, че тя има диплома от Лондонското училище по икономика, а отскоро изучава и тантра йога, както и че е срещнала Мики Улфман в Лас Вегас. Тя махна с ръка към една от картините на стената — приличаше на увеличена стандартна снимка, направена във фоайето на някой нощен клуб.

— Олеле, господи — каза Док, — ама това сте вие, нали?

Слоун реши да отговори с физиономия — равна смес нацупване и самодоволна усмивка, — с която, бе забелязал Док, дребните и бивши звезди от шоубизнеса изразяваха скромност.

— Сензационната ми младост. Бях едно от прочутите момичета от клубовете във Вегас, работех в казино. На сцената в онези дни, под осветлението, с изкуствените мигли, с целия грим всички изглеждахме почти еднакво, но Майкъл, нещо като познавач на тази материя, както щях да науча по-късно, каза, че се е спрял на мен в мига, в който съм излязла на подиума, и след това продължил да вижда само мен. Романтично, нали, да, определено беше неочаквано — преди да се усетим, се озовахме в Малката църква на запада, а на пръста ми беше ето това — и тя показа огромен диамант с овална форма, чиито карати бяха двуцифрено число.

Бе разказвала историята стотици път, но нямаше проблем.

— Красив камък — каза Док.

Като актриса, заставаща точно на посоченото от режисьора място, тя се спря под внушителен портрет на Мики Улфман, на който той бе нарисуван с потънал в далечината поглед, сякаш оглеждаше Лосанджелиската долина чак до най-дълбокия й хоризонт в търсене на площи за застрояване. Тя се завъртя и застана с лице към Док, усмихна се приветливо.

— Стигнахме и дотук.

Док забеляза фриз от фалшив изваян камък над портрета, на който пишеше: „Забиеш ли първия кол, никой не може да те спре“. Робърт Моузес.

— Велик американец и вдъхновение за Майкъл — каза Слоун. — Това бе неизменният му девиз.

— Мислех, че са думи на Ван Хелзинг.

Тя бе открила и се бе спряла точно в средата на ласкателно средоточие на светлини, в което изглеждаше като звезда с договор от ерата на големите студиа на ръба да се впусне в емоционална реч, отправена към някой по-евтин актьор. Док се опита да не се оглежда твърде очевидно за източника на светлината, но тя забеляза проблясването на очните му ябълки.

— Харесва ли ви осветлението? Джими Уонг Хау го направи преди години.

— Главният оператор на „Тяло и душа“, нали? Да не говорим за „Те ме превърнаха в престъпник“, „Прахта е мойта участ“, „Децата на събота“…

— Всички — въпросително — тези са… филми с Джон Гарфилд.

— Ами… да.

— Джими е работил и с други актьори.

— Не се и съмнявам… о, също и „Вън от мъглата“, където Джон Гарфилд играе зъл гангстер…

— Всъщност за мен наистина запомнящото се е начинът, по който в този филм Джими е осветил Ида Лупино — това, сега като се замисля, изигра голяма роля в избора ми на тази къща. Вярно, Джими като цяло си падаше по силно осветените точки: капчиците пот по борещия се за победа, хрома, бижутата, пайетите и всичко подобно… но неговата работа имаше и чисто духовни измерения — ако обърнете внимание на Ида Лупино в близките кадри — тези очи! — ще видите не ясно очертани отражения на осветителните лампи, ами един блясък, някаква чистота, която сякаш извира от самата нея… Извинете ме, но това, което си мисля, ли е?

— Мамка му! Заради Ида Лупино е, всеки път, когато името й изскочи отнякъде, скача и той. Моля ви, не го приемайте лично.

— Колко любопитно. Не помня някога да съм изпитвала подобни чувства към Джон Гарфилд… но тъй като имам час за медитация в един, може и да ни остане време за по едно питие, ако сме бързи, разбира се, тъкмо да ми разкажете и защо сте тук. Луз!

Младата дама, която му отвори вратата, изплува от изкусно оформените сенки.

— Сеньора?

— Сервирай обедните рефрескос сега, ако обичаш, Луз. Надявам се, господин Спортело, че няма да имате нищо против една маргарита… макар че, като се имат предвид филмовите ви предпочитания, вероятно нещо с бира и уиски би било по̀ на място?

— Благодаря ви, госпожо Улфман, текилата ще свърши работа. И нека споделя — колко хубаво е да отидеш някъде и да не ти предложат „трева“! Не мога да разбера какво толкова виждат в нея тези хипита! Ще имате ли нещо против, ако запаля нормална цигара?

Тя кимна благосклонно и Док извади пакет ментолови „Бенсън & Хеджис“, които се бе сетил да вземе вместо „Куул“, защото усещаше каква класа ще завари тук, предложи й една и двамата запалиха. Звуците на забавляващи се полицаи достигнаха до тях от басейн, чиито размери той само можеше да си представя.

— Ще се опитам да бъда кратък, за да можете да се върнете при гостите си. Вашият съпруг планираше да подкрепи финансово новото ни крило като част от програмата по разрастването ни и малко преди озадачаващото му изчезване той всъщност ни предостави авансово част от сумата. Но ни се видя някак нередно да задържим парите, докато няма никаква яснота за неговото местонахождение. Та бихме искали да ви върнем сумата, ако е възможно преди края на тримесечието, а ако и, както всички се молим, когато господин Улфман се върне, то тогава може да продължим.

Но тя бе присвила очи и клатеше глава.

— Не съм сигурна… Наскоро финансирахме друга институция, в Охай, ако не се лъжа… Вие филиал ли сте, или…

— Възможно е да е някой от дъщерните ни санаториуми, от няколко години имаме програма…

Тя отиде до едно малко старо писалище в ъгъла, наведе се над него — и така разкри пред очите на Док гледката на несъмнено съблазнителния си задник, — започна да търси нещо из отделните му прегради и накрая се изправи с още една своя рекламна фотография в ръка. Беше снимка от официалното откриване на строителен обект, на която Слоун седеше в кабинката на челен товарач, в чиято кофа се виждаше един от онези гигантски чекове, каквито дават и на победителите в боулинг турнирите. Някаква персона в лекарски одежди се усмихваше и се преструваше, че гледа към сумата, съставена от множество нули, но в действителност се взираше в късата, както повеляваше модата, пола на Слоун. А на нейното лице имаше слънчеви очила, сякаш не искаше да бъде разпозната, както и изражение, издаващо колко много не й се иска да е там. На знаме зад нея бяха изписани датата и името на институцията, макар че и двете бяха вън от фокус и Док видя само една дълга, чуждестранно изглеждаща дума. Зачуди се дали ще е прекалено подозрително, ако попита Слоун за името, но в този момент влезе Луз, понесла табла, на която имаше кана с маргарита и няколко изстудени чаши с екзотична форма, чиято единствена идея бе прислугата да не може да ги измие без помощта на някой скъп пешкир.

— Благодаря ти, Луз. Нека аз играя майката[27].

Тя взе каната и напълни чашите.

Док забеляза, че на таблата има допълнителна чаша, и изобщо не се изненада, когато миг по-късно видя отразен в екрана на гигантския телевизор в ъгъла едър, мускулест рус мъж, който слезе тихо по стълбите и тръгна към тях, пристъпвайки по килима като убиец в кунгфу филм.

Док се изправи, за да провери какво става и да каже здрасти, като не пропусна да си отбележи, че с оглед на факта, че новодошлото лице се извисяваше с близо метър над него, всеки по-продължителен контакт очи в очи можеше да завърши с посещение при хиропрактик, който да трябва да му оправя врата.

— Това е господин Ригс Уорблинг — каза Слоун, — моят духовен учител.

Не може да се каже, че Док ги видя да си „разменят погледи“, както би изпял Франк, но ако имаше някаква полза от триповете с ЛСД, тя беше в това, че ти помагаше да уловиш някои от неофициалните честоти. Нямаше никакво съмнение, че тези двамата неведнъж бяха сядали на разположени една до друга постелки за медитация уж за да освободят от мисли главите си, в случай че наблизо има някой — Луз, снайперистът, самият той. Но Док би заложил цяла унция хавайска без семена заедно с една кутия „Зигзаг“, че Слоун и този Ригс тука се чукат редовно, както и че той е гаджето, за което Шаста бе споменала.

Слоун сипа едно питие на Ригс и наклони въпросително каната в посока на Док.

— Благодаря, трябва да се връщам в офиса. Бихте ли ни казали къде да върнем парите и под каква форма?

— Малки банкноти! — избоботи Ригс приветливо. — С непоследователни серийни номера!

— Ригс, Ригс — Слоун не звучеше чак толкова мрачно, колкото предполагаше все още напълно реалната възможност съпругът й да е отвлечен, — все ще изръсиш някоя безвкусна шега… Може би най-добре ще е, ако някой от служителите на компанията ви просто върне чека на Майкъл в една от банковите му сметки?

— Разбира се. Само ми кажете номера на сметката и считайте чека за изпратен.

— Тогава изчакайте да отида до кабинета му за малко.

Ригс Уорблинг си бе присвоил каната с маргарита и започна да отпива направо от нея, без да си прави труда да сипва каквото и да било в чаша. Без предупреждение изтърси:

— Занимавам се със зуполи.

— Моля?

— Строителен предприемач съм, проектирам и изграждам зуполи. Това е съкратено от „зоноедронни куполи“. Най-голямата стъпка напред в сградната структура от Бъки Фулър насам. Ето, виж тука.

Отнякъде бе извадил папка с чертожна хартия и започна да скицира нещо на листа, да пише числа и символи, които може би бяха гръцки, да говори за „векторни пространства“ и „симетрични групи“. Док бе сигурен, че климатът в главата на мъжа е по-скоро неблагоприятен, макар че диаграмите изглеждаха доста яко…

— Зуполите са идеалните пространства за медитиране — продължи Ригс. — Знаеш ли, че има хора, които влизат в зупол и после не излизат същите? А понякога и изобщо не излизат? Сякаш зуполите са портали към други места. Особено ако се намират в пустинята, където всъщност прекарах почти цялата последна година.

Аха.

— С Мики Улфман ли работихте?

— В Арепентимиенто… този проект му е отдавнашна мечта, близо до Лас Вегас е. Сигурно си чел статията за него в „Архитектурен дайджест“?

— Пропуснал съм я.

Всъщност единственото списание, което Док четеше сравнително регулярно, беше „Голи тийннимфоманки“, на което беше и редовен абонат или поне докато не започна да намира малкото успешно стигнали до пощенската му кутия броеве отворени и със залепнали страници. Но реши да не споменава това. Слоун се върна с елегантна походка и му подаде някакъв плик.

— Единственият номер, който намерих, е на обща сметка в една от асоциациите за спестявания и заеми на Майкъл, надявам се, няма да е проблем за вашите колеги. Ето и празна бланка за вноската, ако ще ви свърши работа.

Док се изправи, а Слоун остана на мястото си, а то беше достатъчно близко, за да може да бъде сграбчена и насилена, мисъл, която мина през ума на Док, че и даже се позавъртя малко там, няколко пъти обърна глава към него и му намигна. Кой знае какви потресаващи неща щяха да се случат, ако Луз не се бе появила и не му бе хвърлила — освен ако не халюцинираше от текилата — предупредителен поглед.

— Луз, би ли изпратила господин Спортело?

На долния етаж, из коридори, водещи до неизвестен брой спални, Док, сякаш току-що осъзнал, че му се пикае, каза:

— Ще може ли да ползвам тоалетната?

— Разбира се, стига да не смяташ да свиеш нещо оттам.

— О, боже. Надявам се, това не значи, че някой от полицаите край басейна се е сетил за какво е дошъл тук… ъъъ, а именно, за да…

Тя каза „не“ с пръст и след като хвърли бърз поглед наоколо, все едно навсякъде в къщата имаше подслушвателни, сви ръка, стегна бицепса си и подбели очи в посока горния етаж.

Ригс, значи. Док се усмихна и кимна, и за в случай че някой наистина ги слушаше, каза:

— Благодаря ти, ъъъ… мучас грасиас, Луз, връщам се след минутка.

Тя се облегна грациозно на една входна арка и го изгледа с тъмните си внимателни очи. Док намери вратата на дворцовата баня и — убеден, че тя е тази на Мики — влезе вътре, а оттам и в спалнята, към която беше прикрепена.

Започна да оглежда помещението и попадна на няколко странни вратовръзки, окачени в килер за дрехи на отделена само за тях стойка. Запали лампата, за да ги разгледа. На пръв поглед приличаха на класически ръчно рисувани копринени вратовръзки, като върху всяка една имаше различен образ на гола млада жена. Голите рисунки обаче не бяха точно класически. Еректирали клитори, разтворени устни на котета със светли участъци по тях с цел да се създаде впечатлението за мокрота, отправени през рамо покани за анално проникване, всяко връхче на настръхналата кожа, всяко интимно косъмче — старателно пресъздадени с фотографска точност. Док се изгуби в цялото това изкуство, особено след като забеляза, че и в лицата има нещо поразително. Не бяха просто сбор от анимационни черти, минаващи през всички възможни изражения, които казват „изчукай ме“. Бяха лицата, а най-вероятно и телата на определени жени. Нещо като каталог с гаджетата на Мики Улфман. Дали и Шаста Фей беше сред тях? Док започна да преглежда вратовръзките една по една, опитвайки се да не се коси прекалено много. Тъкмо бе стигнал до рисунката на Слоун, без никакво съмнение Слоун, а не просто някоя си блондинка, на която тя се бе излегнала в намачкани чаршафи с разтворени обятия и вдигнати крака, с премрежен поглед и влажни устни — един почти джентълменски аспект на характера на Мики, за който той не бе предполагал, — когато една ръка се уви около кръста му.

— Яяяггххх!

— Продължавай да търсиш, и мен ме има там — каза Луз.

— Скъпа, гъдел ме е!

— Ето ме. Сладурана, нали?

Да, това определено беше Луз, пресъздадена в ярки цветове и на колене, вдигнала глава и оголила зъби в нещо, което беше далеч, поне според Док, от подканваща усмивка.

— Циците ми всъщност не са толкова големи, но важно е доброто намерение.

— Всяка от вас ли е позирала специално за това?

— Мхм, пичът е от Северен Холивуд и прави само неща по поръчка.

— А къде е мацката… забравих й името — Док се опита да го каже, без гласът му да трепери. — Онази изчезналата?

— А, Шаста. Да, и тя трябва да е тук някъде.

Само че, странно, но факт, не беше там. Док прегледа останалите две-три вратовръзки, но Шаста не бе изобразена на нито една от тях.

Луз гледаше през рамото му към спалнята на Мики.

— Винаги ме водеше да ме чука под душа — впусна се в спомени тя. — Така и не се доредих да се позабавлявам на онова яко легло там.

— Възможно е да се уреди — каза гладко Док, — можем да…

Но в този момент, представете си, от говорителя на интеркома в коридора се разнесе ужасен, нискокачествен писък.

— Луз! Денде естес, ми ихита?

— Мамка му — измърмори Луз.

— Може би някой друг път.

На тръгване Док й даде една от фалшивите визитки на МИКРО, на които обаче бе написан истинският му служебен телефон. Тя я пъхна в задния джоб на дънките си.

— Ти изобщо не си психиатър, нали?

— Д… може би не съм. Но пък имам кушетка.

— ¡Псикодѐлико, ѐсе! — и показа прословутите си вече зъби.

Док точно влизаше в колата си, когато иззад ъгъла изскочи полицейски автомобил с включен буркан и спря до него. Прозорецът откъм мястото до шофьора се спусна със скърцане и Бигфут подаде глава навън.

— Тук май не е най-подходящото място за търсене на трева, а, Спортело?

— Какво… имаш предвид, че пак съм се отнесъл нанякъде ли?

Ченгето зад волана изгаси двигателя, двамата излязоха от колата и тръгнаха към Док. Освен ако Бигфут не е бил понижен в някакъв странен и типичен за ПУЛА ранг, който Док не би разбрал дори да се опиташе, нямаше как другото ченге да му е партньор, макар че можеше да мине за негов близък роднина — и двамата изглеждаха еднакво мазни и зли. Въпросният точно гледаше Док изпод вежди.

— Може ли да видим какво има в тази хубава чантичка, господине?

— Няма нищо, освен обяда ми — увери го Док.

— О, ще се погрижим да си получите обяда.

— По-спокойно, Спортело просто си върши работата — Бигфут се престори, че озаптява другото ченге. — Опитва се да разбере какво се е случило с Мики Улфман, също като нас. Имаш ли какво да споделиш по въпроса, Спортело? Кой… извини ме, как я кара госпожата?

— Силна жена е тя — Док кимна искрено.

Зачуди се дали да не отвори темата, за която му бе споменал Пат Дюбоне — колко гъсти са Бигфут и Мики, но имаше нещо подозрително в начина, по който другото ченге ги слушаше… някак прекалено внимателно, като човек — ако трябва да сме параноични — под прикритие, който докладва на друго ниво в самото ПУЛА и работата му всъщност е да не изпуска Бигфут от очи…

Твърде много поводи за размисъл. Док пусна в действие най-вялата си тревоманска усмивка.

— Пичове, вътре има ваши колеги, но никой не ме запозна с тях. Може даже да са федералес, кой знае.

— Обожавам, когато някой случай отиде на майната си — отбеляза Бигфут с грейнала усмивка. — А ти, Лестър?

— Горе главата, компадре — каза Лестър и тръгна обратно към колата, — и нашият ден ще дойде.

Отпрашиха с надута сирена — ей така, за кеф. Док се настани в колата си и се загледа в дома на Улфман.

Нещо не му даваше мира от известно време и то беше следното: какво точно се случваше с Бигфут и защо непрестанно се возеше с патрулки нагоре и надолу? Доколкото Док знаеше, детективите в костюм и вратовръзка караха необозначени седани, обикновено двама в екип, също като униформените. Но той не можеше да се сети някога да е виждал Бигфут в компанията на друг детектив…

О, я чакай малко. Нещо започна да придобива очертания в дебрите на перманентния смог, както самият той определяше паметта си — някакъв слух, вероятно споделен му от Пат Дюбоне, за партньор на Бигфут, който е бил застрелян по време на работа преди години. И оттогава, както гласеше историята, Бигфут работи сам, без да иска или пък без отгоре да му спускат заместници на колегата. И ако Бигфут наистина продължаваше да е в полицейски траур, тогава той и мъртвецът ще да са били извънредно близки.

Тази връзка между партньорите беше май единственото нещо в ПУЛА, на което Док се възхищаваше. На фона на огромния и изпълнен с тъга опит на Управлението с корупцията и злоупотребата с власт ето че имаше нещо, което полицаите не бяха продали, ами запазили за себе си, нещо, изковано в опасните мигове на несигурност между живота и смъртта, бележещи всеки работен ден — нещо истинско, което заслужаваше уважение. В което нямаше място за преструвки, в което въпросът за купуването му с услуги, пари, промоции просто не стоеше, защото нищо от целия спектър на капиталистическите стимули не можеше да ти осигури петте секунди пазене на гърба в наистина важните моменти; беше нещо, за което човек трябваше да се бори, излагайки жалкия си задник на опасности отново и отново. Въпреки че не знаеше в детайли историята на Бигфут и покойния му партньор, Док пак би заложил запасите си от трева за следващата година, че ако Бигфут, колкото и невероятно да е, бъде накаран да състави списък с хората, които обича, този пич щеше да е сред първите имена.

Какво обаче значеше това? Че Док ще тръгне да дава акъл на Бигфут ли? Ненене, лоша идея, напомни си Док, лоша идея, просто остави човека да се справя сам със скръбта си или каквото там го мъчи, не се меси, става ли?

Става, отговори си сам Док, нямаш проблем, човече.

Шест

След като не успя да я намери у дома й, Док се принуди да звънне направо в офиса на заместник-прокурор Пени Кимбал в центъра. Една среща за обяд тъкмо бе отпаднала и тя се съгласи да го включи в програмата си. Док се озова в някакво странно заведение за хранене в Скид Роу, точно до Храма, където прекалени ценители на виното, току-що станали от спалните си чували в свободните пространства зад това, което бе останало от стария Никъл, се смесваха с тълпа от съдии от Висшия съд, излезли за кратка почивка, а също така и с популация от адвокати в костюми, чиито високодецибелни брътвежи ехтяха между огледалните стени, разклащаха и на моменти даже почти събаряха бутилчиците с мускатово и токайско вино, подредени в пирамиди зад топлите витрини.

След малко пристигна и Пени, пъхнала небрежно ръка в джоба на сакото си и увлечена в културен разговор с група чисти и спретнати колеги. Носеше слънчеви очила и един от онези бизнес костюми от сив полиестер с много къса пола.

— Този случай Улфман-Чарлок… — бе поздравът, който отпрати към Док — по всичко личи, че едно от старите ти гаджета е основен заподозрян, а?

Не че той бе очаквал приятелска целувка или нещо от рода — колегите й ги гледаха все пак и не му се искаше да прецака театъра, както би могло да се определи поведението й. Тя сложи куфарчето си на масата и седна срещу Док, без да откъсва очи от него — несъмнено техника от съдебната зала.

— Току-що разбрах, че е напуснала града — каза Док.

— Ще перифразирам въпроса си… колко близки бяхте с Шаста Фей Хепуърт?

Самият той се питаше същото от известно време, без обаче да може да си отговори.

— Всичко свърши преди години — каза. — Или месеци? Започнаха да я вълнуват други неща. Дали ми разби сърцето? И още как. Ако не се беше появила ти, скъпа, кой знае колко зле щеше да стане положението.

— Факт, тотално беше сдал багажа. Но да оставим сега миналото, кажи, имал ли си какъвто и да е контакт с госпожа Хепуърт, да речем, в последната седмица и нещо?

— Интересно е, че питаш. Обади ми се няколко дни преди да изчезне Мики Улфман, разказа ми някаква история за това как жена му и гаджето й планират да преместят Мики в стая с меки стени и да му свият парите. Така че силно се надявам вие или ченгетата, или който и да е, да обърнете внимание на това.

— А твоят дългогодишен опит като частен детектив би ли определил това като информация, която заслужава внимание?

— Сещам се и за по-лоши… о, чакай, сега загрях, просто ще игнорираш това. Нали? Някаква хипи мацка с проблеми с гаджето и мозък, разбъркан от трева, секс и рокендрол…

— Док, никога не съм те виждала толкова развълнуван.

— Щото обикновено сме на тъмно.

— Аха. Е, очевидно не си споделил нищо от това с лейтенант Бьорнсен, когато те е закопчал на местопрестъплението.

— Обещах на Шаста, че първо ще говоря с теб, за да видя може ли някой от съда да помогне. Звънях ти ден и нощ, но никаква реакция, и изведнъж — Улфман го няма, Глен Чарлок е мъртъв.

— А Бьорнсен, изглежда, смята, че е съвсем логично и ти да си сред заподозрените.

— „Изглежда“… обсъждала си ме с Бигфут? Леле, какво да кажа, човек не може да има доверие на мацка от дълбоката суша, първа директива на плажа, след всичко, което бяхме един за друг, но щом ще е така, окей, както пее Рой Орбисън — и той драматично й подаде китките си, — давай и да се свършва…

— Док. Шшшт. Моля те. — Толкова беше сладка, когато се засрамеше, сбръчкаше носле и всичко останало, но това не траеше дълго. — Освен това може пък наистина да си го извършил, това минавало ли ти е през ума? Може съвсем удобно да си забравил, както често ти се случва, и особената ти реакция в момента да е типично извратеният ти начин да си признаеш?

— Да, но… Как бих могъл да забравя нещо такова?

— Трева и кой знае какво още, Док.

— Хайде сега, та аз не пуша много.

— О? Колко джойнта на ден, средно?

— Ъъъ… трябва да видя в дневника си…

— Слушай, случаят е възложен на Бьорнсен, само това ще кажа, и той ще разпита стотици от вас…

— От нас. С други думи, да го чакам да влезе направо през шибания ми прозорец.

— Според полицейските доклади в предишни случаи вратата ти нерядко е била барикадирана.

— Чела си досието ми? Пени, ама на теб наистина ти пука за мен! — изречено с поглед, замислен като признателен, но който всичките тези огледала наоколо, както осъзна Док, когато мерна отражението си, някак успяха да превърнат в кървясало блещене на поредния тревоман.

— Мисля да си взема сандвич. Ти искаш ли? Има с шунка, с агнешко и с телешко.

— Може просто Зеленчука на деня.

Док я изгледа как отива на опашката. В каква прокурорска игра се опитваше да го вкара? Искаше му се да й вярва повече, но браншът не прощаваше на никого, а животът в Ел Ей през психеделичните шейсет предоставяше толкова много аргументи в подкрепа на това, че не беше нужно човек да пали джойнт, за да ги търси, а седемдесетте не се очертаваха по-обещаващи.

Пени знаеше повече за случая, отколкото казваше на Док. Той познаваше достатъчно добре хитрините, до които прибягваха адвокатите, когато искаха да скрият дадена информация — предаваха си това знание един на друг, посещаваха съботно-неделни семинари в мотели в Ла Пуенте с единствената цел да усъвършенстват мазническите си умения, — и нямаше причина, уви, Пени да е изключение.

Тя се върна при масата със Зеленчука на деня, купчинка брюкселско зеле на пара в една чиния. Док започна да нагъва.

— Човече, бива си го! Ще ми подадеш ли табаското… ей, говорила ли си вече с някой от съдебните лекари? Приятелката ти Лагонда случайно да е хвърляла око на аутопсията на Глен?

Пени повдигна рамене.

— Лагонда описва ситуацията там като „много чувствителна“. Тялото вече е кремирано, само това ми каза и нищо друго. — Известно време тя гледа Док как яде. — Е, казвай как е на плажа — изрече с нискоискрена усмивка, която не вещаеше нищо добро. — „Жестоко“? „Психеделично“? Мацките — на линия, както винаги? О, я разкажи как са онези две красавици, с които те заварих оня път?

— Казах ти, човече, от джакузито беше, някой беше усилил помпите на макс и в един момент бикините мистериозно паднаха, никой не е правил нищо нарочно…

Както всеки друг път в последно време, и сега Пени намекваше за нередовните партьорки по палуване на Док, прословутите стюардеси Лурдес и Мотела, които обитаваха моминска квартира с размерите на палат в Гордита на Бийчфронт Драйв, обиталище, в което имаше сауна и басейн, и бар в средата на басейна, както и неизчерпаемо количество висококачествена трева, тъй като дамите бяха известни като контрабандистки на забранени продукти и вече, така се говореше, бяха натрупали несметни богатства в офшорни банкови сметки. И при все това, по време на почти всяка почивка между полетите, тласкани от някаква неизменна участ, те тръгваха по мрачните магистрали в най-затънтените кътчета на Ел Ей в търсене на отрепки, от които да се възползват.

— Ще се виждате ли пак скоро? — Пени гледаше да не го гледа в очите.

— Лурдес и Мотела — той зададе въпроса възможно най-внимателно — да не са Мацки под наблюдение при вас?

— Не толкова те, колкото приятелското им обкръжение напоследък. Ако по време на каквато и да е свързана с бикините им дейност ги чуеш да споменават по име единия или и двамата от двойката джентълмени, известни като Куки и Хоакин, би ли си го записал на нещо водоустойчиво и би ли ми казал после?

— Ей, ако си решила да излизаш с някой извън правната област, мога да те уредя. Ако си наистина отчаяна, аз съм винаги на линия.

Тя вече гледаше към часовника си.

— Предстои ми тежка седмица, Док, и се надявам да проявиш разбиране, освен ако не настъпи някой драматичен обрат в разследването.

Док тихичко изпя с фалцетен глас и толкова романтично, колкото бе по силите му, няколко такта от Wouldn’t It Be Nice.

Тя бе усвоила техниката да насочва лицето си в една посока, а очите — в друга, и в конкретния случай гледаше Док косо, с полузатворени клепачи и усмивка, в чийто ефект бе убедена.

— Ще ме изпратиш ли до офиса?

Пред Съдебната палата каза, сякаш току-що се бе сетила:

— Имаш ли нещо против да оставя нещо в съседната сграда — на Федералния съд? Изобщо няма да се бавя.

Не бяха направили и две крачки след прага на фоайето, когато към тях се присъединиха, или май по-точно ги обградиха, двама федерални в евтини костюми, на които малко слънце нямаше да им се отрази зле.

— Това са съседите ми — специален агент Флатуийд, специален агент Бордърлайн… Док Спортело.

— Да си призная, страшно ви се кефя, момчета, всяка неделя вечер, точно в осем, не пропускам епизод, честно!

— Дамската тоалетна беше натам, нали? — попита Пени. — След секунда се връщам.

Док я проследи, докато не изчезна от погледа му. Добре познаваше походката й, когато й се пикаеше, и сега не я виждаше. Определено нямаше да се върне след секунда. А на него пък му дадоха около секунда и половина, за да се подготви психически, преди агент Флатуийд да каже:

— Хайде, Лари, да си вземем по едно кафенце.

Любезно, но твърдо го насочиха към един асансьор и той за миг се зачуди кога ли ще запали джойнт отново.

Вече горе, любезно го подканиха с жест към кабинка със снимките на Никсън и Джей Едгар Хувър в рамка. Вкусът на кафето, поднесено в луксозни черни чаши с емблемата на ФБР в златно, не оправдаваше кой знае колко бюджета им за развлечения.

Доколкото Док можеше да се ориентира в ситуацията, и двамата федерални май бяха новодошли в града, вероятно право от столицата. Вече бе виждал известен брой от тези пратеници от Изтока, които пристигаха в Калифорния, очаквайки да се борят с бунтовните и екзотични местни жители, и или успяваха да запазят функциониращо защитното си силово поле от презрение до края на разпределението си, или с умопомрачителна скорост се озоваваха боси и напушени в натовареното си с билка уди и тръгваха накъдето ги понесе вълната. Средни варианти, изглежда, нямаше. Док трябваше да положи усилие, за да не си представи тези двамата като наци-сърфисти, обречени да повтарят една и съща сцена с падане от дъската в пълен с насилие, но забавен плажен филм.

Агент Бордърлайн бе извадил някаква папка и разглеждаше съдържанието й.

— Ей, какво е това там… — Док наклони глава, за да погледне, съвсем дружелюбно, в стил Роналд Рейгън. — Федерално досие? За моя милост? Леле, човече! Кариерен връх!

Агент Бордърлайн рязко затвори папката и я пъхна в купчина други такива върху една креденца, но Док успя да мерне размазана снимка, направена с телефото обектив, на която той е седнал на капака на колата си на някакъв паркинг, вероятно на „Томис“, държи в ръце огромен чийзбургер и разглежда съдържанието му с любопитство, всъщност направо рови вътре из слоевете кисели краставички, възголеми резени домат, маруля, люти чушки, лук, сирене и всичко останало, включващо и мляното телешко, добавено колкото да не е без хич — очевиден бонус за онези, които знаеха за навика на готвача Кришна да слага сред цялото това изобилие и срещу петдесет цента отгоре джойнт, увит във восъчна хартия. Началото на тази традиция било поставено в Комптън преди години и тя бе стигнала до „Томис“ най-късно през лятото на 68-а, когато Док в часовете на глад след една демонстрация срещу плановете на Ен Би Си да спре „Стар Трек“ се бе присъединил към конвой от гневни фенове със заострени гумени уши и униформи на Звездния флот, канещ се да скочи (както изглеждаше) право от булевард „Бевърли“ в дълбокия Ел Ей след един рязък завой към отрязък от града, сгушен между магистралите „Холивуд“ и „Харбър“, където той за първи път зърна на ъгъла между „Бевърли“ и „Коронадо“ бургер-пъпа на вселената…

— Какво викаш? Нещо се унесох.

— Лигата ти омаза бюрото. А и не трябваше да виждаш тази папка.

— Чудя се само дали имате копия, понеже обичам да имам винаги снимка подръка, в случай че някой ми поиска автограф.

— Вероятно знаеш, че в последно време — започна агент Флатуийд — почти цялата енергия на този офис отива за разследване на черни националистически групи на омразата. Беше ни обърнато внимание, че неотдавна си бил посетен от известен черен мъж с бунтовно затворническо минало, който нарича себе си Тарик Халил. Нормално беше да ни се стори любопитно.

— Важна е и хронологията — престори се, че обяснява агент Бордърлайн. — Халил те посещава на работното ти място, на следващия ден някой убива негов познат от затвора, който е познат и на нас, Майкъл Улфман изчезва, а теб те арестуват като заподозрян.

— Но след това ме пускат, не забравяйте тази част. Вие говорихте ли вече с Бигфут Бьорнсен по въпроса? В него са всички материали по случая, разполага с много повече информация, отколкото аз ще имам някога, а и ще ви е кеф да си говорите с него, много е интелигентен.

— Нетърпението, което лейтенант Бьорнсен проявява към федералните си колеги, е широко известно — агент Бордърлайн вдигна очи, прекратявайки високоскоростното си четене на някаква друга папка — и по всяка вероятност сътрудничеството му ще е ограничено. Ти, от друга страна, може да знаеш работи, които той не знае. Като например нещо за двете служителки на „Кахуна Еърлайнс“ — госпожица Мотела Хейууд и госпожица Лурдес Родригес.

За които и Пени го бе попитала по-рано днес. Какво странно и направо неземно съвпадение.

— Хубаво, ама какво общо имат младите дами с вашето КОРАЗПРО[28] във връзка с Черните националисти? Не е свързано, надявам се, с това, че и двете са с неанглосаксонски произход…

— Обикновено — каза агент Флатуийд — ние задаваме въпросите.

— Ясно ми е, пичове, обаче ние с вас работим в същия бранш, не е ли така?

— Не е нужно и да ни обиждаш.

— Защо просто не споделиш с нас какво ти каза господин Халил, когато те посети онзи ден — предложи агент Бордърлайн.

— О. Няма как, понеже е клиент и разговорът ни беше конфиденциален. Съжалявам.

— Ако има връзка със случая Улфман, ще си позволим да не се съгласим.

— Жестоко, но едно не ми е ясно, ако в офиса сте толкова концентрирани върху Черните пантери и борбата срещу хората на Рон Каренга, с какво толкова е интересен Мики Улфман на ФБР? Да не би някой да е играл на „Монополи“ с федерални пари за жилищно строителство? Не, едва ли е това, щото тук, в Ел Ей, такова животно няма. Какво може да е тогава, чудя се?

— Не можем да коментираме — отвърна агент Флатуийд със самодоволно изражение и както се надяваше Док, с приспани от нарочната му стрелба напосоки подозрения.

— О, чакайте малко, сетих се. След като изтекат двайсет и четири часа, случаят официално започва да се води като отвличане, независимо от щата, та явно вие, пичове, си мислите, че това е операция на Пантерите — отвлекли са Мики в подкрепа на някакво политическо искане, а и за да се уредят с нелоша сумичка при откупа.

При което двамата федерални, сякаш не можеха да направят друго, се спогледаха нервно, издавайки се, че най-малкото са обмисляли тази версия като уж официално обяснение.

— Ами, кофти тръпка и така нататък, искаше ми се да мога да помогна, но този тип Халил не ми остави дори телефонния си номер, знаете колко безотговорни са понякога тези хора. — Док се изправи и изгаси цигарата си в останалото му феберейско кафе. — Предайте на Пени, че е жестоко, дето се е сетила да ни събере така, о, и още нещо — може ли да бъда откровен за малко?

— Разбира се — отвърнаха агентите Флатуийд и Бордърлайн.

Док започна да щрака с пръсти и тръгна към вратата под акомпанимента на четири такта от Fly Me to the Moon, които изпя почти правилно, след което добави:

— Знам, че Директорът си пада по черните пишки, и се надявам да намерите Мики, преди да започнат да се случват разните му там затворнически практики.

— Не иска да сътрудничи — измърмори агент Бордърлайн.

— Не ни забравяй, Лари — извика агент Флатуийд. — Помни, че като информатор на КОРАЗПРО можеш да изкарваш по триста долара месечно.

— Няма да забравя. А вие предайте много поздрави на Лю Ърскин[29] и останалите.

Докато слизаше с асансьора обаче, притесненията на Док бяха свързани само с Пени. Ако едничката й разменна монета беше това, да го продаде на федералните, значи със сигурност бе загазила сериозно. Но колко сериозно и кой я държеше? Първата възможна връзка, за която се сети, бе, че и федералните, и областните ченгета се интересуват от стюардесите Лурдес и Мотела и техните приятели Куки и Хоакин. Даа, най-добре да поразучи въпроса колкото е възможно по-скоро, защото освен всичко друго, момичетата току-що се бяха върнали от Хаваите и вероятно бяха донесли със себе си висококачествена трева.

Междувременно хора откъде ли не докладваха, че са забелязали Мики. Да краде филе миньон в индустриални количества от секцията с месни продукти в „Ралфс“ в Кълвър Сити. Да обсъжда нещо важно в Санта Анита с човек на име Шорти или Спийди. Или и двете едновременно в зависимост от разказвача. Да гледа стар епизод на „Нашествениците“ с испански дублаж в бар в Лос Мочис и трескаво да си води бележки. Да пие във ВИП зони от Хийтроу чак до Хонолулу безразсъдни и невиждани от времето на Сухия режим комбинации от вино и уиски. Да моли по време на антивоенни демонстрации в Района на залива всякакви въоръжени пазители на реда да го освободят от мъките му. Да употребява пейот в Джошуа Трий. Да се понася в ореол от почти непоносима за очите светлина към космически кораб с извънземен произход. И така нататък. Док започна да събира всички тези доклади в отделна папка с надеждата, че няма да забрави къде я е сложил.

Един късен следобед на излизане от работа той забеляза, че на паркинга стои висока и слаба блондинка в компанията на също толкова познато изглеждаща сладурана от Ориента. Да! Двете млади дами от студиото за масажи „Планетата на мацките“!

— Ей! Джейд! Бамби!

Момичетата хвърлиха по един параноичен поглед през привлекателно голо рамо и се шмугнаха в някаква „Импала“ по дизайн на Харли Ърл, която изсвистя от паркинга и отпраши в посока запад по „Импириъл“. Без да приема това твърде лично, Док се прибра обратно вътре и отиде при Петуния, която с укорително поклащане на главата му връчи брошурка на „Специалитета на лизача“ от масажно студио „Планетата на мацките.“

— О. Това ли? Мога да обясня…

— Мрачна и самотна работа — промърмори Петуния, — но все някой трябва да я върши, нещо от този род, нали? О, Док.

На гърба на брошурата имаше текст, написан с четка и с готин розов лак за педикюр: „Разбрах, че са те пуснали. Трябва да се видим, имам да ти казвам нещо. Уикендите работя в клуб «Азиатик» в Сан Педро. Мир и любов, Джейд. П.С. — Пази се от Златния зъб!!!“.

Е, и Док не би имал нищо против да размени някоя и друга дума с тази Джейд, още повече че като се има предвид, че бидейки последният човек, с когото бе говорил в „Планетата на мацките“, преди да изпадне, както би се изразил Джим Морисън, „в безсъзнателност“, тя като нищо можеше да има пръст и в натопяването на невнимателния му задник за отвличането на Мики Улфман и убийството на Глен Чарлок.

И така, понеже отдавна ги знаеше като редовни посетителки на клуб „Азиатик“, той се отправи директно към плажното имение на Лурдес и Мотела, които, както се оказа, тази вечер планираха посещение не къде да е, а в същото крайбрежно заведение за среща с настоящите си любовници Куки и Хоакин, лица под наблюдение от страна на ФБР: възможност за Док да разбере защо федералните проявяват такъв интерес към тях, но и край на надеждите му за гарнирана с наркотици тройка с момичетата, на която, както пееше Фатс Домино, „не й е било писано“ — никаква изненада с оглед на предишния му опит с тези двете.

— Нещо против да дойда с вас?

Мотела го изгледа скептично.

— Тези сандали уараче са на границата, панталоните клош стават, но дрехите нагоре трябва да се пипнат. Ела да видим — и го заведе в дрешник, пълен с парцали, от който Док грабна първата изпречила се пред очите му хавайска риза с нарисувани на нея папагали в психеделични цветови комбинации, някои от тях видими само на ултравиолетова светлина, крещящи дори по стандартите на папагалските общности, където екстравагантните тонове на перата не бяха рядкост, и хибискуси, които човек трябваше само да помирише, за да се отправи на назален ЛСД трип, плюс вълни в суперяко фосфоресцентно зелено. Както и един много жълт лунен сърп. И момичета с обръчи хула и големи цици.

— Можеш да си сложиш и тези — тя му връчи гердан с любовни мъниста от безмитния магазин на „Кахуна Еърлайнс“, който отваряше на борда, когато самолетът навлезеше в международно въздушно пространство, — но ще трябва да ми ги върнеш.

— Ааххх! — от банята се разнесе крясъкът на забилата нос в огледалото Лурдес. — Снимка: НАСА!

— Това е от осветлението — побърза да отбележи Док. — Изглеждате чудесно, момичета, наистина чудесно.

Така си беше и малко по-късно, нагиздени в еднакви рокли от магазина на „Дайнъсти“ в хонконгския „Хилтън“, момичетата, всяка хванала Док подръка, излязоха на пътеката пред дома им, където, заключен в гараж с прашасал прозорец, през мътното старо стъкло сияеше като в блян оригинален стар оубърн във вълшебно черешовочервено, кестеняв отвътре, с облицовка от орехово дърво и регистрационна табела, на която бе изписано LNM WOW.

Докато се носеха по магистралите „Сан Диего“ и „Харбър“, безгрижните стюардеси изредиха на Док цял списък с качества на Куки и Хоакин — обикновено изключваше някъде по средата на такива рецитали, но тъй като любопитството на ФБР, свързано с момчетата, бе събудило и неговото, той сметна за редно да изслуша сегашния докрай. А и така не му се налагаше да мисли за ненужно самоубийствения начин, по който Лурдес караше оубърна.

По радиото звучеше старо и златно парче на „Дъ Бордс“, в което роккритиците бяха забелязали влияние от „Бийч Бойс“:

Може и да съм халюцинирал,

бях на светофара и тя викна „Айде!“.

Кажи ми, как да откажа на осемнайсе —

годишно коте в Гран Туризмо Омолгато?

Потеглихме на север под светлините

на Топан-га,

гуми пушат и свистят,

а под капака на мустанга

427: двигателят мечта

[Преход]

Скара до скара, чак до

Лео Карило [духов пасаж],

все така чак до Пойнт Мугу —

един Мустанг и едно сладко Омолгатууу

се надпреварват покрай океана

луди глави в бързи коли у-у-у.

Трябваше да заредя, когато отбих от „Сан

Диего“, стрелката

е на „празно“ от десет мили

вече,

и ето виждам я как маха

аста луего

с чиста

Калифорнийска усмивка

Док се опита да чуе инструменталния брейк и въпреки че духовата секция вкарваше едни приятни хармонии в стил мариачи точно на „Лео Карило“, май на тенор-саксофона не беше Кой Харлинджън, а просто някой друг специалист по едно- и двунотните сола.

Кофти тръпка на гребена на вълната, по-тъжен

едва ли съм бил,

Но ето че чувам пак рева на понтиак

И какво виждам на седалката до

нея,

Яркочервена туба с бензин…

Потеглихме обратно, пак покрай

Лео Карило [същият духов пасаж],

скара до скара, чак до Малибу,

Един Мустанг и едно сладко Омолгатууу,

в надпревара покрай океана,

луди глави в бързи коли у-у-у…

Момичетата подскачаха на предните седалки, пищяха „¡А тода мадре!“ и „К’во става, мацка!“, и тъй нататък.

— Куки и Хоакин са тоооолкова яки — Мотела беше във възторг.

— Сегуро, есе!

— Всъщност исках да кажа Куки, Хоакин не мога да го коментирам все пак.

— Я кажи, Мотела.

— Ууу, можеш ли да си представиш какво е да си легнеш с някой, на чието тяло е татуирано чуждо име?

— Мога, освен ако, разбира се, дейностите в леглото не се изчерпват с четене — промърмори Лурдес.

— Дами, дами! — Док се престори, че ги разтървава, все едно е Моу и им казва: „Всички да отстъпят!“[30].

Док разбра, че Куки и Хоакин са бивши военни, наскоро върнали се най-накрая обратно в Света от Виетнам, макар че по всичко изглеждаше, че продължават да изпълняват важни мисии, защото се оказа, че точно преди да се приберат, надушили някаква откачена схема, включваща пренасянето на контейнери, пълни с щатска валута, или поне така се говорело, в Хонконг. По принцип трафикът на долари в рамките на страната може да ти осигури немалко години в пандиза, но щом парите са в международни води, обяснили им техни познати майстори на празните приказки, ситуацията ще е съвсем друга.

Двамата се материализирали по време на един полет на Лурдес и Мотела до Кай Так, толкова изтрещели в резултат на коктейл от хапчета „Дарвон“, амфети, бира „Пи Екс“, виетнамска трева и кафе от летището, че били значително неспособни да водят нормален разговор между пасажери, и се случило така поне според разказа на дамите, че щом светлините за коланите изгаснали, Лурдес и Хоакин и съответно Мотела и Куки се озовали в две съседни тоалетни, където се изчукали зверски. Палуването продължило и по време на престоя на момичетата в Хонконг, като паралелно с това контейнерите с валута ставали все по-неоткриваеми, както и невероятни, въпреки че Куки и Хоакин положили усилия, доколкото паузите в забавлението им позволявали, да се опитат, макар и с гаснещо желание, да ги намерят.

Клуб „Азиатик“ беше в Сан Педро, точно срещу остров Терминал, и предоставяше филтриран изглед към моста „Винсънт Томас“. Нощем изглеждаше като покрит от нещо по-дълбоко от сянката — зрително изражение на сливането на дошли от всички краища на Азиатско-Тихоокеанския регион безчет пориви за скришно въртене на бизнес.

Чашите зад бара, които в друг тип заведение щяха да имат прекалено заслепителен ефект, тук светеха с леко опушеното сияние на образи от евтин черно-бял телевизор. Сервитьорки в ципаота от черна коприна и щампи на червени тропически цветове се носеха из пространството на високи токчета и сервираха питиета във високи чаши, украсени с истински орхидеи, резенчета манго и пластмасови сламки в ярък аквамарин, наподобяващи бамбук. Клиентите, седнали около масите, ту се накланяха един към друг, ту се отдръпваха бавно и ритмично като подводни растения. Редовни посетители пиеха шотове горещо саке, разредени с ледено шампанско. Във въздуха се носеше гъста мъгла, разпръсквана от лули за опиум и бонгове за канабис, а също така и от карамфилови цигари, малайзийски черути и популярните „Куул“: малки огнища на съзнание, пулсиращи тук по-ярко, там по-слабо в мрака. На долния етаж — в различни ниши, скрити от мънистени завеси и за радост на всички, които продължаваха да изпитват носталгия по Макао и удоволствията от улица „Фелисидад“, — течеше денонощна игра на Фан-Тан за избрани; играеха се и маджонг и го, където едно камъче беше равно на долар.

— Док, приятелю — предупреди го Мотела, докато се настаняваха в сепаре, тапицирано с дамаска с тигров десен в лилаво като от лак за нокти и в ярко керемидено, — запомни, че тази вечер плащаме аз и Лурдес, така че само евтин алкохол и нищо, което сервират с малко чадърче.

Никакъв проблем за Док, особено с оглед на нискодоходното му положение.

Куки и Хоакин се появиха точно в момента, в който музикантите се впуснаха в изпълнението на енергична версия на People Are Strange (When You’re a Stranger) на „Дорс“; носеха широкополи шапки тип „Панама“, дизайнерски очила менте, цивилни костюми, купени от някой щанд в „Кайзър Истейтс“, Коулун, и се отправиха с бавни танцови стъпки — по една на такт — и вдигнати във въздуха показалци към тихите дълбини на клуба.

— Хоакин! Куки! — извикаха момичетата. — Олеле! Колко яко! Направо сте жестоки!

И тъй нататък.

Макар че не бяха много мъжете, които са дотам доволни от живота си, че да не оценят такова публично отдаване на почит, Док забеляза как Хоакин и Куки се споглеждат и всеки си мисли за другия, ебаси, човече, тоя как го прави?

— Може да ни се наложи да се ометем от тук, ме шери — избоботи Куки и зарови ръка в афрото на Мотела, след което получи от нея целувка със значителна продължителност.

— Нищо лично — добави Хоакин, — просто ни изскочи нещо като неочаквано пътуване по работа — и притисна Лурдес в още по-страстна прегръдка, която бе прекъсната от всеизвестна бас-линия на скритата в една горичка от палмови дръвчета банда.

— Добре тогава! — Мотела сграбчи вратовръзката на Куки, на която бе нарисувана пищна тихоокеанска лагуна в психеделични цветове. — Да лягаме!

На Хоакин му отне не по-малко от две секунди, за да изчезне под масата.

— Това какво беше? — попита Лурдес, без да се издава, че е притеснена.

— Някаква психологическа мизерия от ’Нам — обясни Куки, докато се отдалечаваше от тях с танц, — прави го всеки път, когато някой изрече думите.

— Всичко е наред, хора — обади се Хоакин, който бе прекарал войната в опити да изкара пари и не би познал зоната за приземяване дори и ако тя скочеше и започнеше да обстрелва задника му с ракети. — Тук долу ми харесва — нямаш нищо против, нали, ми амор?

— Не, тъкмо ще мога да си представя какво е да излизаш с някой наистина нисък — каза го със скръстени ръце и сияйна усмивка, която в единия си край май беше леко по-извита нагоре, отколкото в другия.

Към Док се понесе малка и перфектна азиатска пеперуда, облечена в униформата на клуба, която след оглед отблизо се оказа Джейд.

— Няколко господа там — измърка тя — изгарят от нетърпение да се срещнат с тези две момчета тук, и то до такава степен, че раздават двайсетачки наляво и надясно.

Хоакин подаде глава изпод покривката.

— Къде са? И ние ще подкупим някой, и ще сме с двайсет долара напред.

— Четиресет — поправи го Лурдес.

— Обикновено това работи — включи се Мотела, която се бе върнала на масата с Куки, — само дето тук всички ви познават, а и като гледам, въпросните господа идват насам.

— Мамка му, това е Блонди-сан — каза Куки. — Изглежда ли ви бесен? На мен ми се струва бесен.

— Нее — отвърна Хоакин, — не е бесен, но не мога да кажа същото за партнера му.

Блонди-сан носеше руса перука, която не би заблудила ничия абуелита в Южна Пасадена, и черен бизнес костюм, ушит по далечно свързана с мафията кройка… Тотално нагърмял се, пуснал зъл поглед и пушещ цигара след цигара от някаква евтина японска марка, до него вървеше един бияч от якудза на име Ивао, духовната чистота на чийто дан отдавна бе компрометирана от вкуса му към раздаване на непредизвикани ритници — в момента очите му оглеждаха обстановката, а лицето му се бърчеше от мисловното усилие да разбере кой от присъстващите ще е първата му мишена.

Док не обичаше да вижда толкова объркани хора. На всичко отгоре, колкото по-дълбоко Куки и Хоакин потъваха в разговора си с Блонди-сан, толкова по-малко внимание обръщаха на Лурдес и Мотела, от което дамите направо полудяваха и ставаха все по-уязвими за така любимите им грандиозни емоционални мъки. Нищо тук не вещаеше добро.

Горе-долу по това време Джейд се появи отново.

— Знаех си, че си ти — каза Док, — не че сме имали кой знае какъв контакт очи в очи. Получих бележката ти в офиса, но защо се чупи така? Можехме да се помотаем, да запалим…

— Заради онези нещастници в „Баракуда“-та, които почнаха да ни следят още от Холивуд. В смисъл можеше да са всякакви и не искахме да ти навличаме още повече неприятности на главата, та затова се направихме, че сме там заради инжекциите с B12, а като те видяхме, нещо се стреснахме, тресна ни параноята и се разкарахме.

— Надявам се, че не се опитваш да си поръчаш Сингапурски слинг — намеси се Мотела, — няма да ти мине номерът.

— Съученици сме, разказваме си спомени от бала, от часовете по геометрия, споко, Мотела.

— И къде е това училище, в Техачапи?

— Ооох — чу се откъм Лурдес.

Момичетата се изнервяха и силните питиета не помагаха особено за настроението им.

— Ще те чакам отвън — прошепна Джейд и високите й токчета я отнесоха нанякъде.

Почти пълното отсъствие на светлина вероятно беше нарочно решение, чиято цел бе да създаде атмосфера на ориенталска интрига и романтика на паркинга, но и го правеше да изглежда като местопрестъпление в очакване на поредното злодеяние. Док забеляза един файърфлайт кабрио от 56-а, който май едва-едва дишаше, сякаш се бе състезавал, за да дойде дотук, и тъкмо се чудеше как възможно най-дискретно да повдигне капака и да огледа двигателя му, когато Джейд дойде.

— Нямам много време. Тук сме на територията на Златния зъб и не е разумно за което и да е момиче да си има проблеми с тези пичове.

— Това същият Златен зъб ли е, онзи, от който пишеше да се пазя в бележката? Какво е, някаква група ли?

— Де да беше — тя направи жест, с който каза: устата ми е заключена.

— Да разбирам ли, че няма да ми кажеш повече от „пази се“?

— Не. Всъщност исках да ти кажа колко съжалявам. Страшно зле се чувствам заради това, което направих…

— А то… какво беше?

— Не съм предателка! — извика тя. — Ченгетата ни казаха, че няма да повдигат обвинения, ако те оставим на местопрестъплението, тъй като вече знаеха, че ще си там, и си казах, какво толкова, но явно съм се панирала и честно, Лари, наистина много съжалявам.

— Викай ми Док и няма проблем, Джейд, наложи им се да ме пуснат и сега само ме следят навсякъде. Ето.

Той извади кутия с цигари, тупна я върху опакото на дланта си, подаде й я, тя си взе една, запалиха.

— Оня пагон — каза тя.

— Сигурно имаш предвид Бигфут.

— Не му е чиста работата.

— Той случайно да се е отбивал в студиото ви?

— От време на време, и то не както правят ченгетата — в смисъл не е очаквал нищо безплатно. Ако е получавал пари отнякъде, било е направо от господин Улфман.

— Ами, не го приемай лично, но самият Бигфут ли ме качи на Буенас Ночес Експреса, или беше възложил задачата на друг?

Тя повдигна рамене.

— Това съм го изпуснала, с Бамби бяхме толкова изплашени от цялата онази бригада от бабаити, че се разкарахме възможно най-бързо.

— А всичките онези нацита от затвора, които е трябвало да пазят гърба на Мики?

— Бяха плъзнали навсякъде, после изведнъж изчезнаха. Жалко. Бяхме се превърнали в нещо като Пи Екс[31] за тях, даже се бяхме научили да ги различаваме един от друг.

— И до един се изпариха? Това преди или след началото на купона?

— Преди. Като при набег, ако ме разбираш — всеки знае кога ще се случи. Разкараха се и остана само Глен, той беше единственият, който… — млъкна, все едно се опитваше да си спомни точната дума — … остана. — Хвърли цигарата си на асфалта и я смачка с острия връх на обувката си. — Виж сега… един човек иска да говори с теб.

— Искаш да кажеш, че трябва да се махна оттук много бързо.

— Не, той мисли, че можете да си помогнете един на друг. Ново лице е, дори името му не знам, знам само, че е загазил.

Тя се прибра обратно вътре.

От крайбрежните мъгли, в които тази част от града нерядко тънеше, изникна нова фигура. Док не беше от най-плашливите, но в този момент му се прииска да не беше оставал тук. Разпозна типа от полароида, който му бе дала Хоуп. Кой Харлинджън, току-що завърнал се от следващия свят, където смъртта заедно с другите странични ефекти беше унищожила всички останки от усета за стил на тенор-саксофониста след свръхдозата и в резултат на това той сега носеше бояджийски гащеризон, розова петдесетарска риза с копчета, тясна, черна плетена вратовръзка и древни каубойски ботуши.

— Здрасти, Кой.

— Бих дошъл до офиса ти, човече, но си рекох, че там може да ме засече някое неприятелско око.

На Док му бе нужна слухова тръба, защото на фона на всичките сирени и сигнали от пристанището Кой говореше с почти недоловим наркомански шепот.

— Тук в безопасност ли си?

— Дай да я запалим и да се преструваме, че сме тук, за да я изпушим.

Азиатска индика, силно ароматна. Док се подготви за стабилно напушване, но вместо това се озова в периметър от яснота, който бе труден за напускане. Огънчето в края на джойнта се губеше в мъглата и цветът му непрекъснато се менеше от оранжев на наситенорозов и обратно.

— Водя се мъртъв — каза Кой.

— Но се носи слух, че не си.

— Не е кой знае каква новина. Да съм мъртъв е част от работния ми профил. Това правя.

— За хората от клуба ли работиш?

— Не знам. Може би. Най-малкото тук идвам да си взема чека.

— Къде си отседнал?

— В къща в каньона Топанга. На една група, за която свирех — „Бордс“. Но никой от тях не знае, че това съм аз.

— Как е възможно?

— Дори когато бях жив, не знаеха, че съм аз. „Саксофонистът“, или иначе казано — сесийният музикант. Освен това в последните години се смени доста народ, в смисъл членовете на „Бордс“, с които свирех, вече ги няма, имат си други групи. Най-много един-двама от стария състав да са останали и всички страдат или май са благословени с тежка тревоманска памет.

— Говори се, че си гушнал букета след лош хероин. Още ли се боцкаш?

— Не. Господи. Не, вече съм чист. Бях на едно място близо до… — последва дълго мълчание и взиране в пространството, докато Кой се чудеше дали не е казал прекалено много и как да разбере какво още знае Док. — Всъщност ще съм ти благодарен, ако…

— Няма проблем — каза Док, — и без това не те чувам добре, как бих могъл да говоря за това, което не чувам?

— Факт. Исках да те видя за нещо.

На Док му се стори, че долавя някаква особена нотка в гласа на Кой… не точно обвинителна, но при все това включваща Док в общата картинка на голямата несправедливост.

Док погледна към непостоянно видимото лице на Кой, капчиците кондензирана мъгла по брадата му блестяха на светлините от клуб „Азиатик“ като милион отделни ореола във всички цветове на спектъра, и осъзна, че независимо от това кой на кого би могъл да помогне в цялата тази ситуация, към Кой трябваше да се подходи по-леко.

— Извинявай, човече. С какво мога да ти помогна?

— Не е нещо сложно. Просто се чудех дали би могъл да провериш едни хора. Жена и малко момиче. Да видиш дали са добре. Нищо повече. Без да им казваш за мен.

— Къде живеят?

— Торънс.

Той му подаде лист с адреса на Хоуп и Аметист.

— Това е съвсем близо, може даже да не ти искам пари за пътни.

— Даже не е нужно да говориш с тях, само виж дали още живеят там, какви коли са паркирани пред къщата, кой влиза, кой излиза, има ли полицаи в картинката, всякакви подробности, които ти се сторят интересни.

— Разбрано.

— Не мога да ти платя сега.

— Когато можеш. Когато и да е. Освен ако не си от онези, които вярват, че информацията е пари… ако е така, може ли да ти задам…

— Като имаш предвид, че или не знам, или ще се простя със задника си, ако ти кажа, питай.

— Да си чувал за Златния зъб?

— Разбира се. — Това колебание ли беше? Каква пауза може да се счита за прекалено дълга? — Лодка е.

— Уу-жасно интересно — Док повече го изпя, отколкото изговори, както правят калифорнийците, когато искат да покажат, че нещо изобщо не е интересно. Откога хората трябваше да се пазят от лодки?

— Сериозно. Голяма шхуна, май така я бяха описали. Внася и изнася разни работи от страната, но никой няма желание да говори какви точно. Русият японец с другарчето здравеняка — той ще знае.

— Защото?

Вместо да отговори, Кой кимна мрачно в посока зад рамото на Док, отвъд паркинга, към улицата покрай основния канал и пристанището. Док се обърна и му се стори, че вижда как там се движи нещо бяло. Но в прииждащата мъгла всичко изглеждаше нереално. Когато стигна до улицата, вече нямаше нищо за гледане.

— Тя беше — каза Кой.

— Откъде знаеш?

— Видях я да влиза в пристанището. Пристигнахме по горе-долу едно и също време.

— Не знам какво видях.

— И аз. Да ти кажа, изобщо не искам и да знам.

Док се върна в клуба, където светлините май бяха минали в по-ултравиолетов режим, защото папагалите на ризата му се размърдаха, запърхаха, започнаха да крякат и може би дори да говорят, макар че това можеше да е и от тревата. Междувременно, Лурдес и Мотела бяха започнали да се държат съвсем лошо и бяха решили да си организират бой по двойки с две от момичетата на местните гангстери, като за тази цел сервитьорите и сервитьорките, оттеглили се на полувидими позиции, бяха разместили няколко маси и освободили пространство, а клиентите подвикваха окуражаващо. Имаше разкъсани дрехи, развалени прически, разголена кожа, редица хватки и изплъзвания със сексуален подтекст — обичайното очарование на женската борба. Куки и Хоакин бяха още улисани в разговора с Блонди-сан. Здравенякът Ивао беше зает да гледа момичетата. Док се приближи така, че да може да чува.

— Току-що имах конферентна връзка чрез сателит с партньорите — казваше Блонди-сан — и най-добрата оферта е три на парче.

— Май ще се върна в армията — измърмори Хоакин. — Там само от бонусите ще изкарам повече, отколкото от това.

— Нещо се е разчувствал — обади се Куки. — Приемаме.

— Ти приемаш, ѐсе, аз — не.

— Не е нужно да ти напомням — заговори Блонди-сан със зловещо весел глас, — че става дума за Златния зъб.

— Най-добре да не ядосваме Златния зъб — съгласи се Куки.

— Кааа-рахо! — дойде значително забавената реакция на Хоакин, — Кво правят тея мацки там?

Седем

На следващата сутрин Док се обади на Санчо и го попита дали е чувал за лодка на име „Златният зъб“.

Санчо стана странно уклончив.

— Преди да съм забравил — това на пръста на Джинджър в последния епизод диамантен пръстен ли беше?

— Сигурен ли си, че не си…

— Ей, не бях на нищо, просто не се виждаше много ясно. А какво ще кажеш за милите очички, с които гледаше Скипър? Дори не знаех, че ходят.

— Това съм го пропуснал — каза Док.

— Все си мислех, че ще се вземат с Гилигън.

— Нее, нее — Търстън Хауъл III.

— Стига де. Той никога няма да се разведе с Лоуви[32].

Възцари се осезаемо неловка тишина, защото и двамата осъзнаха, че целият разговор може да се приеме за кодирано обсъждане на отношенията между Шаста Фей, Мики Улфман и невероятно, но все пак — самия Док.

— Защо те питам за тази лодка — заговори най-накрая Док. — Ами, защото…

— Окей, виж сега — прекъсна го Санчо, — ти нали знаеш за яхтеното пристанище в Сан Педро? Там има едно рибно ресторантче, казва се „Кофел-нагел“, дай да се видим там за обяд. Ще ти разкажа, каквото мога.

Съдейки по миризмата, която го удари, щом прекрачи прага, Док не би сложил „Кофел-нагел“ сред здравословно ориентираните заведения за морска храна. Клиентелата, от друга страна, не се поддаваше толкова лесно на анализ.

— Не са точно новобогаташи — опита се да обясни Санчо, — по-скоро са новозадлъжнели. Всичко, което притежават, включително яхтите им, е купено с кредитни карти от институции по места като Южна Дакота, където кандидатстваш, като попълваш задната страна на кутийка кибрит. — Проправиха си път през яхтсмените, разположили се на маси, направени от капаци на люкове, обработени с „Варатан“, и стигнаха до сепаре до единия от прозорците в дъното с изглед към водата. — Кофелът е мястото, на което водя най-специалните си клиенти, а и мисля, че гледката ще ти хареса.

Док погледна през прозореца.

— Това, което си мисля, ли е?

На врата на Санчо висеше допотопен далекоглед от Втората световна. Той го свали и го подаде на Док.

— Запознай се с шхуната „Златният зъб“ от Шарлот Амали.

— Къде е това?

— Вирджинските острови.

— Бермудският триъгълник?

— Близо до него.

— Солиден съд.

Док огледа елегантните изчистени, но и някак — как по-точно да ги определим? — нечовешки черти на „Златният зъб“, видя, че всичко блести някак нарочно, че антените и обтекателите на РЛС са повече от нужния на една лодка брой, че никъде не се вее националният флаг на която и да било държава, че откритата палуба е покрита с тиково дърво или може би махагон и вероятно не е предназначена за разпускане с въдица и бира в ръка.

— Има навика да се появява без предупреждение в средата на нощта — каза Санчо, — без светлини, без радиотрафик. Случвало се е местни изтънчени персони, убедени, че визитите на яхтата са свързани с наркотиците, да се мотаят с надежда около нея в продължение на ден-два, след което обаче се отказвали и си тръгвали, мърморейки нещо за „заплаха“. От кого, никога не ставало ясно. Началникът на пристанището бил станал топка от нерви, сякаш някой го принуждавал да се откаже от всички такси за временно отбиващите се съдове, и всеки път, когато радиоприемникът се включвал, скачал стреснато.

— И коя голяма мафиотска риба притежава това нещо? — на Док му се стори уместно да попита.

— В интерес на истината, обмисляхме да наемем теб да разбереш.

— Мен?

— Не се стигна до окончателно решение.

— Мислех, че вие ги умеете тия неща, Санч.

От години Санчо следеше внимателно яхтменската общност на Южна Калифорния и нейните съдове и в началото изпитваше неизбежната класова омраза, която плаващите красавици пораждаха у всички със средни доходи, но отношението му след известно време еволюира до фантазии за това как навлиза в тези среди с някой друг, може би Док, и с лодка, може би някой малък платноход клас „Снайп“ или поне „Лидо“.

В един момент откри, че фирмата му „Харди, Гридли и Чатфийлд“ се вълнува страшно, до степен на отчаяние от „Златният зъб“, и то от немалко време. Застрахователната й история беше истинско упражнение по мистификация, което караше шашардисаните чиновници, а и партньорите, да се обърнат най-често с крясъци към коментатори от деветнайсети век, като Томас Арнолд[33] и Теофилус Парсънс. Пипала от грях и желание, а също така и от онази странна, обвързана със света карма, без която морското право е невъзможно, бяха плъзнали из всички области на тихоокеанската плавателна култура и обикновено не беше нужно повече от съвсем малка част от седмичния бюджет за развлечения на фирмата, инвестиран в шепа внимателно подбрани барове от марината, за да бъде извлечена нужната информация от нощни приказки, от разкази за Таити, Муреа, Бора-Бора, от небрежно споменати имена на моряци мошеници и легендарни плавателни съдове и това, което се е случило или пък е могло да се случи на борда им, което продължава да витае из каютите, което е неотмъстена карма в очакване на своето време.

— Казвам се Хлоринда, какво ще желаете — сервитьорка, облечена в комбинация от елек неру и риза с хавайски щампи, дълга толкова, колкото да мине за минирокля, и с излъчване, неспособно да изостри ничий апетит.

— Обикновено си поръчвам „Адмиралското луау“ — на Док му се стори, че Санчо неочаквано е станал неуверен, — но днес май ще си взема хляб с аншоа като за начало, а за след това, ъъъ, филето от скат, а него дали ще може да го изпържите в бирена панировка?

— Стомахът си е твой. А за теб, приятелче?

— Ммм! — Док прегледа менюто и каза: — Толкова много вкуснотии! — докато Санчо го риташе по кокалчето под масата.

— Ако мъжът ми се осмели да опита което и да е от тия лайна, направо го изхвърлям през прозореца заедно с всичките му албуми на „Айрън Бътърфлай“.

— Никак не е лесно — Док реши да не губи време. — Тогава нека са крокетите от медуза със сос терияки и да кажем, троваторе от змиорка[34]?

— А за пиене, господа? За ваше добро ще е да сте на черешата, когато ви сервирам тези неща. Препоръчвам ви „Текила Зомби“, действа доста бързо — рече и се оттегли с намръщена физиономия.

Санчо не откъсваше очи от шхуната.

— Виж, проблемът с този съд е, че човек не може да намери никаква информация за него. Хората се отдръпват, сменят темата, даже, честно, стават зловещи, отиват до тоалетната и повече не се връщат. А името й всъщност не е „Златният зъб.“

Не, оригиналното й име било „Съхранена“ след чудотворното й спасение от огромна експлозия на нитроглицерин през 1917 г. в Халифакс[35], която помела почти всичко останало, и кораби, и души. „Съхранена“ била канадска риболовна шхуна, която по-късно, през 20-те и 30-те, натрупала репутация и като състезателен съд и редовно участвала в надпревари с други от нейния клас, сред които — поне два пъти — била и легендарната „Блуноуз“. Малко след Втората световна война, когато дизеловите съдове започнали да заместват все повече риболовните ветроходи, тя била купена от Бърк Стоджър, филмова звезда от онази ера, който не след дълго влязъл в черните списъци заради политическите си възгледи и бил принуден да продаде лодката си и да напусне страната.

— И тук в историята идва Бермудският триъгълник — продължи разказа си Санчо. — Някъде между Сан Педро и Папеете корабът изчезва и първо всички си мислят, че е бил потопен от Седмия флот, който изпълнявал преки заповеди на американското правителство. Естествено, управляващите тогава републиканци отрекли всякаква връзка и така параноята само продължила да расте, докато един ден няколко години по-късно и лодката, и собственикът й внезапно се появили — „Съхранена“ в отсрещния океан, близо до Куба, а Бърк Стоджър — на корицата на седмичника „Варайъти“ в статия за завръщането му към киното с високобюджетен проект на голямо студио, озаглавен „Кому-конфиденциално“. Междувременно шхуната за нула време — сякаш подпомогната от окултни сили — се материализирала от другата страна на планетата, където я ремонтирали от носа до кърмата и този ремонт включвал премахването на всякакви следи от предишната й идентичност и превръщането й в това, което виждаш там. Според документите собственик е един консорциум на Бахамите, а тя е преименувана на „Златният зъб“. Това знаем засега. Аз знам защо ми е любопитна, но не ми е ясно теб защо те интересува.

— Чух някаква история оная вечер. В нея се намекваше нещо за контрабанда.

— Може и така да се каже. — Обичайно безгрижният адвокат днес изглеждаше леко унил. — А може да го кажеш и така: най-добре да беше станала на пух и прах в Халифакс преди петдесет години, вместо да е в положението, в което се намира сега.

— Санчо, смени я тая странна физиономия, човече, ще ми скапеш апетита.

— Като адвокат своя клиент те питам — онази история, която си чул, случайно да включва и Мики Улфман?

— Засега не, защо?

— Клюката е, че малко преди да изчезне, любимият на всички предприемач е бил видян да се качва на борда на „Златният зъб“. Повозил се малко из океана и после слязъл. За една, както би се изразил Скипър, „тричасова обиколка[36]“.

— И нека позная, бил е в компанията на прекрасната си приятелка…

— Мислех, че си оставил тези мъки зад гърба си, чакай да ти поръчам един „Бойлермейкър“ или нещо друго, което върви със „Зомбито“, и тогава продължавай със самосъжалението.

— Просто питах… Значи, всички са се върнали живи и здрави, не е имало бутнати зад борда, нищо такова, нали?

— Ами, странното е, че източникът ми във федералния съд твърди, че е видял как нещо пада. Едва ли е било човек, защото му приличало повече на пълни с нещо контейнери, вероятно това, което ние наричаме потънала стока — разни работи, дето ги пускаш във водата нарочно и по-късно се връщаш да си ги вземеш.

— И какво, отбелязали ли са мястото с шамандура?

— Днес всичко е електроника, Док, засичаш ширина и дължина спрямо координатите по Лоран-а и ако искаш да се приближиш съвсем до мястото, сканираш със сонар.

— Говориш така, сякаш планираш да отидеш там и да хвърлиш едно око.

— По-скоро в ролята на цивилен придружител. Хората в съда, които знаят, че съм… — той се опита да намери думата.

— Заинтересован.

— Много мило от твоя страна. Поне не каза „обсебен.“

Ако ставаше въпрос за мацка, може би това щях да кажа, помисли си Док, с надеждата, че устните му не мърдат.

Както и друг път, Фриц беше в компютърната стая и зяпаше някакви данни. На лицето му бе изписано изражение, което казваше „Питай ме дали ми пука“ — Док го бе забелязвал и при други новодошли в готиния свят на наркотично зависимите.

— Говори се, че мацката ти е напуснала страната, съжалявам, че го научаваш от мен.

Док се изненада от интензитета на ректогениталния трепет, който премина през тялото му.

— Къде е отишла?

— Не е известно. Била е на борда на, както му викат федералните, плавателен съд под наблюдение, който май вълнува и теб.

— Опа — Док прегледа разпечатката и видя името „Златният зъб“. — И свали това от компютър, който е свързан с твоята мрежа?

— Това специално е от библиотеката „Хувър“ в Станфорд, от нечия колекция с контраподривни документи. Ето, всичко съм разпечатал.

Док отиде до рецепцията и си сипа кафе от кафеварката, в резултат на което счетоводителят Милтън, който напоследък бе труден за общуване, се сдърпа с Фриц на тема дали кафето на Док трябва да се впише в разходите за пътуване и развлечения, или към режийните на компанията. Секретарката Гладис усили стереото в офиса, където звучеше „Блу Чиър“, или за да заглуши спора, или за да намекне, че всички трябва да намалят децибелите. Фриц и Милтън веднага се разкрещяха на Гладис и тя им отвърна със същото. Док си запали един джойнт и започна да чете документа, изготвен от частна разузнавателна фирма на име „Американски съвет по сигурността“ и с адрес от около 55-та година, според Фриц — в Чикаго.

Имаше и кратка история на шхуната „Съхранена“, привлякла вниманието на контраподривната общност заради способностите си да плава в открито море. В Карибския басейн изпълнявала шпионска мисия срещу Фидел Кастро, който в онзи момент действал в планините на Куба. По-късно под името „Златният зъб“ била използвана по антикомунистически проекти в Гватемала, Западна Африка, Индонезия и други места, чиито имена бяха скрити с коректор. Често на борда й качвали отвлечени местни „смутители на реда“, които след това изчезвали безследно. Думите „дълбок разпит“ се появяваха отново и отново. Пренасяла и хероин за ЦРУ от Златния триъгълник. Следяла радиотрафика, идващ от вражеските крайбрежия, и предавала информацията на агенции във Вашингтон. Доставяла оръжия на антикомунистически партизански организации, включително и тези в злощастния Залив на прасетата. Хронологията стигаше чак до ден-днешен, описваше необяснимата дневна разходка на Мики Улфман точно преди да изчезне, както и потеглянето на шхуната от Сан Педро с известната компаньонка на Улфман Шаста Фей Хепуърт на борда миналата седмица.

Това че Мики, небезизвестен и щедър поддръжник на Рейгън, е вероятно част от някакъв антикомунистически кръстоносен поход, не беше голяма изненада. Въпросът беше колко дълбоко е замесена Шаста в това. Кой й бе уредил напускането на страната на борда на „Златният зъб“? Мики? Или друг, който така й плаща за услугите, спомогнали за отвличането на Мики? В какво толкова ужасно нещо се беше забъркала, че единственият изход от него да е предателството на мъжа, когото уж обича? Кофти, човече. Коф. Ти.

Ако можеше да се приеме, че тя наистина търси изход от ситуацията. Може пък да е искала да остане в нея, каквато и да е тя, и Мики да е бил пречка, а може би Шаста се е виждала тайно и с гаджето на Слоун, Ригс, и вероятно Слоун е разбрала за това и се е опитала да си отмъсти, като е натопила Шаста за убийството на Мики, или пък Мики е започнал да ревнува от Ригс и се е опитал да го очисти, само че планът не е проработил и който там е бил нает за изпълнението на задачата се е появил на уговореното място и без да иска, е убил Мики, или пък е било нарочно, защото неизвестният засега наемен убиец е искал да избяга със Слоун…

— Ааххх!

— Бива си я, а? — Фриц му подаде отново димящия коз, захванат с щипка, последния остатък от всичко, което бяха изпушили.

— Зависи какво имаш предвид под „бива си я“ — промърмори Док. — Главата ми ще гръмне от мислене.

Фриц се захили с известно закъснение.

— Да, частните детективи не трябва да припарват до наркотици, всички тези алтернативни вселени само усложняват работата ви.

— Да, ама Шерлок Холмс е шмъркал кокаин нонстоп, човече, и това му е помагало да разрешава загадките.

— Да, ама той… не е бил истински човек.

— Моля? Шерлок Холмс е бил…

— Той е измислен герой, има го в много разкази, Док.

— Мо… Нее. Не, истински е. Живее на истински адрес в Лондон. Е, може би вече не живее, било е преди години, сега сигурно е мъртъв.

— Хайде, ставай да ходим в „Зуки“, не знам за теб, но аз изведнъж изпитах това, което Чийч и Чонг биха нарекли неустоим глад за маца-топчета[37].

Щом прекрачиха прага на легендарното заведение в Санта Моника, в тях се впиха кръвясалите очи на цяла тълпа маниаци от всякакви възрасти, които май чакаха някой друг. Не след дълго се появи и Магда и им донесе редовния зукибургер с картофки, телешко руло с ръжен хляб, картофена салата и кенчета „Сел-рей“ на „Д-р Браун“, плюс купа с кисели краставички и кисело зеле; днес тя гледаше на клиентите като на натрапници повече отколкото друг път.

— Голяма навалица — сподели наблюденията си Док.

Тя завъртя очи насам-натам из ресторанта.

— Фенове на сериала „Д-р Маркъс Уелби“. Знаеш ли, че знакът на „Зуки“ се появява за половин секунда в началните надписи? Ха си мигнал, и е минал, обаче за тези тук е повече от достатъчно и идват и почват да питат неща от рода на онова там отпред моторът на д-р Стив Кили ли е? Къде е болницата? Да не говорим, че — гласът й се извисяваше, докато се отдалечаваше от масата — почват да гледат объркано, когато не успеят да намерят „Чийтос“ и „Туинкис“ в проклетото меню.

— Поне не са фенове на „Модерен отряд“ — измърмори Док.

— Моля? — попита невинно Фриц. — Та това е любимият ми сериал.

— Проченгесарски инструмент за умствен контрол е това, не сериал. Ако доносничите срещу приятелите си, хлапета, Капитанът ще ви даде близалка.

— Виж сега, аз съм от Темекула, територия на „Крейзи Кет“, и там винаги си на страната на Игнац, а не на Офиса Пъп[38].

За известно време се отдадоха на хранопоглъщане, като междувременно забравиха дали не са поръчали нещо друго, извикаха Магда, забравиха защо са я извикали.

— Щото частните детективи са обречени, човече — продължи мисълта си Док, — и това е ясно от години, вижда се във филмите и в сериалите. Някога имаше велики детективи — Филип Марлоу, Сам Спейд, детективът на детективите Джони Стакато, неизменно по-умен и по-голям професионалист от ченгетата, той винаги стига до разрешаването на престъплението, докато ченгетата се лутат по разни грешни следи и му се пречкат.

— Накрая се появяват само за да щракнат белезниците.

— Аха, но в днешно време виждаш само ченгета, телевизионната програма е пълна с шибани сериали за ченгета, които уж са нормални пичове, дето гледат да си вършат работата, и не са по-голяма заплаха за личната свобода, отколкото който и да е баща в ситком. Разбираш ли? Ако успееш да накараш хората да се радват на ченгетата, после те сами ще си искат белезниците. Чао, Джони Стакато, и добре дошъл, не, недей да отваряш, направо разбивай вратата, Стив МакГарет[39]. Същевременно тук, в реалния свят, повечето от нас, частните детективи, едва събираме пари за наема.

— Какво тогава те задържа в бранша? Защо не си купиш една лодка къща и не отплаваш по делтата на Сакраменто — трева, пиячка, риболов, ебане, схващаш, каквото там правят старците.

— Не забравяй да включиш и пикаене и жалване.

Беше почти изгрев-слънце, баровете бяха току-що затворили или се канеха да затварят, хората на тротоара пред „Уейвос“ или седяха около масите, положили заспали глави тук върху здравословни гофрети, там в купи с вегетарианско чили, или повръщаха на улицата, където гумите на минаващите скутери поднасяха на повърнатото. В Гордита беше късна зима, нищо че времето не бе типичното за сезона. Хората си говореха за това как миналата година лятото дошло на плажа чак през август и как сега зимата най-вероятно ще настъпи чак през пролетта. Ветровете на Санта Ана издухваха целия смог от центъра на Ел Ей, виеха се между Холивуд и Пуенте Хилс в посока запад, прекосяваха Гордита и отлитаха към океана, и така беше от седмици. Морските ветрове бяха прекалено силни, за да са от полза на сърфистите, но те въпреки всичко ставаха рано от сън, за да гледат странната зора, която приличаше на видимото отражение на усещането, познато на всяка кожа, за пустинни ветрове, горещини и неумолимост, докато газовете от милионите автомобили се смесваха с микрофините песъчинки от Мохаве и пречупваха светлината към кървавия край на спектъра и всичко беше като потънало в мрак, а небесата бяха зловещо червеникави, библейски, като от моряшки кошмар. Щатските печати по капачките на бутилките с текила в магазините се отлепяха — толкова сух беше въздухът. Вече нямаше значение с какво собствениците на магазините за алкохол пълнят тези бутилки. Самолетите излитаха в грешни посоки от летищата, звуците от двигателите им не пронизваха небето там, където трябваше да го пронизват, и сънищата на всички хора се разбъркваха, ако изобщо някой успееше да заспи. В малките жилищни комплекси вятърът се смаляваше до свирукане и се понасяше по стълбите и парапетите, из пасажите, а листата на палмите отвън дрънчаха с течен звук, който вътре, в помръкналите стаи, в нарязаната от жалузите светлина се чуваше като буря — вятърът свисти из геометричното пространство от бетон, палмите бучат, сякаш върху им се излива тропически порой, шум, достатъчно силен, че да те накара да отвориш вратата и да погледнеш навън, където, разбира се, ще видиш не дъжд, ами познатата гореща и безоблачна бездна на деня.

В последните няколко дни свети Флип от Лоундейл, за когото Исус Христос бе не само спасител, но и сърф консултант, който имаше дъска от старата школа, направена от секвоя и дълга почти три метра, с инкрустиран кръст от седеф отгоре и два крещящо розови пластмасови скега отдолу, се възползваше от услугите на един приятел с лодка от фибростъкло, за да го закара чак отвъд вълните, където да яхне най-ръбатия, кълнеше се той, брейк на света, чиито вълни са по-големи от Уаймеа, по-големи дори от тези на Маверикс край бреговете на Халф Муун Бей или на Тодос Сантос в Баха. Стюардеси на презтихоокеански полети, кръжащи преди кацане над международното летище на Лос Анджелис, съобщаваха, че са го видели да сърфира там долу, където не би трябвало да може да се сърфира, фигура в широки бели шорти, необяснимо бели въпреки ярката светлина… Вечер, със залеза зад гърба му, той се понасяше обратно към светската рутина на евтините барове на Гордита Бийч, поръчваше си бира, сядаше някъде умълчан, усмихваше се, когато се налагаше, на хората и чакаше завръщането на зората.

В дома си на плажа имаше картина от кадифе, на която Исус сърфира с десния крак на предна позиция върху грубо издялана дъска със странични поплавъци, която би трябвало да наподобява кръст, на гребена на вълна, каквато рядко има в Галилейско море, не че това пречеше по какъвто и да е начин на вярата на Флип. Та нима „ходи по вода“ не значеше „сърфира“ на библейски език? Веднъж даже в Австралия един местен сърфист, хванал в ръката си най-огромното кенче с бира, което Флип бе виждал през живота си, му бе продал парченце от Истинската дъска.

Както бе обичайно, ранните клиенти на „Уейвос“ бяха на различни мнения по отношение на това какво точно, ако изобщо, е яхнал Исус. Според някои ставаше въпрос за странна география — некартографирана подводна планина или външен риф, други мислеха, че е метеорологичен феномен, случващ се веднъж в живота на човек, например вулкан или приливна вълна някъде далече в Северния Тихи океан, чиито завихряния са станали достатъчно ръбати, докато стигнат до Исус.

Док, също станал рано, беше в „Уейвос“ и си пиеше кафето, за което се говореше, че го сервират със стрити амфетамини, и слушаше все по-оживения разговор, макар че вниманието му бе фокусирано главно върху Светеца, чакащ сутрешното си възкачване на брейка. През годините Док бе срещал няколко сърфисти, открили и възкачили други, намиращи се далече от брега брейкове, които никой от останалите не бе имал екипировката, краката или желанието да яхне; изгрев след изгрев в продължение на години те се бяха понасяли — без придружител с фотоапарат или камера, съпътствани единствено от сенките си по водата — на петминутни, че и по-дълги пътешествия през кипящи тунели от слънчево синьо-зелено, истинския и непоносим цвят на дневната светлина. Док бе забелязал, че след време тези пичове преставаха да се появяват там, където приятелите им очакваха да ги намерят. Сметките, натрупани в бирени барове с покриви от палмови листа, биваха опростени, любимите, останали на брега, се взираха със скръб в хоризонта, а после се вземаха с някой цивилен, застрахователен агент, заместник-директор, охранител, нищо че някой продължаваше да плаща наема на изоставените плажни къщи и на прозорците им се появяваха мистериозни светлини часове след като капанчетата бяха затворили, а хората, които си мислеха, че наистина са видели изчезналите сърфисти, после си признаваха, че най-вероятно са халюцинирали.

Док смяташе, че Светецът е една от тези преминали на друго ниво на съществуването души. Според него Флип яздеше нечовешките вълни, които бе намерил, не толкова от лудост или стремеж към мъченичество, колкото от чисто безразличие и с дълбоката концентрация на изпадналия в религиозен екстаз човек, който е бил избран от Бог да падне от дъската и да изкупи греховете на всички останали. Както и че един ден Флип също като гореспоменатите ще се озове на друго място, ще се изпари дори от СМЛЯН, Сърфистката мрежа за локуми, ярина и небивалици, и същите хора, които днес седят в „Уейвос“, ще спорят за местонахождението му.

По едно време се появи и приятелят на Флип с лодката с външен мотор и двамата се отправиха надолу по хълма, следвани от шумни изказвания против моторните лодки.

— Е, той си е чалнат — обобщи Флако Лошия.

— Мен ако питаш, те отиват някъде, пият бира, откъртват и после се връщат, като се стъмни — сподели Зигзаг Туонг, който миналата година бе минал на по-къса дъска и по-милостиви вълни.

Енсенада Слим поклати мрачно глава.

— Разказите за брейка са прекалено много. Един път е там, друг път го няма. Сякаш нещо отдолу го пази. Сърфистите от едно време го наричали Прага на смъртта. И там не просто падаш от дъската, а нещо те сграбчва — най-често изотзад, точно когато се отправяш към това, което си мислиш, че са сигурни води, или когато разчиташ някой очевидно фатален знак по абсолютно грешния начин — и те потапя толкова надълбоко, че никога не успяваш да излезеш на повърхността навреме, за да си поемеш дъх, и в момента, в който то окончателно те преебава, ако се вярва на старите приказки, чуваш как из небесата отеква някакъв космически и изтрещял сърфариски[40] смях.

Всички в „Уейвос“, включително Светеца, изпяха с кикот „Ууу-ху-уу-ху-уу-ху–Уайпаут!“ малко или много в унисон, а Зигзаг и Флако започнаха да спорят за двете различни издания на сингъла на Wipeout и за това коя компания, „Дот“ или „Дека“, включва смеха и коя — не.

Сортилидж, която до този момент седеше, без да казва нищо, и само дъвчеше края на едната си плитка и насочваше големи като загадъчни фарове очи ту към единия, ту към другия теоретик, най-накрая се обади:

— Някакъв брейк, който произвежда вълни точно в средата на дълбокия океан. Дъно, където не би трябвало да има дъно. Ами, помислете, откакто свят светува, в Тихия океан се появяват и потъват острови. Представете си, че намереното от Флип е нещо, потънало преди векове, което сега бавно се издига към повърхността.

— Остров ли?

— О, най-малкото остров.

Към този момент от историята на Калифорния в сърфисткото народонаселение се бе просмукало достатъчно количество хипарска метафизика, дотолкова, че дори редовните клиенти на „Уейвос“, или поне някои от тях, усетили накъде отиват нещата, започнаха да пристъпват нервно от крак на крак и да се оглеждат за нещо друго за правене.

— Пак Лемурия — измънка Флако.

— Проблем ли имаш с Лемурия? — поинтересува се мило Сортилидж.

— Атлантида на Тихия океан.

— Същата, Флако.

— И викаш, този изгубен континент изплува отново на повърхността?

Тя присви очи до степен, която при по-малко уравновесен човек би била определена като раздразнение.

— Не е чак толкова странно, като се замислиш, открай време има предсказания, че Лемурия ще се появи отново, и моментът е повече от подходящ — Нептун вече слиза от смъртоносното влакче на Скорпион, воден знак, между другото, и се понася към светлината на по-висшето съзнание, идваща от Стрелец.

— Е, не трябва ли тогава да се обадим на „Нешънъл Джиографик“?

— Или на „Сърфър“?

— Отказвам се, момчета, получих си дозата барни[41] за седмицата.

— Ще те изпратя — каза Док.

Тръгнаха да се разхождат из уличките на Гордита Бийч, зората се процеждаше бавно, а из въздуха се носеше зимната миризма на суров нефт и морска вода. Не след дълго Док се обади:

— Може ли да те питам нещо?

— Разбрал си, че Шаста е напуснала страната и сега искаш да поговориш с някого?

— Пак ми четеш мислите, скъпа.

— Хайде сега ти прочети моите. И двамата знаем към кого да се обърнеш. Вехи Феърфийлд е най-близкото нещо до истински оракул, което някога ще имаме в нашето ъгълче от света.

— Може би си пристрастна, защото той ти е учител. Или пък ти се иска да се обзаложиш на нещо малко, че всичко идва от ЛСД?

— Като те гледам как си хвърляш парите на вятъра, не се учудвам, че не се справяш със задълженията си.

— Това не стоеше като проблем, когато ти работеше в офиса.

— Не бих отхвърлила възможността да се върна, при положение че имам определени привилегии, разбира се, като например ползването на услугите на зъболекар и хиропрактик, а знаеш, че това сериозно надвишава бюджета ти.

— Вероятно бих могъл да ти предложа застраховка срещу изтрещяване.

— Вече имам такава, викат й шикантаза, трябва и ти да я пробваш.

— Това получава човек, когато се влюби в някой извън религията му.

— Която каква е в твоя случай, Колумбийска православна?

Приятелят й Спайк беше излязъл на верандата с чаша кафе.

— Здрасти, Док. Днес май всички са станали рано.

— Опитва се да ме навие да се видя с гуруто й.

— Не ме гледай мене, човече. Знаеш, че тя никога не греши.

Известно време след като се върна от Виетнам, Спайк подхождаше с интензивна параноя към перспективата да отиде някъде, където може да срещне хипита, защото вярваше, че всички дългокоси са мятащи бомбички противници на войната, способни да разчетат вибрациите му и така да познаят на мига къде е бил и съответно да го намразят и да се пробват да му извъртят някой зловещ хипарски номер. Първия път, когато Док го видя, Спайк някак твърде пренавито правеше опити да бъде асимилиран от фрийк културата, която се бе появила след заминаването му и така бе превърнала завръщането му в Щатите в нещо като кацане на друга планета, обитавана от враждебни форми на живот.

— Нереално, човече! Какво ще кажеш за Аби Хофман[42]? Дай да свием по една и да разпуснем малко на „Илектрик Прунс“[43]!

Док видя, че Спайк просто трябва леко да се успокои и всичко ще бъде наред.

— Сортилидж каза, че си бил във Виетнам, а?

— Да, аз съм един от бебеубийците — лицето му беше наведено надолу, но гледаше Док право в очите.

— Честно да ти кажа, възхищавам се на всеки, който е имал смелостта да замине — каза Док.

— Е, аз просто си бях на работа — всеки ден на хеликоптерите. Двамата с Чарли нямахме никакви грижи, прекарвахме доста време в града, разпускахме с праведната местна трева, слушахме рокендрол по Радиото на въоръжените сили. Имаше случаи, в които някой местен ми маха и вика, виж сега, ти ще спиш ли в базата тая вечер? А аз питам, да, що? И той, недей да спиш там тази вечер. Няколко пъти така ми спасиха задника. Тяхна си е страната, искат си я, разбирам ги. Стига да мога спокойно да си човъркам по мотора, без никой да ме тормози, нямам проблем.

Док вдигна рамене.

— Няма лошо. Онзи „Мото Гуци“ отвън твой ли е?

— Аха, взех го от някакъв пълен маниак от Барстоу, който го беше скъсал от каране, та сега вече няколко уикенда не правя друго, освен да го ремонтирам. Това са ми радостите в живота — тая машинка и Сортилидж.

— Много ви се радвам.

Спайк хвърли поглед към единия ъгъл на помещението, остана замислен известно време, после заговори предпазливо:

— Имаме дълга история, бях един клас по-горе в „Мира Коста“, излизахме няколко пъти, после, като заминах, почнахме да си пишем и преди да се усетя, вече се прибирах и какво да ти кажа, май няма да се запиша отново в армията.

— Това ще да е било някъде по времето, когато се занимавах с един брачен случай в Ингълуд, където съпругът се опита да ме напикае през ключалката, през която гледах. Лидж все ми го напомня, тогава тя още работеше за мен, и сега се сещам, че ми изглеждаше така, сякаш в живота й се случва нещо готино.

С времето Спайк бе започнал бавно да се учи да се отпуска в позите на социалната йога, които оформяха живота на плажа. Неговият „Мото Гуци“ бе привлякъл обожатели, които се мотаеха, пушеха трева и пиеха бира на циментовата площадка пред гаража, където Спайк го ремонтираше, така даже бе намерил и един-двама ветерани от ’Нам, копнеещи за малко или много същия спокоен следвоенен живот като него, най-вече Фарли Бранч, бивш войник от Радиотехническите войски, който бе успял да стегне и подсили разни ненужни никому машини, включително една стара 16-милиметрова кинокамера „Бел & Хауъл“ от Втората световна в камуфлажно зелено, с пружина, неунищожима и малко по-голяма от филмовата ролка, с която работеше. От време на време двамата се качваха на моторите си и се впускаха в търсене на подходящи цели за снимане — не им трябваше много време, за да открият, че ги свързва уважението към природата, защото се бяха нагледали на това как хората я подпалват с напалм, как я замърсяват и брулят, докато латеритът отдолу не се втвърди от слънцето и не стане напълно безполезен. Фарли вече бе натрупал десетки ленти, запечатали безчестията на държавата спрямо околната среда, особено такива като Ченъл Вю Истейтс, който му напомняше по странен начин на разчистените пространства в джунглата на едно друго място. Според Спайк Фарли е бил там в същия ден, в който и Дон, заснел е набега на пазителите на реда и сега само чака да си го вземе от лабораторията.

Колкото до Спайк, той не можеше да спре да мисли за нефтената рафинерия и танкерите малко по-нагоре оттук, в Ел Сегундо. Дори когато вятърът идваше на помощ, животът в Гордита продължаваше да е като на яхта, пуснала котва в катранена яма. Всичко миришеше на суров нефт. А вълните изхвърляха разлелия се от танкерите черен, гъст, лепкав петрол направо на брега. Залепваше по стъпалата на всеки, тръгнал да се разхожда по плажа. По този въпрос съществуваха две философски школи — Денис например предпочиташе да го остави да се събира, докато не оформи слой, дебел като подметки на уараче, като така си спестяваше разходите за сандали. Други, по-изтънчени натури пък превръщаха почистването на петите в редовна част от всекидневието си наравно с бръсненето или миенето на зъбите.

— Не ме разбирай погрешно — бе казал Спайк първия път, когато Сортилидж го бе заварила да чегърта с нож петите си на верандата. — Обичам Гордита най-вече защото е родният ти град и ти го обичаш, но от време на време изникват някои… дребни… шибани подробности…

— Те унищожават планетата — се бе съгласила тя. — Добрата новина е, че като всяко друго живо същество и Земята има имунна система и скоро ще започне да отхвърля носителите на зараза, каквато е петролната индустрия. Надявам се това да се случи, преди да сме свършили като Атлантида или Лемурия.

Нейният учител Вехи Феърфийлд вярваше, че и двете империи са потънали в морето, защото Земята не е била способна да приеме нивата на токсичност, до които се било стигнало.

— Вехи е окей — каза Спайк на Док сега, — макар че определено прекалява с ЛСД-то.

— Помага му да вижда — обясни Сортилидж.

Вехи не просто си „падаше“ по ЛСД-то — киселината беше средата, в която той плуваше и от време на време сърфираше. Доставяха му я най-вероятно по специални канали от каньона Лагуна, право от лабораториите от пост-Оусли[44] ерата, които според психеделичната мафия работеха там. В резултат на системни всекидневни трипове той бе открил дух водач на име Камукеа, полубожество от лемуро-хавайски произход от зората на тихоокеанската история, което преди векове било свещенослужител на изгубения континент, намиращ се сега нейде на дъното на океана.

— И ако някой може да те свърже с Шаста Фей — каза Сортилидж, — то това е Вехи.

— Стига, Лидж, знаеш, че имам по-особен опит с него…

— Ами, той си мисли, че го избягваш, и не може да си обясни защо.

— Просто е. Първото правило в Кодекса за тревомана знаеш ли го? Никога, ама никога не поставяй друг…

— Ама той ти е казал, че е картон.

— Не, той ми каза, че е специално издание на „Бургмайстер“.

— То точно това значи — „специално издание“ е типична негова фраза.

— Това ти го знаеш, той също го знае… — вече бяха стигнали до еспланадата и поели към дома на Вехи.

Доброволен или не, трипът, на който Вехи го бе изпратил с онова магическо кенче бира, беше нещо, което Док се надяваше, че ще забрави с времето. Но не успя.

Всичко започнало преди около 3 милиарда години на планета в бинарна система на сериозно разстояние от Земята. Името на Док по онова време било нещо от рода на Xqq[45] и заради двете слънца и техните изгреви и залези смените му на работа били доста сложни, чистел след цяла лаборатория от учени свещеници, които изобретявали разни работи в огромна конструкция, чието минало било това на планина от чист осмий. Един ден дочул звуците от някакво вълнение, идващи от коридор с полузабранен достъп, и отишъл да види какво става. Обикновено спокойни и старателни, сега служителите тичали насам-натам от неконтролируема радост. „Успяхме!“ — не спирали да крещят. Един от тях хванал Док, или по-точно Xqq. „Ето го и него! Перфектният субект!“ Преди да се усети, вече давал съгласието си с подписи и се оставял да го предрешат в нещо, което, както скоро щял да разбере, било класическото облекло на хипарите от планетата Земя, а после и да бъде отведен в някаква подозрително блещукаща стая, в която мозайка от мотиви от „Шантави рисунки“ се повтаряла компулсивно в няколко измерения едновременно и в ясно чуваеми, но неназовими спектрални честоти… Междувременно, хората от лабораторията му обяснили, че току-що били открили междугалактическото пътуване във времето и че му предстои да бъде изпратен на другия край на вселената, най-вероятно 3 милиарда години в бъдещето. „А, и още нещо — казали му точно преди да натиснат и последното копче. — Вселената, такова, се разширява. И като стигнеш там, всичко ще има същото тегло, но ще е по-голямо, разбираш ли? Понеже молекулите ще са по-далече една от друга, нали? Само дето ти… ти ще си със същите размери и плътност. Което значи, че ще си с около трийсет сантиметра по-нисък от всички останали, но ще си много по-компактен. В смисъл по-масивен.“

„Ще мога ли да минавам през стени?“ — поискал да знае Xqq, но докато зададе въпроса, времето и пространството такива, каквито ги знаел, да не говорим за звука, светлината и мозъчните вълни, започнали да се променят по безпрецедентен начин и преди да се усети, вече стоял на ъгъла на „Дюнкрест“ и булевард „Гордита Бийч“ и зяпал несвършваща процесия от млади жени в бикини, някои от които му се усмихвали и му предлагали тънки цилиндрични обекти, продуктите от чието окисление явно били предназначени за вдишване…

Оказало се, че все пак може да минава през конструкции със стени от гипсокартон, макар и с известни трудности, а и понеже нямал рентгеново зрение, изпаднал в няколко неловки ситуации, включващи профили за сухо строителство, след което решил да се откаже от практиката. Новата му хиперплътност му позволявала да отклонява прости оръжия, насочени към него с лоша умисъл, но куршумите били друга бира и бързо се научил да ги избягва, когато е възможно. Постепенно Гордита Бийч от трипа му се слял с града от нормалния всекидневен живот и той започнал да си мисли, че всичко си е вече постарому, освен в моментите, когато, без да се усети, се облягал на някоя стена и в следващия миг се озовавал почти от другата страна, сипейки извинения към хората там.

— Е — сподели Сортилидж, — на много от нас им става неудобно, когато открият някаква тайна страна на личността си. Но поне не си се озовал в тяло, което е високо метър и е с плътността на оловото.

— Лесно ти е да говориш. Що не пробваш ти някой път?

Бяха стигнали до плажна къща с розови стени и покрив в аквасиньо, и с палми джуджета, засадени направо в пясъка отпред и украсени с празни бирени кенчета, сред които Док забеляза и няколко бивши „Бурго“-та.

— Всъщност — спомни си той — имам тука талонче, „купи един стек, вземи втория безплатно“, изтича в полунощ, може би да ида…

— Хей, за твоята бивша става въпрос, човече, аз идвам само за посредническата комисиона.

Посрещна ги човек с обръсната глава, който носеше слънчеви очила с телени рамки и беше облечен в кимоно в зелено и тъмнолилаво с някакви птичи мотиви. Беше върл лонгбордист от старата школа, току-що завърнал се от Оаху, където бе отишъл, след като някак бе узнал предварително за епичните вълни, които ще ударят северния бряг на острова през декември.

— Човече, представа си нямаш какво изпусна — поздрави той Док.

— Ти също, човече.

— Говоря ти за петнайсетметрови вълни, дето нямат край.

— „Петнайсет“, а? А аз ти говоря за това, че Чарли Менсън е на топло.

Двамата се спогледаха.

— На пръв поглед — поде накрая Вехи Феърфийлд — два отделни свята, всеки неподозиращ за другия. Но винаги има място, на което се свързват.

— Менсън и Голямата вълна от ’69-а[46] — каза Док.

— Много ще се изненадам, ако се окаже, че няма връзка между тях — рече Вехи.

— Само защото си мислиш, че всичко е свързано — обясни Сортилидж.

— „Мисля си“? — обърна към Док грейнало от усмивка лице. — Тук си заради бившата си.

— Моля?

— Получил си съобщението ми. Просто не знаеш, че си го получил.

— О. Да бе, „Телефонните и телеграфните услуги на Кораба-майка“, все забравям.

— Не си от най-духовните — отбеляза Вехи.

— Трябва да поработи малко по отношението си — каза Сортилидж, — но за неговото ниво си е окей.

— Ето, вземи си от това — Вехи му подаде парченце попивателна хартия, на което беше написано нещо на китайски. Или японски.

— Олеле, и сега какво, още научна фантастика с минаване през стените, така ли? Жестоко, нямам търпение.

— Не и това — обясни Вехи, — то е създадено специално за теб.

— Ясно. Като тениска — Док го сложи в устата си. — Момент. Специално за мен, това какво значи?

Но след като бе усилил стереото си на макс, откъдето зазвуча Тайни Тим с песента The Ice Caps Are Melting от последния му албум, която бе някак диаболично програмирана да се повтаря до безкрай, Вехи или бе напуснал помещението, или бе станал невидим.

Поне трипът се оказа далеч по-малко космически, отколкото предишния, в който този ЛСД ентусиаст се бе подвизавал като туристически агент. Кога точно бе започнал, не стана ясно, но в един момент, след напълно нормален преход, Док се озова сред ярко осветените руини на древен град, който беше, но и не беше обикновения Голям Ел Ей и който се простираше в продължение на мили в далечината, къща след къща, стая след стая, до една с обитатели. В началото му се стори, че хората, с които се разминава, са му познати, нищо че невинаги успяваше да ги свърже с конкретни имена. Всички, които живееха на плажа, например Док и съседите му, бяха, но и не бяха бежанци от катастрофата, потопила Лемурия преди хилядолетия. В търсене на безопасни земи те се бяха заселили на бреговете на Калифорния.

В цялото нещо някак неизбежно присъстваше и войната в Индокитай. Съединените щати, като намиращи се между двата океана, в които бяха изчезнали Атлантида и Лемурия, бяха медиаторът в древното им съперничество и оставаха в плен на тази си позиция до ден-днешен, като през цялото време си мислеха, че се бият в Югоизточна Азия, защото имат свободна воля, но истината беше, че се въртяха в кармичен кръг, стар колкото географията на тези океани, в който Никсън е потомък на Атлантида, а Хо Ши Мин — на Лемурия, защото от десетки хиляди години всички войни в Индокитай са опосредствани войни и така е било още отдавна, в предишния свят, този преди Щатите или Френски Индокитай, преди Католическата църква, преди Буда, преди писмената история, когато трима лемурски светци стигнали до тези брегове, спасявайки се от ужасяващия потоп, погълнал родината им, и донесли със себе си спасената от храма им в Лемурия каменна колона, с която положили основите на новия си живот и на храма на своето изгнаничество. Тя щяла да стане известна като свещения камък на Му и през вековете, които последвали, при всяко нахлуване на вражеските армии камъкът бил отнасян на някое сигурно и тайно място само за да бъде издигнат на друго, щом отминат тежките времена. От момента, в който Франция започнала да колонизира Индокитай, та чак до днешната американска окупация свещеният камък останал невидим, погълнат от някакво лично негово си пространство…

Тайни Тим продължаваше да пее същата песен. А докато вървеше из триизмерния градски лабиринт, Док забеляза, че по-ниските му нива са малко влажни. Когато водата вече бе стигнала до глезените му, започна да схваща за какво иде реч. Цялата тази безкрайна структура потъваше. Той започна да катери стълби към все по-високи и по-високи нива, но водата го следваше неизменно. Вече на ръба на паниката и увлечен в реденето на псувни по адрес на Вехи, който май пак го бе насадил хубаво, той по-скоро усети и не толкова видя лемурския дух водач Камукеа като сянка на дълбока яснота… Трябва да се махнем, каза гласът право в ума му.

Понесоха се един до друг, близо до върховете на тихоокеанските вълни. Хоризонтът обещаваше мрачно време. Някъде пред тях едно бяло петно започна да добива очертания и да нараства и бавно се превърна в платната на шхуна с удължена мачта, която плаваше с пълна скорост в свежия бриз. Док разпозна „Златният зъб“. „Съхранена“, поправи го тихо Камукеа. Това не беше корабче от сънищата — не, всяко платно и елемент от такелажа си вършеха работата и Док чуваше плющенето на плата и скърцането на дървото. Той се насочи към левия борд на шхуната и там видя как Шаста Фей, дошла тук, както изглеждаше, по неизвестна принуда, седи сама и се взира в далечината, към дома, който е напуснала… Док се опита да извика името й, но разбира се, тук думите бяха просто думи.

Не се тревожи за нея, успокои го Камукеа. Всичко ще бъде наред. Ето още нещо, което трябва да научиш, защото това, което трябва да научиш, е това, което ти показвам.

„Не съм сигурен, че те разбирам, човече.“ Дори и сега Док можеше да усети колко безмилостно — въпреки попътния вятър и лекото плаване — този честен, стар риболовен съд бе населен, обладан от древна и зла енергия. Как беше възможно това място да е безопасно за Шаста?

Доведох те дотук, но сега ще трябва да се върнеш сам. Лемуриецът изчезна и Док остана да се оправя сам на тази нищо и никаква височина над Тихия океан, да търси път навън от този водовъртеж от корозирала история, да открие как да предотврати бъдещето, което му изглеждаше мрачно накъдето и да се обърнеше…

— Всичко е наред, Док.

Сортилидж не спираше да повтаря името му. Бяха навън, на плажа, беше нощ, Вехи го нямаше. Океанът бе съвсем наблизо, тъмен и невидим, с изключение на сиянието, където вълните се разбиваха тежко като бас-линията на някаква велика и неудържима рокендрол класика. Тревоманско веселие се изливаше на талази от уличките на Гордита Бийч.

— Е…

— Не го казвай — предупреди го Сортилидж. — Не казвай „Нека ти разкажа за трипа ми“.

— Не беше логично. Значи, бяхме на някакво…

— Бих могла или да затворя устните ти, като ги натисна леко с пръст, или… — тя сви ръката си в юмрук и я приближи до лицето му.

— Ако твоят гуру Вехи не ме е прецакал пак…

След около минута тя каза:

— Какво?

— Ъ? За какво говорех?

Осем

Бланката за вносна бележка, която Слоун бе дала на Док, беше от „Спестявания и заеми Арболада“ в Охай. Това според леля Рийт беше една от няколкото фирми за влогове и кредити, в които Мики имаше контролиращ пакет акции.

— А клиентите им? Как би ги описала?

— Частни лица със собствени къщи, на наш жаргон им викаме „нещастници“ — отговори леля Рийт.

— А заемите, там има ли нещо необичайно?

— Скотовъди, местни предприемачи, тук-таме някой розенкройцер или теософист — о, също така и „Хрискилодон“, които в последно време имат сума ти строителни и ландшафтни проекти, предлагат и кичозен, но скъп вътрешен дизайн.

Сякаш малко чукче удари триизмерния гонг в главата на Док и той си спомни, че бе мернал неясната чужда дума на една снимка в дома на Слоун.

— Това как се пише и какво значи?

— Тук на бюрото трябва да има тяхна брошура, нейде из прекамбрийския слой, ако не се лъжа… аха! Ето: „Разположен в живописната долина Охай, институтът «Хрискилодон», взел името си от древна индийска дума, значеща «покой», може да осигури тишина, хармония със Земята и безусловна съпричастност за всички, изложени на емоционален риск вследствие на безпрецедентно стресиращия начин на живот през шейсетте и седемдесетте.“

— Определено звучи като лудница за баровци.

— Не може да се каже кой знае колко от снимките, до една са направени с грес по обектива, все едно са за момичешко списание. Тук има телефонен номер. — Док го преписа, а тя добави: — И между другото, обади се на майка си.

— О, мамка му. Да не се е случило нещо?

— От седмица и половина не си й звънял, това се е случило.

— Работа.

— Ами, последната й версия е, че си станал дилър на трева. То и аз с такова впечатление оставам, да ти кажа.

— Ясно, ами, като се има предвид, че Гилрой е този с нормалния живот, нали е мениджър операции или както там се води, осигурил е внуци, земи, какво ли не, така че няма какво да се чудим, че аз съм синът, в чийто врат дишат наркотата.

— На мен ли ми го казваш, Док, та аз още не можех да говоря, а вече исках да се махна от онова място. Ако знаеш колко пъти са ме хващали, докато се опитвам да избягам, подкарала розовата си триколка с миля в минута през лехите с цвекло. Винаги ме връщаха с крясъци. Много добре знам какво е в Сан Хоакин, хлапе. И все пак, Елмина казва, че гласът ти й липсва.

— Ще й се обадя.

— И е съгласна с мен, че трябва да хвърлиш едно око на оня двуакров имот в Пакоима.

— Не са за мен тези работи, човече.

— Още е на пазара, Док. И както казваме в бранша, намери си място, докато си млад.

Лео Спортело и Елмина Брийз се бяха срещнали през 1934-та на Най-големия турнир по реми на открито в света, който се провеждал всяка година в Рипон. Лео, посягайки към една от изхвърлените й карти, казал нещо от рода на: „Сигурна ли си, че не я искаш?“. И както го разказваше Елмина, в мига, в който очите й се откъснали от картите й и срещнали неговите, била сигурна като в Спасителя какво всъщност иска. По онова време тя още живеела с родителите си, учела за учител, а Лео имал хубава работа в една от винарните, известна с подсиления си продукт, който се продавал из градовете на крайбрежието под името „Миднайт Спешъл“. Достатъчно било Лео само да подаде глава през вратата, и бащата на Елмина почвал да имитира У. К. Фийлдс: „А? Другарчето на всички смо-о-о-кове… да-а-а-а…“. Лео решил да започне да носи по бутилка всеки път, когато идвал да вземе Елмина за среща, и не след дълго бъдещият му тъст започнал да купува цели каси от виното, като се възползвал и от отстъпката за служители на Лео. Първото вино, което Док бе опитал, беше „Миднайт Спешъл“ — елемент от концепцията на дядо Брийз за отглеждане на деца.

Док беше вкъщи и гледаше полуфинала на дивизията между „Севънти сиксърс“ и „Милуоки“, основно заради Карим Абдул-Джабар, на когото се възхищаваше още от времето, в което беше Лю Алсиндор, когато по средата на един фаст брейк осъзна, че някакъв глас от улицата вика името му. За миг през ума му мина, че навън е леля Рийт, която тайно в решила да продаде мястото изпод носа му и сега го показва в този неподходящ час на двойка от дълбоката суша, избрана специално заради супердосадните характеристики на двете й половинки. Когато стигна до прозореца, му светна, че се е подлъгал от близкото звучене на гласовете, защото на улицата стоеше майка му Елмина и обсъждаше нещо с Еди Отдолу. Тя вдигна очи, видя Док и започна да маха весело.

— Лари! Лари!

Зад нея, паркиран до една друга кола, се виждаше олдсмобил от 1969-а и Док мерна как от прозореца се подава смътната фигура на баща му Лео, захапал евтина цигара, чийто връх ту присветваше, ту угасваше. Док си представи, че е на релинга на стар океански лайнер, тръгнал от Сан Педро за — най-идеално би било за Хавай, макар че и Санта Моника ставаше, и започна да маха.

— Мамо! Татко! Качвайте се!

Засуети се из апартамента, отвори прозорците, усили вентилатора, нищо че притесненията, свързани с настанилата се в килима, на дивана, в картината от кадифе миризма на марихуана бяха закъснели с години.

— Къде да я паркирам? — провикна се Лео.

Добър въпрос. Най-милото нещо, което някой бе казвал по адрес на паркирането в Гордита Бийч, бе, че е нелинейно. Правилата се променяха непредвидимо от пресечка на пресечка, а често и от място на място, сякаш следваха дяволски план, създаден от анархисти с цел да разгневят до такава степен шофьорите, че те да се съберат на тълпа един ден и да щурмуват сградата на градската управа.

— Ей сега слизам — каза Док.

— Виж му косата само — посрещна го Елмина.

— Само да намеря огледало, мамо — отговори й и я прегърна, а тя явно нямаше проблем с това хората да видят как някакъв дългокос хипар я гушка и целува. — Здрасти, татко. — Док се намести на предната седалка. — Сигурно ще има място на Бийчфронт Драйв, само се надявам да не караме чак до Редондо, за да го намерим.

Междувременно Еди Отдолу редеше:

— Леле, значи това са вашите, жестоко — и така нататък.

— Момчета, вие намерете място за паркиране, а аз ще поседя тука със съседа на Лари.

— Вратата горе е отворена — каза Док след бърз преглед на всичко, което знаеше за досието на Еди, включително слуховете, — стига да не влизаш в никакви кухни с този тип, ще се оправиш.

— Това беше през шейсе и седма — възропта Еди. — И всички обвинения бяха оттеглени.

— Божичко — каза Елмина.

Разбира се, когато не повече от пет минути по-късно Док и Лео се върнаха, случили на сигурно поне до полунощ паркомясто малко по-надолу по хълма, завариха Еди и Елмина в кухнята, и то в момент, в който Еди се готвеше да отвори последната кутия с микс за брауни.

— А-а-а — размаха пръст Док.

Имаше бира и половин плик с „Чийтос“, а и „Сърфсайд Слик“ нагоре по улицата работеше до полунощ, в случай че им потрябваше нещо.

Елмина незабавно повдигна темата за Шаста Фей, която бе виждала само веднъж, но харесала на мига.

— Все се надявах… О, нали знаеш…

— Остави го детето — измърмори Лео.

Док усети как Еди Отдолу, на когото веднъж му се бе наложило да слуша целия този разговор през тавана, му хвърля особен поглед.

— Имаше си кариера момичето — продължи Елмина. — Не е лесно, но трябва да я оставиш да отиде накъдето я теглят мечтите. Знаеш ли, в Мантека имаше едни Хепуъртови, после няколко от тях се преместиха тука по време на войната, за да работят във военните заводи. Може да са й рода.

— Ако я видя, ще я питам — каза Док.

Откъм задните стълби се чуха стъпки и през кухнята влезе Скот Уф.

— Здравейте, чичо Лео, лельо Елмина, мама ми каза, че ще идвате.

— Изпусна вечерята, липсваше ни — каза Елмина.

— Трябваше да проверя нещо за един гиг. Ще поостанете, нали?

Лео и Елмина бяха отседнали на „Сепулведа“ в „Скайхук Лодж“, който поемаше много клиенти от летището и денонощно гъмжеше от покосените от безсъние, от закотвените и изоставените, както и от някое и друго чисто зомби.

— Само сноват нагоре и надолу из коридорите — обясни Елмина. — Мъжете са в бизнес костюми, жените са във вечерни рокли, някои са по бельо, понякога чисто голи, има и малки дечица, изгубили родителите си, пияници, наркомани, полицаи, лекари от линейки, има толкова много колички за румсървис, че стават задръствания, за какво му е на човек да се качва на колата и да ходи където и да било, целият Лос Анджелис е там, на пет минути от летището.

— А телевизията как е? — поиска да знае Еди Отдолу.

— Само ако знаеш какви филми има в каталозите на каналите им — поде Елмина. — Кълна се. Гледах един снощи, че нещо не можех да заспя. След като свърши, ме беше страх да си легна. Гледал ли си „Черният нарцис“, 1947?

Еди, който се бе записал на курс по кино в университета на Южна Каролина, показа с вик, че се сеща. Той работеше върху докторската си дисертация — „Каменно и демонично — подтекстови употреби на очната линия в киното“ — и тъкмо бе стигнал до момента в „Черният нарцис“, в който Катлийн Байрън в ролята на полудяла монахиня се появява издокарана в цивилни дрехи и гримирана така, че да ти осигури кошмарите за година напред.

— Е, надявам се, че ще включиш и мъже — коментира Елмина. — Всичките неми немски филми, Конрад Вайд в „Калигари“, Клайн-Роге в „Метрополис“…

— … където всичко е по-сложно, разбира се, заради предизвикателствата на ортохроматичните снимачни материали…

Майчице. Док отиде в кухнята, за да потърси неотворения стек бира, който, ако не го лъжеха спомените, трябваше да е някъде там. Не след дълго Лео подаде глава.

— Тук някъде трябва да е — зачуди се на глас Док.

— Я кажи, това нормално ли ти се струва — започна Лео. — Снощи в мотела получихме странно обаждане. Някакъв човек от другата страна започна да крещи, в началото си помислих, че говори на китайски, дума не разбрах. Накрая разбрах само това: „Знаем къде сте. Пазете се“. И затвори.

Док отново усети познатите ректални трепети.

— Под какво име сте отседнали там?

— Обичайното.

— Татко, може да е важно.

— Добре, обаче се опитай да ни разбереш, просто напоследък с майка ти сме развили нещо като навик уикендите да отсядаме под фалшиви имена в различни мотели по добрата стара 99-а. Преструваме се, че сме женени за други хора и се срещаме тайно. Няма да те лъжа, голям купон става. Както казват хипитата, щом те кефи, супер, нали?

— Значи на рецепцията не фигурирате по никакъв начин като Спортело?

Лео му отвърна с една от онези колебливи усмивки, които бащите използват, за да отклонят синовното неодобрение.

— На мен ми харесва да се подвизавам като Франк Чеймбърс. От „Пощальонът звъни винаги два пъти“, сещаш се, нали? Майка ти пък използва Кора Смит, но за нищо на света не се издавай пред нея, че съм ти казал.

— Значи е било грешно набран номер. — Док видя стека с бира, оказа се, че е бил пред очите му през цялото време. Сложи няколко кенчета във фризера с надеждата, че няма да забрави, че го е направил, и нищо няма да експлодира, както обикновено. — Е, татко, наистина съм шокиран и от двама ви.

Той прегърна Лео и двамата останаха така достатъчно дълго, за да им стане неудобно.

— Какво е това сега? — попита Лео. — Смееш ни се.

— Не. Не… Смея се, защото и аз обичам да използвам същото име.

— Ха. От мен си го наследил.

По-късно обаче, някъде около три сутринта или пък четири, в един от онези пусти часове Док бе забравил за чувството си на облекчение и помнеше единствено колко много го бе уплашило всичко това. Защо бе заключил автоматично, че някъде там има нещо, способно с лекота да намери родителите му и да ги изложи на опасност? Най-често в подобни случаи отговорът беше: „Ставаш параноичен“. Но в този бранш параноята беше едно от средствата на занаята — насочваше те в неподозирани до момента посоки. Някои послания идваха от отвъдни места, ако не от самата лудост, то най-малкото изпод тонове злонамерена мотивация. И накъде му казваше да гледа този китайски глас в средата на нощта, когато и да се падаше тя в „Скайхук Лодж“?

На следващата сутрин, докато чакаше машината да направи кафето му, Док погледна през прозореца и видя как Санчо Смилакс, седнал зад волана на класическата си за крайбрежните градове кола, тъмнолилав „Мустанг 289“ с интериор от черен винил и ауспух, от който се носеха ниски и протяжни пулсиращи звуци, се опитва да не блокира уличката.

— Санч! Качвай се горе, имаме кафе.

Санчо запрепуска по стълбите и се спря на вратата, задъхан и с куфарче в ръка.

— Не знаех дали си тук.

— То и аз така. Какво става?

Санчо прекарал деня и нощта навън в компанията на отряд федералес на борда на скандално свръхоборудван морски съд, притежание на Департамента по правосъдие, който бил изпратен да провери мястото, където се предполагало, че „Златният зъб“ е потопил стока. Водолазите се гмурнали, за да огледат, и не след дълго, докато светлината над океана се променяла, започнали да вадят на повърхността контейнер след контейнер, всичките пълни с плътно опаковани в найлон пачки щатска валута, може би същите, които Куки и Хоакин вероятно все още търсеха, изпълнявайки заръката на Блонди-сан. Само че представете си каква била изненадата, когато отворили контейнерите и открили, че вместо обичайните големци — Вашингтон, Линкълн, Франклин и така нататък — на всички банкноти, независимо от деноминацията било лицето на Никсън. Пичовете от федералния отряд до един се сепнали за миг и се зачудили дали не халюцинират групово. Никсън се взирал яростно в нещо невидимо и намиращо се отвъд картуша, което сякаш го карало да се свива от страх, а очите му били странно нефокусирани, все едно е злоупотребил с някой нов азиатски психеделичен наркотик.

Според контактите на Санчо в разузнаването ЦРУ отдавна имало практика да слага лицето на Никсън на фалшиви северновиетнамски банкноти като част от схема за дестабилизиране на вражеската валута, която се състояла в изсипването на милиони такива ментета по време на рутинните бомбардировки на Севера. Но за никсънизирането на американската валута по този начин нямаше лесно за разбиране, камо ли приемане, обяснение.

— Какво е това? ЦРУ пак се е проявило, а тези пари не струват нищо.

— Не ги ли искаш? Тогава ги вземам аз.

— И какво ще правиш с тях?

— Ще похарча една пачка, преди хората да се усетят.

Според някои това било план за гавра с американския долар на китайски комунисти шегаджии. Гравьорската работа била прекалено изящна, за да не е с дяволско-ориенталски произход. Според други банкнотите били в обращение като заместители на официалната валута от доста време в Югоизточна Азия и даже били обменяеми на места в Щатите.

— Да не забравяме и колко ценни са на колекционерския пазар.

— Прекалено странни са ми, опасявам се.

— И гледай сега — каза по-късно Санчо на Док, — според закона, преди да можеш да сложиш облика си на американски пари, трябва да си мъртъв. Така че във всяка вселена, в която тези кинти са истински, Никсън би трябвало да е мъртъв, нали? И мен ако питаш, става въпрос за симпатична магия, направена от някой, който иска да види Никсън сред споминалите се.

— Това несъмнено стеснява кръга, Санч. Може ли да взема няколко?

— Колкото искаш. Отивай на пазар направо. Тея обувки виждаш ли ги? Помниш ли белите мокасини, които доктор Но носи в „Доктор Но“, 1962? Аха, именно! Същите са! Купих ги от булевард „Холивуд“ за три от тези двайсетачки с Никсън — нито ги провериха, нито нищо, не е за вярване. Ей! Сапунката ми почва след малко, ъъъ, може ли?

Отправи се към телевизора, без да губи време.

Санчо беше верен зрител на дневната телевизионна драма „Пътят към сърцето му“. Тази седмица — както осведоми Док по време на сцените, в които не се случваше кой знае какво — Хедър тъкмо бе споделила с Айрис подозренията си, свързани с рулото „Стефани“, както и с участието на Джулиън в подмяната на съдържанието на бутилката със сос Табаско. Айрис, разбира се, въобще не е изненадана, тъй като, докато е била женена за Джулиън, двамата са се редували в кухнята и в резултат на това неоправените сметки между бив-шите съпрузи и настоящи противници били буквално стотици на брой. Междувременно, Вики и Стивън продължават да водят спор кой на кого дължи пет долара от поръчаната преди седмици пица за вкъщи, в който кучето Юджийн фигурира, не е ясно защо, като ключов елемент.

Док пикаеше в тоалетната по време на рекламите, когато чу Санчо да крещи на телевизора. Върна се и завари адвоката да отдръпва нос от екрана.

— Всичко ли е наред?

— Ахх… — и се отпусна на дивана — шибаният Чарли Тона[47], човече.

— Моля?

— Значи, замислено е да е съвсем невинно, снобът, който се движи нагоре по социалната стълбица, с дизайнерските очила и такето и който иска на всяка цена да покаже, че има вкус, само дето страда от дислексия и бърка „има вкус“ с „вкусен е“, но всъщност нещата са по-зле! Много, много по-зле! Чарли е воден от всепоглъщащ инстинкт за смърт! Да! Той, той иска да бъде уловен, обработен, сложен в консерва, и то не коя да е консерва, разбираш ли, ами точно тази на „СтарКист“! Суицидна лоялност към марката, човече, дълбока притча за консуматорския капитализъм, защото онези там няма да мирясат, докато не ни вкарат всички в мрежата си, докато не ни накълцат и наредят по рафтовете на Супермаркет Америка, и най-ужасяващото нещо е, че ние подсъзнателно искаме от тях да направят това…

— Санч, леле, това е…

— Само за това мисля. И още нещо. Защо има „пиле на морето“, но не и „рибата тон на фермите“?

— Ъъъ… — Док всъщност започна да мисли по въпроса.

— И не забравяй — Санчо му припомни мрачно, — че Чарлс Менсън и Виет Конг също се казват Чарли[48].

След като епизодът свърши, Санчо каза:

— Кажи ми сега ти как я караш, Док, очертава ли се нов арест?

— Като се има предвид, че Бигфут не се отлепя от мен, всеки момент може да потърся пак услугите ти.

— О, за малко да забравя. „Златният зъб“. Изглежда, са й направили морска застраховка точно преди да вдигне платната и тя покрива само настоящото й пътуване, това, на което се предполага, че е тръгнала и твоята бивша мадама, а бенефициент се води „Златен зъб Ентърпрайзис“ от Бевърли Хилс.

— Ако лодката потъне, ще вземат доста пари, така ли?

— Така.

Аха. Ами ако наистина е нарочна застрахователна измама? Сигурно Шаста все още имаше шанс да стигне до брега, до някое островче, на което може би вече бе стъпила и сега ловеше перфектни рибки от лагуната и ги приготвяше с манго и люти чушки и настърган кокос. Може би спеше на открито на плажа и съзерцаваше звезди, които никой тук, под похлупака на лосанджелиския смог, не предполагаше, че съществуват. Може би се учеше как да плава от остров на остров на кану с поплавъци, да разчита правилно теченията и ветровете, да усеща магнитните полета, както правят птиците. Може би „Златният зъб“ бе отплавала към съдбата си, отвеждайки със себе си изгубилите пътя към сушата право към изпитанията на злото, безразличието, насилието и отчаянието, от които се нуждаеха, за да станат още повече себе си. Които и да бяха тези хора. Може би Шаста се бе измъкнала от всичко това. Може би беше в безопасност.

Същата вечер в дома на Пени Док заспа на дивана й, докато гледаше спортните новини, и когато се събуди, което беше доста след залез-слънце, видя как на екрана едно лице — това на Никсън всъщност — казва: „Винаги ще има хора, които само мрънкат и опяват, които казват: «Това е фашизъм». Е, братя американци, ако това е фашизъм в името на свободата, то тогава аз… съм… за!“. Бурни аплодисменти от огромна зала, пълна с поддръжници, някои от които развели знамена със същите думи, изписани професионално на тях. Док се изправи, запремигва, започна да търси опипом кашето си в светлината от телевизора, намери половин джойнт, запали.

Това, което му направи силно впечатление, бе, че в момента Никсън имаше абсолютно същото стреснато изражение като онова на лицето му от фалшивите двайсетдоларови банкноти, които бе взел от Санчо. Док извади една от портфейла си и я огледа, за да е сигурен. Да. Двамата Никсъновци изглеждаха точно като снимки един на друг!

— Я да видим — Док вдиша и се замисли.

Същият този Никсънлик, който сега предаваха на живо по телевизията, бе някак си вече влязъл в обращение, и то преди месеци, отпечатан върху милиони, вероятно милиарди фалшиви банкноти… Как е възможно това? Освен… разбира се, пътуване във времето… някой гравьор от ЦРУ, затворен в свръхсекретна работилница далече оттук, бе зает с това да копира в момента образа от собствения си телевизионен екран, за да може после да отиде и да пусне копието в тайна специална пощенска кутия, която би трябвало да се намира някъде близо до електрическа подцентрала, за да могат да откраднат нужната им енергия — а така и да надуят сметките на всички останали, — за да изпратят информацията назад в миналото, даже сигурно имаше и застраховка срещу изкривявания във времето, която човек да си направи, в случай че някое от съобщенията се изгубеше сред непредвидимите изблици на енергия из безкрайната шир на Времето…

— Знаех си, че нещо намирисва тук. Имаш късмет, че утре не съм на работа.

Пени, боса и облечена само в една от тениските на „Пърлс Бифор Суайн“ на Док, го гледаше накриво.

— Джойнтът ли те събуди? Извинявай, Пен, ето… — и й предложи нещо, което вече представляваше повече приятелски жест, отколкото реален коз.

— Не, крясъците ме събудиха. Какво гледаш, звучи като поредния документален за Хитлер.

— Никсън. Мисля, че се случва в момента някъде в Ел Ей.

— Може да е на Сенчъри Плаза.

Което на мига бе потвърдено от отразяващите събитието новинари — Никсън наистина се бе отбил, сякаш му бе скимнало ей така, в разкошния хотел „Уестсайд“, за да направи обръщение на митинг на активисти на Републиканската партия, наричащи себе си Бдителна Калифорния. В кадрите, които показваха отделни хора от публиката, се виждаха леко неуравновесени лица, каквито човек очаква да види на сбирки като тази, но имаше и такива, които не бяха толкова демонстративни, и те изглеждаха — поне според Док — по-страшно. Поставени на стратегически позиции из тълпата, облечени в еднакви костюми и вратовръзки, взети от лошата страна на вкуса, те въобще не обръщаха внимание на Никсън.

— Не мисля, че са от тайните служби — Пени се намести до Док на дивана. — Не са достатъчно сладки, като за начало. По-скоро са от частния сектор.

— Чакат нещо — ха! Гледай, ето.

Сякаш свързани по екстрасензорен път, робо-служителите се завъртяха като един и се скупчиха около един митингуващ, който беше с дълга коса и див поглед, носеше психеделична неру риза и панталони клош и крещеше: „Ей, Никсън! Ей, Трики Дик! Майната ти! И знаеш ли какво, майната му и на Спиро! Майната им на всички в Ебаното Първо семейство! Майната му на кучето, ей! Някой знае ли как се казва кучето? Няма значение — майната му и на кучето! Майната ви на всички!“. И започна да се смее като полудял, докато онези го отвеждаха през тълпата, пълна с гневни погледи и ръмжащи и пенещи се от неодобрение уста. „Най-добре го закарайте в някоя клиника за хипари наркомани“, пошегува се Никсън.

— Създава лоша репутация на революционната младеж — така Док, който си завиваше още един джойнт, виждаше нещата.

— Да не говорим, че повдига въпроси, свързани с Първата поправка. — Пени се наведе към екрана. — И нещо странно обаче…

— Така ли? Типични републиканци, мен ако питаш.

— Не, виж — там, там в близкия кадър. Това не е хипи, виж го. Това е Чъки.

Или казано с други думи, рязко осъзна Док, там беше Кой Харлинджън. Отне му може би половин дроб с дим от трева, за да реши да не споделя това с Пени.

— Приятел ли ти е? — попита лукаво.

— Всички го знаят — когато не е в Съдебната палата, можеш да го намериш в „Глас хаус“.

— Доносник?

— „Информатор“, моля те. Работи главно за Червения отряд и за П-ДиДитата.

— Кои?

— Разузнавателен отдел за борба с публичните диверсионни и дисруптивни практики? Никога ли не си ги чувал?

— Ааа… защо вика по Никсън така?

— Леле, Док, както си тръгнал, скоро ще извадиш и карта „параноя“. Дори на частните детективи не им е позволено да са толкова наивни.

— Е, дрехите му може и да са следствие от свръхкоординация, но това не значи, че е нагласено.

Тя въздъхна поучително.

— Сега, когато са го показали по всички телевизии, хората вече му вярват. Полицаите ще могат да го инфилтрират в която социална група си пожелаят.

— Май пак сте гледали „Модерен отряд“. Откъде иначе ще ви хрумнат толкова кофти идеи? Ей! Аз казах ли ти, че оня ден Бигфут ми предложи работа?

— Бигфут е както винаги прозорлив. Дали пък не е усетил, че имаш специалната дарба да не бъдеш… верен?

— Стига, Пени, тя беше на шестнайсет, беше станала дилър, аз просто се опитвах да я отклоня от криминалния път, колко още ще ми…

— Боже, не ми е ясно защо скачаш така всеки път, Док. Нямаш причини да се чувстваш виновен. Нали?

— Страхотно, точно това ми се прави сега — да водя спор с младша прокурорка на тема вина.

— … бе идентифициран — обяви телевизорът, а Пени се пресегна да увеличи — като Рик Допел, безработен студент, отказал се от следването в Калифорнийския университет, Лос Анджелис.

— Не вярвам — промърмори Пени. — Това е оня Чъки.

И проклет да бъда, добави Док безмълвно, ако това не е и един върнал се от мъртвите тенор-саксофонист.

Девет

Решен да си докара по-професионален вид, Док хвана косата си на опашка, защипа я с кожена шнола, която, спомни си малко по-късно, имаше от Шаста, сложи върху всичко това черна федора от класа и метна през рамо един магнетофон. В огледалото изглеждаше достатъчно убедително. Отправи се към Топанга, където щеше да се срещне с „Бордс“ и да им се представи като музикален репортер от ъндърграунд фензин на име „Стоун Търнтейбъл“. С него беше и Денис, който играеше ролята на фотографа и носеше тениска с познатия детайл от стенописа на Микеланджело „Сътворението на Адам“, в който Бог протяга ръка към тази на Адам и двамата почти се докосват — само че в тази версия Бог просто подава запален джойнт.

По целия път до Топанга радиото дънеше маратон със суперсърф хитове без нито една реклама — на Док това му се видя доста подозрително до момента, в който не осъзна, че никой, способен да изтрае този музикално-даскалски кошмар от извити блус линии, дебилни „мелодии“ от един акорд и жалки вокални ефекти, не би могъл да принадлежи към която и да е от познатите на рекламния бизнес демографски групи. За щастие, от време на време в този гуляй на бялата ексцентричност се появяваше и нещо различно: Pipeline и Surfin’ Bird на „Трашмен“, Bamboo на „Джони енд дъ Хърикейнс“, сингли на „Еди енд дъ Сноумен“, „Бел Еърс“, „Холиуд Саксънс“ и „Олимпикс“, сувенири от детството, което Док никога не бе изпитвал желание да напуска.

— Кога ли ще пуснат Tequila? — не спря да се чуди Денис, докато, точно когато спираха на алеята пред наетото от „Бордс“ имение, не зазвуча и тя с испанската си модалност и фламенкоидните рол строукове на заклетия враг на сърфиста, Лоурайдъра. — Текила! — крещеше Денис, докато се вмъкваха в мястото за паркиране.

Къщата някога била притежание на едната половинка от обичано от народа хилбили[49] дуо от четиресетте, а пък „Бордс“ я бяха наели от бивш бас-китарист и настоящ мениджър в звукозаписна компания — според анализаторите на тенденциите това беше поредното доказателство за края на Холивуд, ако не и на света, с който бяха свикнали.

Като момичетата на хавайските летища, и тук две местни групита на име Бодхи и Зиниа се приближиха с венци лей, или всъщност любовни мъниста, и ги сложиха на вратовете на Док и Денис, а след това ги поведоха на обиколка из имението, за което някоя не чак толкова толерантна личност би си помислила: „Леле, ето какви неща стават, когато хората натрупат прекалено много пари за твърде кратко време“. Според Док обаче всичко зависеше от това каква ти е представата за ексцес. През годините му се бе случвало да посети по работа някой и друг внушителен лосанджелиски дом и всеки път му бе правило впечатление, че на заможните не им се удава лесно да демонстрират усет към готиното, както и че това неумение, чиито измерения обикновено са горе-долу пропорционални на натрупаното богатство, само се влошава с времето. „Бордс“ засега бяха успели да избегнат сериозните щети, макар че Док гледаше с подозрение масите за кафе, направени от антични хавайски дъски за сърф, докато не видя, че трябва само да отвинтиш краката, за да получиш отново дъска за каране. Благодарение на оригинални решения от порткошѐрно[50] естество, в много от дрешниците тук можеха да влязат не само хора, но и цели автомобили, а вътре беше пълно с костюми от минали и бъдещи светове, много от тях взети от Кълвър Сити по време на историческата разпродажба на реквизит от студиото MGM преди няколко месеца. Кетъринг за двайсет или трийсет души пристигаше всеки ден от „Юргенсен“ в Бевърли Хилс. Имаше стая за пушене на трева с огромна 3D репродукция от фибростъкло на известната картина на Хокусай „Голямата вълна край Канагава“, която тръгваше от едната стена, минаваше през тавана, стигаше до другата стена и по пътя създаваше осенчено от пяната скривалище под вечно надвисналото чудовище; от време на време се случваше някой посетител да се стресне от гледката и да откаже да си дръпне, когато му дойдеше редът, което беше окей за „Бордс“, тъй като те все още бяха на по-изостанал етап от развитието си, този от сърф-пънк ерата им, когато всяка трошичка трева беше от значение, и не бяха надрасли лакомията си.

Навън, на тераса с гледка към каньона, дългокоси и късополи сладурани се носеха из слънчевата светлина и се грижеха за посадената марихуана или бутаха гигантски колички, отрупани с неща за ядене, пиене и пушене. Кучета идваха и си отиваха, някои от тях сравнително спокойни, други — обсесивно-компулсивни, вечно връщащи хвърления им напълно обикновен камък, който в последния половин час отлиташе все по-далече и по-далече („Това си е техният трип, човече“), трети пък бяха имали лошия късмет да попаднат на онази човешка порода, която намира за много забавно да дадеш ЛСД на куче и да гледаш какво става.

Док за безброен път осъзна, че за всяка една банда като тази имаше сто или хиляда други, като групата „Биър“ на братовчед му, които бяха обречени да се лутат в забрава, движени от вярата във вечността на рокендрола, живеещи на трева и нерви, на чувството за братство или сестринство, на добро настроение. „Дъ Бордс“, макар и запазили звученето си — традиционните две китари, бас и барабани плюс хорн секция — бяха сменяли състава си толкова често, че само педантичните музикални историци знаеха кой кой е сега и кой е бил в групата преди. Това обаче нямаше значение, защото бандата вече се бе превърнала в запазена марка и я деляха немалко години и промени от буйните малки громети[51], до един свързани по кръвна или брачна линия, които нахълтваха като босоног взвод в „Канторс Деликатесен“ на „Феърфакс“ и не си тръгваха до сутринта, нагъваха бейгъли, мотаеха се и внимаваха да не вкарат телохранителите на рокзвездите в някой филм. Но когато някога благосклонното към хипарите заведение, разтревожено от перспективата за дела и застрахователни разходи, започна да слага табелки с надпис „Влиза се с обувки“, „Бордс“ се вдигнаха и отидоха в едно студио за татуировки в Лонг Бийч, където си татуираха каишки за сандали на ходилата и глезените, с което за известно време успяха да замажат очите на мениджърите, а когато истината лъсна, групата вече се бе преместила в по-скъпарски заведения още по̀ на запад. И в продължение на няколко години човек можеше да познае кои са оригиналните членове на бандата по въпросните сандали от мастило.

От известно време гост на „Бордс“ в имението беше „Спотед Дик“, британска банда, чиито песни се въртяха по местните радиостанции с по-равномерен пулс, понеже музиката им беше толкова спокойна, че се бе случвало хора, сбъркали представата на групата за обща пауза с някакъв колективен припадък, да викат бърза помощ. Днес членовете й носеха костюми от едро рипсено кадифе в странно бляскав кафеникавозлатист цвят и бяха с геометрично прецизни прически от „Бръснарският салон за красота на Коен“, където някога е чиракувал Видал Сасун и където един малък автобус веднъж седмично закарваше младежите, за да вземат седмичната си дажба канабис, да се наредят един до друг на столовете и кичурите им да бъдат оформени в асиметрични подстрижки, докато те се хилят на старите броеве на „Татлър“ и „Куийн“. Всъщност миналата седмица вокалистът им бе решил официално да се прекръсти на Асиметричния Боб[52], след като едно огледало в банята му разкрило — три часа след началото на експеримент с гъби, — че лицето му има две отчетливо несходни половини и всяка от тях изразява крайно различна личност.

— Имат телевизор във всяка стая! — докладва развълнувано Денис. — Иии от онези щракалки, с които можеш да сменяш канала, без да ставаш от дивана!

Док им хвърли едно око. Контролните кутии, скорошно и достъпно само за богатите домове изобретение, бяха големи и груби, сякаш имаха общ дизайнерски произход със съветската аудиотехника. Боравенето с тях включваше силен натиск, понякога с двете ръце, под който човек можеше да усети как вибрират, защото работеха с високочестотни звукови вълни. Това подлудяваше почти всички домашни кучета тук, с изключение на Мърна, твърдокосмест птичар, която заради старостта и ограничения си слух можеше да си лежи спокойно по време на всяка програма и да чака да почне някоя реклама за кучешка храна, за която тя знаеше — благодарение на някакви странни кучешки екстрасензорни възприятия, — че ще тръгне минута преди да се е появила на екрана. След края й тя обръщаше глава към хората наоколо и кимаше недвусмислено. В началото човеците си мислеха, че с това им казва, че иска вечеря или поне нещо малко за хапване, но кимането се оказа по-скоро социален жест, един вид „К’во ше кажеш, а?“.

Точно сега тя лежеше в неосветена стая с неясни размери, която миришеше на дим от трева и масло от пачули, и гледаше „Тъмни сенки“ заедно с избрани представители на „Бордс“ и „Спотед Дик“, както и онези момичета от антуража, които не бяха някъде другаде из къщата, заети с това да угаждат на прищевките на музикантите, включващи пърженето на десертчета „туинки“ на „Хостес“, взаимното изправяне на косите си на дъската за гладене с цел поддържането на имиджа на музи и преглеждането на фенски списания с X-acto нож в ръка, за да изрязват всички материали, свързани с конкурентни сърф групи.

Даваха онзи момент от сагата на семейство Колинс, в който историята бе започнала да навлиза все по-дълбоко в нещото, наречено „паралелно време“ — зрителите из цялата страна бяха много объркани от него, поне тези с ясно съзнание, докато напушеняците, изглежда, нямаха проблем със следенето на сюжетната линия. Идеята, грубо казано, беше, че едни и същи актьори играят по две различни роли, но с потъването в историята човек забравяше, че тези хора просто играят.

Не след дълго Док започна да става някак неспокоен от нивото на концентрация сред гледащите. Осъзна мащабите на мозъчните щети, които едно натискане на копчето за изключване на дистанционното би могло да причини на тази стая, пълна с маниаци. За щастие, беше близо до вратата и успя да изпълзи, без никой да забележи. Все още не бе видял Кой Харлинджън никъде тук и сметна, че няма да е лошо да го потърси.

Тръгна из огромната стара къща. Слънцето залезе, всички групита се скупчиха на едно място за кратко в подготовка за преминаване към нощен режим. Денис тичаше наоколо като куче, подгонило гълъби в парка, и снимаше, а момичетата услужливо се разпръсваха с думите гадост… гадост. От време на време на територията на имението се появяваше някакъв охранителен елемент, който правеше проверки на периметъра. От един от горните прозорци се разнесе звукът на кийбордиста на „Спотед“ Дик Смедли, зает с упражненията на Ханон на своята „Фарфиса“, малък модел „Комбо Компакт“, който си бе взел след съвет от Рик Райт от „Пинк Флойд“ и с който никой не го бе виждал да се разделя. Наричаше я Фиона и разни свидетели твърдяха, че водел дълги разговори с нея. Малко по-рано Док, преструвайки се, че го интервюира за „Стоун Търнтейбъл“, го бе попитал за какво си говорят.

— О, ами за обичайното. Футбол, войната в Югоизточна Азия, къде човек може да си купи наркотици, такива неща.

— А как й се струва на Фиона тук, в Южна Калифорния?

Смедли бе помръкнал.

— Кефи я всичко без параноята, човече.

— Параноята, така ли?

Гласът му се бе стопил до шепот.

— Тази къща…

Но в същия момент някакъв намръщен млад господин, може би едно от роудитата на „Бордс“, а може би не, бе влязъл при тях, бе се облегнал на стената със скръстени ръце и просто бе останал да слуша. Смедли бе напуснал помещението с трескаво осцилиращи очни ябълки.

Нямаше как в този град да си частен детектив, да вземаш ЛСД с години и да не развиеш някакви екстрасензорни умения, и в интерес на истината, в мига, в който прекрачи прага на това място, Док бе започнал да усеща нещо, което бихме могли да определим като атмосфера. Вместо ритуалното здрависване или дори усмивка, всеки, с когото се бе запознал, го бе поздравил с една и съща формула — „Къде си, човече?“ — която предполагаше наличието на високо ниво на дискомфорт, даже страх, от всеки, който нямаше как веднага да бъде хвърлен в торба с обяснителен етикет на нея.

Това, изглежда, бе започнало да се случва все по-често в Голям Лос Анджелис най-вече на събиранията на безгрижни млади и щастливи тревомани, на които Док бе започнал да забелязва по-възрастни мъже, присъстващи, но и някак отсъстващи, вкочанени, с каменни физиономии, които му бяха някак познати отпреди — не задължително лицата им, а по-скоро предизвикателната им поза, нежеланието им да се размажат, както правеха всички на психеделичните купони в онези дни, да излязат от официалната обвивка на кожата си. Също като специалните служители, които бяха отнесли Кой Харлинджън на митинга на Сенчъри Плаза миналата вечер. Док познаваше тези хора, работата му го бе срещала с достатъчно такива. Те се занимаваха със събиране на дългове, трошене на ребра, уволняваха хора, оглеждаха се с безмилостните си очи за всяка възможна заплаха. Ако всичко в този предреволюционен блян бе наистина обречено на край, след който вероломният, движен от парите свят да възвърне властта си над живота на хората, които си мисли, че е в правото си да докосва, опипва, насилва, то точно агенти като тези, изпълнителни и тихи, щяха да свършат мръсната работа, да направят така, че това да се случи.

Възможно ли беше на всяко събитие — концерт, протест за мира, лов-ин, би-ин[53], фрийк-ин, тук, горе на север, там на изток, навсякъде — тези екипи на мрака да са били заети с придърпването от епичното към всекидневното на музиката, на съпротивата срещу властта, на сексуалното желание, на всичко, до което могат да се доберат в името на древните сили на алчността и страха?

— Леле — каза си той на глас, — де да знам…

В този момент се натъкна на Джейд, която тъкмо излизаше от една от баните.

— Пак ли ти?

— Дойдох с Бамби… разбрала, че „Спотед Дик“ са отседнали тук и нямаше как, трябваше да дойда с нея, за да я пазя от неприятности.

— Почитателка ли им е?

— Ултравиолетови плакати на „Спотед Дик“ на стената, чаршафи и калъфи за възглавници със „Спотед Дик“ в леглото, тениски на „Спотед Дик“, чаши за кафе, сувенирни щипки за коз. И двайсет и четири часа на ден от стереото дъни „Спотед Дик“. Човече. Чувал ли си за един английски укулелелист на име Джордж Формби?

— Разбира се, „Хърманс Хърмитс“ направиха кавър на една от песните му.

— Ами, тези пичове са записали кавъри на всички останали. Честно, гледам да проявявам разбиране. Освен това „Спотед Дик“ са известни със страстта си към някои доста странни форми на разпускане и предполагам, че това привлича Бамби.

— Никъде не я видях тази вечер.

— О, тя си тръгна с главния китарист, ще ходят в Лео Карило да гледат някакъв мач по крикет.

— Нощен крикет?

— Аха, Самърсет й каза, че било като бейзбола. Светлини и всичко останало. Освен ако… о, не, мислиш ли, че може да са ме прецакали?

— Е, ако няма как да се прибереш, дай знак. И ако някой те пита, аз съм рокендрол репортер, разбрано?

— Ти? Няма проблем, ще им разкажа за интервюто ти с Пат Буун, дето беше на корицата.

— А, и още нещо. Помниш ли пича, с когото говорих в клуб „Азиатик“ онази вечер? Да си го виждала?

— Тук някъде е. Пробвай стаите за репетиции на горния етаж.

Оказа се права — докато обикаляше коридорите, Док долови звука на тенор-саксофон, който се упражнява на Donna Lee. Изчака музиката да спре и надникна в стаята.

— Здрасти! Пак съм аз! Помниш ли задачката, която ме бе помолил да свърша?

— Момент. — Кой изви палец към купчина аудиооборудване в ъгъла, което май беше свързано с повече кабели от необходимото, и поклати глава. — Какви бяха, ъъъ, моделът и направата, които си огледал?

Док влезе в тон.

— Нали беше питал за един по-стар фолксваген, оня с цветята, сиалиите и сърчицата по него?

— Същият, да. Няма, ъъъ… — Кой направи кратка пауза в импровизацията си — никакви подменени стари части, нищо ново, нали?

— Не забелязах такива.

— Има си всички документи, няма проблеми с регистрацията?

— Така ми се стори.

— Е, мерси много, че си го огледал, просто ми беше… интересно, нали знаеш, като на всеки друг човек.

— Никакъв проблем. Ако искаш да огледам други коли, само кажи.

Кой остана мълчалив известно време. Док се зачуди дали да не се пресегне и да го побутне. Отчаяние, копнеж и прекомерна тревожност бяха изписани на лицето му, сякаш в тази къща наистина му бе забранено да говори. На Док му се прищя да дари този човечец поне с една бърза абразо[54], да му даде малко кураж, но това можеше да бъде разчетено от любопитните очи като влагане на твърде много емоции в една обикновена покупка на кола на старо.

— Имаш телефона ми, нали?

— Ще поддържаме връзка.

Точно тогава при тях нахлу орда тревомани, на всеки един от които можеше да му е било възложено да следи Кой. Док разфокусира погледа си, отпусна лице в размазана усмивка и когато пак вдигна очи, Кой не се виждаше никъде, макар че май продължаваше да е в стаята.

На долния етаж един член на тайфата минаваше от човек на човек и весело раздаваше джойнтове. Хората палеха и си дръпваха, а той викаше:

— Хей! Я познай сега какво има в тази трева?

— Никаква идея.

— Хайде де, познай.

— ЛСД?

— Не! Има само трева! Хахахаха!

При един друг пич:

— Хей! Какво мислиш има в тревицата, която пушим?

— Не знам, ъъъ… мескалин?

— Не, нищо няма! Чиста трева! Хахахаха!

И така нататък. Настъргани халюциногенни гъби? Ангелски прах? Спийд? Не, марихуана и нищо друго! Хахахаха! Преди да се усети, Док се бе напушил така яко с мистериозната трева, че му хрумна, че не само жизнените показатели на Кой изглеждат съмнителни, а и че някой със сигурност подготвяше следващия свят за членовете на „Бордс“, защото Док вече знаеше без капка съмнение, че всеки един от тези Бордове е зомби, нежив и нечист.

— А мъртъв и чист е окей, така ли? — зачуди се Денис, който се бе материализирал отнякъде.

— И-и-и тези от „Спотед Дик“… и те са зомбита, само че от по-кофти вид.

— По-кофти?

— Английски зомбита! Виж ги само, човече, американските зомбита поне не го крият, влачат крака, когато се опитат да отидат някъде, най-често в трета балетна позиция, и викат „Ууггхх… ууггхх“ с ту ниска, ту възходяща интонация, докато английските зомбита като цяло могат да се изразяват по-добре, използват дълги думи и се плъзгат наоколо, даже понякога не можеш да видиш дали правят крачки изобщо, сякаш са на кънки за лед…

В този миг бас-китаристът на „Спотед Дик“ Тревор Шайни Мак МакНътли, неприлично усмихнат и преследващ една объркана млада жена, влезе при тях по абсолютно същия начин и гладко прекоси помещението от левия до десния му край.

— Виждаш ли, виждаш ли?

— Аааххх! — Денис побегна панически, — махам се оттука, човече!

След като Денис се бе провалил в задачата си да го държи здраво стъпил на земята, Док започна да изтрещява още повече. Не беше изключено вина да имаше и тревата с тайната съставка, ако изобщо съществуваше такава, но каквато и да бе причината, Док хукна да бяга из коридорите на зловещото старо имение с неопределен брой крещящи човекоядни твари по петите си…

Долу, в необятната кухня, почти се блъсна в Денис, който плячкосваше хладилника и шкафовете и пълнеше една торба от „Сейфуей“ с бисквити, замразени десерти, „Чийтос“ и друга налична кльопачка.

— Хайде, Денис, трябва да се махаме.

— На мен ли го казваш, човече, преди няколко минути направих една снимка и всички пощуряха, докато се опитваха да ми вземат камерата, а сега ме преследват, та си казах, що да не взема каквото мога…

— Всъщност, пич, май ги чувам. — Док хвана Денис за герданчето от любовни мъниста около врата му и го извлече навън през един страничен изход. — Давай.

Хукнаха да бягат към мястото, където бяха паркирали колата.

— Леле, Док, хубаво каза, че ще има безплатна трева и може би мацки на аванта, ама дума не обели за зомбитата, човече.

— Денис — посъветва го Док, вече останал без дъх, — просто бягай.

Докато минаваше под един явор, върху него се хвърли някой, който бе направил неуспешен опит да се задържи на клона. Беше Джейд, изпаднала в паника.

— За Капитана[55] ли ме вземаш — Док се изправи на крака с мърморене, — или какво?

— Наистина трябва да се махна оттук — каза Джейд, — моля те?

Чист късмет, но намериха колата на Док точно там, където я беше паркирал, шмугнаха се вътре и отпрашиха по алеята. В огледалото Док видя как тъмни фигури с призрачнобели кучешки зъби се вмъкват в едно уди мъркюри от 1949-а с предница и разделено предно стъкло, наподобяващи муцуната и безмилостните очи на хищник, което запали с рев своя V8 двигател и се впусна да ги преследва, пръскайки чакъл навсякъде. На пътя покрай каньона Док зави рязко вляво, като за малко не обърна колата, чиято задница пък поднесе няколко пъти, преди отново да започне да се движи в права линия, и продължи към Малибу по това, което в онези дни все още не беше точно многолентовия крайградски път, в какъвто щеше да се превърне след време, ами по-скоро опасен за живота кошмар, пълен с алеи без изход и сериозни остри завои, където Док бързо започна да прилага наученото по време на опреснителния си курс в известната Екол дьо пилотаж на Текс Уийнър, изпълнявайки дрифтове на четири гуми и прилагайки техниката „пета и пръст“, докато кара на полусъединител, повече пъти, отколкото бяха предвидили инженерните екипи на „Крайслер Мотърс“, докато през цялото време от радиото дънеше Here Come the Hodads на „Маркетс“.

Денис въпреки значителното друсане в 3D сви, без да разсипва нищо, един джойнт, както си седеше мирно и кротко, запали го и след като вече се бяха спуснали от хълма и потеглили към Санта Моника, го подаде на Джейд.

— Хубаво си го свил, Денис — отбеляза Док, когато козът най-накрая стигна до него. — Аз не знам дали щях да запазя нужното самообладание.

— Ами, просто гледах да не се вкарвам много във филма.

— Слушай, Док — каза Джейд, — каква е историята с пича от клуб „Азиатик“?

— Кой Харлинджън. Говорила ли си с него?

— Да, и когато ни завариха заедно, ме изгледаха така, сякаш не ми мислят доброто. А аз изобщо не се бях опитвала да го свалям. Обикновено, ако Бамби е с мен, не се притеснявам от такова отношение, но тя нали беше на онзи „нощен крикет“, та съм благодарна, че вие двамата се появихте.

— Удоволствието беше наше — увери я Док.

По едно време, след като се бяха качили на „Пасифик Коуст“ и караха към двулентовото отклонение, Док погледна в огледалото за задно виждане и никъде не видя фаровете на преследващото ги зловещо уди. Като двойка останали в миналото неприятни пъпки по лицето на нощта, и те бяха изчезнали. Другото, което му направи впечатление, когато погледна в огледалото, беше, че между Денис и Джейд се заформя приятелство.

— А как всъщност се казваш? — питаше Денис.

— Ашли — отговори Джейд.

— Не, Джейд — каза Док.

— Това ми е работното име. В годишника на гимназия „Феърфакс“ съм една от хилядата Ашлита.

— А студиото „Планетата на мацките“…

— Никога не съм го считала за кариера. Прекалено благоприлично и здравословно е. Усмихваш се през цялото време, преструваш се, че всичко е само „вибрации“ или „осъзнаването на себе си“, но не и — гласът й се плъзна нагоре към пискливия тон на светска дама от стар филм — отвратително ебане!

— Южна Калифорния — обади се Денис. — Никаква склонност към странното, човече, никакви по-мрачни дейности.

— Да, в смисъл какъв смисъл има — Джейд или Ашли изрази съгласие.

— После хората се чудят откъде Чарли Менсън се е извъдил такъв.

— Ти обичаш ли да лижеш, между другото?

Навлязоха в преходния тунел към магистрала „Санта Моника“ в посока изток и там радиото, по което звучеше Eight Miles High на „Дъ Бърдс“, изгуби сигнал. Док продължи да си пее песента и когато излязоха на светло и музиката се завърна, той бе изостанал само с такт и половина.

— Денис, да не забравиш да ми оставиш камерата, чу ли?

Красноречиво мълчание.

— Денис?

— Зает е — измърка Джейд.

Продължи да е зает до магистрала „Харбър“, после до „Холивуд“, та чак до пункта Кахуенга за изхода на Джейд, а през това време тя с много спокоен и на моменти сънен глас разказа на Док — с няколко прекъсвания, за да насърчи още повече Денис — как в ранните си години е експериментирала с дребни кражби от магазини и автоджамбазство. Срещнала Бамби в общежитие 8000 на института „Сибил Бранд“, където Бамби, както така си гледала яростно мастурбиращата Джейд, й предложила да й направи една шпакла срещу кутия цигари. Ментолови, ако може.

— Имаш ги — изчуруликала вече отчаяната Джейд.

Следващия път, когато изгасили светлините малко преди да стане твърде късно, Бамби свалила цената на половин кутия, а после, вече на колене и далеч по-учтива, направо предложила тя да плати на Джейд.

— Може — казала Джейд — да ми дадеш една цигара като символично заплащане, макар че не ми е удобно дори и… охх, Бамби…

Още преди да завършат „Сибил Бранд“, двете вече имали общо каше за трева и каквито и да били счетоводните им отношения, те не включвали никотин. Наели си квартира в Северен Холивуд, където можели да правят каквото си поискат ден и нощ, както се и случило. Тогава било възможно човек да живее с малко пари, а и помагало това, че хазяйката била посветена и уважавала сестринските задължения, които някой по-скован индивид вероятно дори не би забелязал. Бързо се сдобили с редовен дилър, който идвал направо до тях, както и с котка на име Анаис, и станали известни по цялото протежение на Тухунга Уош като двойката честни мацки, на които човек може да има доверие, независимо от ситуацията. Бамби си въобразявала, че нейната мисия е да бди над приятелката си, а Джейд пък била на неподозирано малка крачка от неприятностите.

Междувременно, докато била на едно от така популярните по онова време пътешествия с цел самоопознаване из ослепително осветените лабиринти на вече полузабравен ЛСД трип, Ашли/Джейд осъзнала нещо за себе си, което никой не знаел. В неговата сърцевина, както вече се бе досетил Док, лежал кунилингусът. Така или иначе, тя била забелязала, че накъдето и да погледнеш, епохата съвсем услужливо е осигурила не само жадни момичета, но и сладко пасивни дългокоси момчета, готови да отделят на котето й оралното внимание, което винаги е заслужавало.

— Това ме подсеща — Денис, как върви там долу?

— А? О. Ами, като за начало…

— Остави. Да ви предупредя, момчета — каза тя, — внимавайте много, щото аз съм само една нищожна перличка от Ориента на пода на късния капитализъм. Вярно е, че от време на време нищожества от всички нива на трудовата стълбица стъпват върху мен, но те са тези, които се подхлъзват и падат, а ако всичко е наред, даже си чупят и гъза, докато добрата стара перличка продължава да се търкаля по пътя си.

Фарли, приятелят на Спайк, имаше тъмна стая и когато контактните копия станаха готови, Док отиде да ги разгледа. Повечето от тях представляваха кадри без съдържание, защото Денис бе забравил да махне капачката на обектива, или пък се виждаха фрагменти от обзавеждането, снимани под драстичен ъгъл, резултат от неволното натискане на спусъка, задействащ затвора, имаше и срамно голям брой кадри, заснети от нисък ъгъл, на групита в къси поли и всякакъв род свързани с наркотиците потъвания в блян или безумие. Кой, изглежда, беше само в един кадър — група хора се бяха събрали около дълга маса в кухнята, малко като в „Тайната вечеря“, и обсъждаха разгорещено нещо, докато хапваха пица. Изображението на Кой беше толкова сатурирано, че приличаше на странно ярко петно, което не се връзваше с нито една друга част от пространството, а самият той гледаше към камерата с прекалена съсредоточеност и изражение на лицето, уловено точно в момента, преди да се усмихне.

— Тази — каза Док. — Можеш ли да я увеличиш?

— Разбира се — отвърна Фарли. — Двайсет на двайсет и пет става ли?

Док осъзна с неохота, а може би и известна доза отчаяние, че се налага да посети Бигфут. По принцип гледаше да прекарва възможно най-малко време в близост до „Глас хаус“. От сградата го побиваха тръпки най-вече защото тя просто си седеше там, на пръв поглед пластмасова и безобидна, сгушена между добрите архитектурни намерения на отминалите времена, не по-зловеща от мотел край магистралата, докато зад неутралните й завеси и в дълбините на флуоресцентните й коридори се криеше същинско гнездо от странни алтернативни ченгесарски истории и ченгесарски политики — династии от ченгета, ченгета герои и злодеи, светци ченгета и ченгета психопати, ченгета, прекалено глупави, за да оцелеят, и ченгета, прекалено умни, за да оцелеят, скрити с помощта на тайни пристрастия и кодекси на мълчанието от света, поверен им да го контролират или, както биха се изразили те, да го защитават и да му служат. Родната стихия на Бигфут, неговият въздух. Върхът, заради който той така неистово бе искал да се махне от плажа и бе копнял по повишението. На рецепцията във фоайето на Паркър Сентър, без съмнение в резултат на изпушеното от момента, в който бе тръгнал по магистралата, Док се впусна в дълга и несвързана — на места дори за самия него — тирада относно това как той обикновено не прекарва много време в компанията на елементи от наказателно-правната система, нали разбирате? Понеже си получава информацията основно от „Ел Ей Таймс“, ясно? Но какво ще кажете за Лесли ван Хутен, а? Толкова сладка, а така смъртоносна, и какъв е истинският ъгъл, под който се гледа цялото това дело срещу Менсън, щото не ви ли напомня по странен начин на допълнителните игри на „Лейкърс“ след края на сезона, а между другото, успяхте ли да гледате мача срещу „Финикс“…

Сержантът кимна:

— Триста и осемнайсета.

Горе изпадналият в някакво особено изнервено състояние Бигфут почти му се извини, че не разполага с офис или поне с отделено пространство за собствени нужди, макар че никой в отдел „Убийства“ си нямаше такова — всички се гъчкаха в едно-единствено по-голямо помещение с две дълги маси и пушеха цигара след цигара, пиеха кафе от хартиени чашки, крещяха в телефонните слушалки, пращаха колеги за такота, бургери и пържено пиле, и какво ли още не, и половината от нещата, които мятаха към кошчетата за боклук, не попадаха в целта, така че подът бе придобил интересна текстура, която, помисли си Док, в далечното си минало е включвала и настилка от винил.

— Понеже обкръжението ни е полупублично, силно се надявам да не си дошъл, за да излееш поредния си несъкратен параноиден хипарски монолог, каквито все по-често напоследък ми се налага да изслушвам до края.

Док му преразказа възможно най-бързо всичко, което знаеше за Кой Харлинджън — уж фаталната свръхдоза, мистериозното допълнение към банковата сметка на Хоуп, псевдоагитаторското изпълнение на Кой на митинга в подкрепа на Никсън. Пропусна само частта с това, че бе разговарял лично с Кой.

— Още един случай на привидно възкресение — повдигна рамене Бигфут, — не е, поне не на пръв поглед, работа за отдел „Убийства“.

— Добре… а кой тук се занимава с възкресенията, човече?

— По принцип бънковците[56].

— Това значи ли, че ПУЛА официално разглежда всяко завръщане от отвъдното като форма на измама?

— Невинаги. Понякога може да е проблем от рода на сбъркани или фалшиви документи за самоличност.

— Но не и…

— Ако си мъртъв, си мъртъв. За философия ли ще си говорим сега?

Док запали една „Куул“, бръкна в чантата си с ресни и намери снимката, която Денис бе направил на Кой Харлинджън.

— Какво е това? Поредната рокендрол банда? Такива работи няма да висят по стените на децата ми.

— Този тук е въпросният труп.

— А… я ми припомни ти защо толкова се вълнуваш от това?

— Работил е за Департамента като доносник, а също така и за някакви патриоти бандити, известни като Бдителна Калифорния, които може би са, а може би не са знаели за набега в Ченъл Вю Истейтс — помниш го мястото, нали, с всичките онези сладки дечица, дето се плацикат в басейните?

— Добре. — Бигфут разгледа отново снимката. — Знаеш ли какво? Това лично ще го проверя.

— Ама, Бигфут, това е доста нетипично за теб — зачовърка Док. — Това е неразкрито престъпление, къде е славата при работата с такива случаи?

— Понякога човек трябва да направи това, което е редно — отговори Бигфут и миглите му запърхаха неубедително.

Той даде знак на Док и двамата тръгнаха по заден коридор, който ги отведе до някакво сервизно помещение.

— Момент само да проверя нещо в хладилника.

Беше модел на няколко години за патолози професионалисти, наследство от кабинета на съдебния лекар. Спокойно можеше да побере цял труп и Док, готов да види свързани с минали убийства телесни части, се изненада, когато се оказа, че вътре има няколкостотин замразени банана с шоколадова глазура.

— Дори за миг не си въобразявай, че изпитвам носталгия към плажа — побърза да се оправдае Бигфут. — Пристрастен съм, преди го отричах, но сега терапевтът ми казва, че имам невероятен напредък. Заповядай, вземи си. Казва ми, че е хубаво да ги споделям с другите. Тук имаме система от пневматични тръби за комуникация, обхваща цялата сграда, и я използвам, за да разпращам тези бебчета навсякъде, където биха им се зарадвали.

— Мерси — Док се пресегна и си взе замразен банан. — Леле, Бигфут, не е като да няма. Само не ми казвай, че Управлението плаща за тях.

— Всъщност — на Бигфут му беше трудно да погледне Док в очите — получаваме ги безплатно.

— Когато ченгетата казват „безплатно“… Защо ли имам усещането, че предстои да чуя за някаква морална дилема, а?

— Тъкмо може да ми кажеш каква е хипарската гледна точка, Спортело, сън не ме хваща от чудене.

Веднъж седмично Бигфут се качвал на колата и отивал до „Козмик Банана“, магазин за замразени банани близо до кея на Гордита Бийч, като винаги влизал скришом откъм задната уличка. Било си класическо изнудване. Кевин, собственикът, вместо да хвърля банановите обелки, изкарвал допълнителни кинти, като експлоатирал актуалните вярвания на хипарите и ги зарибявал с продукт за пушене, който наричал „Жълта мъгла“. Специално обучени екипи от спийд фрийкове, скрити наблизо в изоставен курортен хотел, на който му предстояло да бъде съборен, работели на три смени и внимателно изстъргвали банановите обелки от вътрешната им страна, за да получат след изсушаване в печка и пулверизиране черна прахова субстанция, която увивали в найлонови торбички и продавали на обърканите и отчаяните. Някои от тези, които я пробвали, после разказвали за психеделични пътешествия до други места и времена. Други в продължение на седмици проявявали ужасни симптоми на нещо, свързано с носа, гърлото и дробовете им. Вярата в психеделичните банани не отмряла обаче, даже била подкрепяна с радост от разни ъндърграунд вестници, които пускали научни статии, сравняващи диаграмите на банановите молекули с тези на ЛСД и цитиращи откъси от уж професионални индонезийски списания, където пишело за местни култове към банана и други подобни работи, а през това време Кевин трупал хилядарка след хилядарка. Бигфут не виждал причина силите на закона да не получават дял от печалбата.

— Защо да е изнудване? — зачуди се Док. — Не е истински наркотик, не можеш да се напиеш от него и като цяло всичко е законно, Бигфут.

— Именно. Ако е законно, значи и моят дял е законен. Особено ако е под формата на замразени банани вместо пари.

— Но — каза Док — не, чакай малко, няма логика, Капитане[57]… нещо… не ми се…

Когато се върна на плажа, все още продължаваше да се опитва да го осмисли. Завари Спайк седнал на стълбите на двора.

— Трябва да видиш нещо, Док. Фарли точно го е взел от лабораторията.

Отидоха у Фарли. Беше заредил един 16-милиметров проектор с лентата, трябваше само да го пусне.

Слънчев пейзаж, заснет на „Ектахром Къмършъл“ и състоящ се от полуиздигнати стандартни ранчови къщи и циментирана почва, изведнъж започва да гъмжи от мъже в еднакви камуфлажни дрехи, купени на килограм от някой местен магазин за военна екипировка, с лица, скрити зад машинно плетени ски маски на еленчета и иглолистни дръвчета. Въоръжението им е странно и доста тежко — Спайк посочва един М16 и един АК-47, и двата оригинални, макар че се виждат и ментета от различни земи, автомати „Хеклер и Кох“ с лентово и барабанно зареждане, узита и винтовки.

Нападателите прегазват канала за контрол на наводненията, затварят пътните мостове и пасарелките, ограждат периметъра около временната минипиаца, чийто основен обитател е студиото за масажи „Планетата на мацките“. Док забеляза и паркираната си отпред кола, но мотоциклетите, които бе заварил при отиването си там, сега са изчезнали.

Камерата се килва и в кадър влиза бригадата бандити на Мики, някои от които постепенно се изгубват в далечината, а други просто се въртят в кръг, яхнали мотори „Харли“, „Кавазаки Мак 3“ и както отбелязва Спайк, един „Триумф Боневил Т120“, явно забравили каква е била основната идея на мисията им. За Док беше много странно — по-странно от възможностите на въображението му — да гледа и да знае, че някъде там, невидим и в безсъзнание, лежи и самият той, да знае, че ако разполагаше с рентгенова приставка за очила, би могъл да види неподвижното си тяло, стоящо на прага на смъртта, да знае, че гледането на този запис на едно нападение на ръба да се случи би могло да бъде определено като това, което Сортилидж обикновено наричаше „извънтелесно преживяване“.

Изведнъж на екрана настана ад. Док го чу, въпреки че нямаше звук. Или поне така му се стори. Камерата започна да подскача нагоре-надолу, сякаш Фарли се опитваше да се скрие някъде. Старият модел „Бел и Хауъл“, който той ползваше, засне десетки метри лента без прекъсване, след което му се наложи да смени ролката, та затова и записът подскачаше толкова много. Имаше също така и револверна глава с три обектива — дългофокусен, нормален и широкофокусен, които можеха да се сменят според нуждата пред филмовия канал, често и по време на самото снимане.

Записът с почти кристална яснота показваше как един от маскираните въоръжени застрелва Глен Чарлок. Ето го златния кадър — Глен е невъоръжен, придвижва се с леко приведена походка, все едно е в двора на затвора, и се прави на безстрашен, макар че единственото впечатление, което оставя, е на обзет от страх човек, който не иска да умре. Светлината не му осигурява защита, не и както зрителите знаят, че понякога го прави с актьорите във филмите. Светлината не е студийно осветление, тя идва само от безразличното слънце на Ел Ей, но някак успява да открои Глен, да го освети като човека, който няма да бъде пощаден. Стрелецът е свикнал да борави с малки оръжия прилежно, все едно е на стрелбище — без перчене, без крясъци и обиди, нито с помощта на кръстачка. Той не бърза, вижда се как обръща внимание на дишането си, когато забелязва Глен, как се прицелва, как го поваля с тихи тройни изстрели, нищо че изстрелва повече, отколкото е необходимо.

— А лабораторията? — попита Док, колкото да каже нещо. — Там гледат ли какво обработват?

— Малко вероятно е — отговори Фарли, — а и са ми свикнали вече, мислят ме за луд.

— А дали могат да пуснат допълнителни копия? И евентуално да увеличат някой и друг кадър? Интересно ми е какво се крие зад тези маски.

— Чистотата на образа отива по дяволите — повдигна рамене Фарли, — но ’що да не пробваме.

Някъде по обед на следващия ден телефонът „Принцеса“ започна да звъни.

— Мамка му, есе, истински си.

— Поне веднъж седмично. Явно имаш късмет. А кой се обажда?

— Гледай го, вече ме е забравил. Синвергуенза, както би казала баба ми.

— Беше въпрос уловка, Луз, как я караш, ми амор?

— Странна представа за флиртуване имаш.

— В почивка си днес, надявам се.

Близо до офиса, на разстояние, което спокойно можеш да извървиш пеша, имаше един бивш квартал с къщи, жертвани в името на разширение на летището, което май съществуваше само под формата на бюрократична фантазия. Празно, но не точно пусто място. На територията му се снимаха филми от подозрително естество. Извършваха се доставки на наркотици и оръжия. Чикано мотористи се срещаха тайно по пладне с млади англосаксонци на мениджърски позиции, носещи данъчно приспаднати тупета, чиито кичури все още миришеха на обедната кухня на баровете в центъра на града. Напушеняци се кефеха на прелитащите на сантиметри над главите им самолети, а особено недоволните обитатели на района от Палос Вердес до Пойнт Дюм се оглеждаха за потенциални места за извършване на самоубийство.

Луз дойде с червен SS396, за който казваше, че е взела за малко от брат си, макар че Док долови присъствието на гадже някъде в подтекста. Носеше срязани дънки, каубойски ботуши и миниатюрна тениска с цвета на колата.

Намериха празна къща и влязоха в нея. Луз беше донесла бутилка куерво. Вътре имаше матрак за двойно легло, осеян с дупки от цигари, секция във френски провинциален стил, на която се мъдреше телевизор с натрошен екран, няколко празни осемнайсетлитрови контейнера от фугопълнител, каквито хората използваха вместо мебели по време на пикник.

— Чета по вестниците, че Мики още липсва.

— Даже от ФБР престанаха да идват вече, Ригс пак отпраши за пустинята, а ние със Слоун си станахме съвсем близки.

— Колко, ъъъ, близки точно?

— Помниш ли онова легло на долния етаж, в което Мики никога не искаше да ме чука? То е наше сега.

— Хм…

— Какво виждат очите ми?

— Стига де, интересна картинка си е, вие двете…

— Мъжете и тяхната страст по лесбийките… Какво ще кажеш да поразпуснеш там долу — не, имам предвид там долу, — докато аз ти разказвам всичко с подробности.

Пътнически самолети прелитаха с рев над тях на всеки няколко минути. Цялата къща започваше да се тресе. Понякога, когато Луз за кратко разтваряше краката си, на Док му се струваше, че долавя звука от въртящи се по покрива гуми от колесници за кацане. Колкото по-силен беше ревът, толкова повече се възбуждаше тя.

— Какво ще стане, ако някой прелети съвсем ниско? Ще умрем, нали? — Тя сграбчи косата му с две ръце и дръпна лицето му от котето си. — Какво има, копеле, да не си оглушал?

Каквото и да се готвеше да каже, то щеше да се изгуби в оглушителния рев на поредния приближаващ самолет, а и на Луз вече й се искаше да започнат да се чукат, както и направиха, след което запалиха един джойнт и тя започна да разказва за Слоун.

— Тия английски мацки изобщо не знаят как да се държат, като дойдат в Калифас[58]. Виждат тука някакви мъже, червиви с пари и недвижими имоти, но без идея какво да правят с тях. Първото нещо, което чуваш, преминеш ли границата е: еста хенте но сабе нада[59]. Така че Слоун е пълна с презрение. Попадне ли на някакво количество пари за вземане, почва да си вярва, че то е предназначено единствено за нея. Докато за Ригс нещата стоят по-скоро така: не толкова, че той трябва да ги вземе, колкото, че не е добре да се озоват в ръцете на някой друг задник.

— Или по думите на ченгетата това се нарича „кражба“.

— По техните може би да. Но Слоун предпочита „преразпределяне“.

— И каква е историята сега? Тя и Ригс злоупотребяват с парите на Мики, фактурират двойно клиентите му, елиминират подизпълнителите му, или какво?

Луз сви рамене.

— Не е моя работа.

— А те само с далавери ли се занимаваха, не се ли чукаха от време на време?

— Ригс каза, че работата не била в това, че той я е чукал, а че Мики не е.

— Аха. Какво против нейния съпруг има Ригс?

— Нищо. Двамата са стари компинчес. Ригс никога не би припарил до путката на Слоун, ако Мики не го беше накарал.

— Мики е бил гей?

— Мики чукаше други жени. Но искаше и Слоун да се забавлява. Той и Ригс работеха заедно по няколко проекта. Ригс оставаше в къщата, когато идваше в града, лъскаше всеки път, когато Слоун се озовеше в една стая с него, и на Мики му се видя съвсем естествено да я уреди с него… освен обичайните плюсове — млад, с голяма пишка — той беше и достатъчно беден, та човек да може да го държи на каишка. Разбира се, отначало Слоун не беше много запалена по идеята, защото мразеше да бъде длъжница на Мики за каквото и да е.

— Но…

— Защо ти е толкова интересно?

— Любовните отношения на богатите и властимащите. По-добре е, отколкото да чета „Инкуайърър“.

— Да не говорим, че няма как да изчукаш един вестник, нали, мили мой англо ихо де пута…

— Чукчук — предложи Док мило, — отра вез, си?

И така, той се върна с известно закъснение в офиса, а дни след това измисляше какви ли не обяснения за видимите смучки и следи от нокти по себе си. А малко преди Луз да отлепи със суперспортната си кола, Док я попита:

— Още нещо. Какво според теб се е случило с Мики в действителност?

Тя спря с флирта, почти помръкна, а красотата й някак се изостри.

— Просто се надявам да е жив, човече. Не беше чак толкова лош човек.

Настроен за спокойна сутрин в офиса, Док тъкмо бе запалил една, когато античният интерком започна да жужи гърлено. Док цъкна няколко бакелитови ключа и чу как на долния етаж някой, който май беше Петуния, крещи името му. Обикновено това значеше, че има посетител, най-вероятно мацка с оглед на интензивния интерес на Петуния към социалния живот на Док.

— Мерси, Туни… — изкрещя той в сърдечен отговор — пращай я горе, а аз казах ли ти, съвсем между другото, че тазсутрешният ти тоалет е особено впечатляващ, нарцисовият оттенък подсилва цвета на очите ти.

Беше му ясно, че малко или може би нищо от казаното няма да достигне другата страна без изкривяване.

Понеже все пак съществуваше малката вероятност посетителят да има по-старомодни разбирания по отношение на употребата на марихуана, Док обиколи стаята с един освежител, собствена марка на местния магазин, и офисът потъна в ужасна и гъста мъгла от синтетични флорални нотки. Вратата се отвори и вътре влезе — майчице — една невероятно добре сложена жена въпреки намалената видимост. Червена коса, кожено яке, малка къса поличка, цигара, увиснала от долната устна, която пък ставаше все по-неустоима, колкото повече тя се приближаваше.

— Кути фууд! — извика неволно Док, на когото му бяха казали, че това на френски било „Любов от пръв поглед“[60].

— Предстои да разберем — каза тя, — каква обаче е тази миризма, повдига ми се направо.

Той погледна към етикета на флакона.

— „Пролетна прищявка“.

— Дори тоалетна в бензиностанция в Долината на смъртта би я било срам да смърди така. Между другото, аз съм Кланси Чарлок.

Тя протегна ръка и двамата се здрависаха.

— На Глен Чарлок… — започна Док горе-долу в момента, в който тя каза:

— Сестра.

— Ами. Съжалявам за брат ви.

— Глен беше лайно, въпрос на време беше да му спрат сериала. Това, разбира се, не значи, че не искам да разбера кой е убиецът му.

— Говорихте ли с полицията?

— По-скоро те говориха с мен. Някакъв умник на име Бьорнсен. Не беше кой знае колко обнадеждаващ разговор. Имате ли нещо против да не се взирате така в циците ми?

— Кой… О. Сигурно съм се опитвал да… разчета нещо на тениската ви.

— Там има снимка. На Франк Запа.

— Така е… Та, значи, казвате… че лейтенант Бьорнсен ви е насочил към мен?

— Звучеше по-загрижен за изчезналия Мики Улфман, отколкото за убийството на Глен, което, като се имат предвид приоритетите на ПУЛА, не е голяма изненада. Но мисля, че ви е почитател. — Докато го казваше, оглеждаше офиса, а тонът й не звучеше много убедително. — Извинете, това в пепелника там наполовина изпушен джойнт ли е?

— Ах! Ужасно нелюбезно от моя страна, моля ви, вземете ето този, готов е за палене.

Ако в очакванията му фигурираше сцена с пушене а ла „Сега, пътешественико“ (1942), то такава не се случи — преди да е успял да повдигне елегантно вежда, Кланси грабна джойнта, щракна капачката на зипото си и го запали, а преди да е дошъл редът на Док, козът се бе смалил наполовина.

— Интересна е — отбеляза тя, когато най-накрая издиша.

След което установиха продължителен, а за Док и еректилен, контакт очи в очи.

Сега по-професионално, посъветва се той.

— Теорията в центъра е, че брат ви се е опитал да спре този, който е отвлякъл Мики, който и да е той, и е бил застрелян, защото си е вършел работата.

— Звучи прекалено сантиментално. — Тя се бе настанила и облегнала лакти на масата в голямата колкото будка кухня в зелено и фуксия. — Ако се е планирало отвличане, по-вероятно е Глен да е бил един от заговорниците. Готино е да ти плащат, за да гледаш лошо, но винаги, когато има истински неприятности, първият рефлекс на Глен е да се чупи.

— Значи, може би е станал свидетел на нещо, което не е трябвало да вижда.

Известно време тя си кимаше нещо на себе си. Накрая каза:

— Ами… да, такава е и версията на Борис.

— Кой?

— Друг член на мускулния патрул на Мики. До един са се покрили, но снощи Борис ми се обади по никое време. Свързват ни някои работи в миналото. Ако го видиш, ще си кажеш, че не е от хората, които не би искал да изнервяш, но повярвай ми, в момента се е посрал от страх.

— От какво?

— Не казва.

— Мислите ли, че би се навил да говори с мен?

— Може да пробваме.

— Телефонът е там.

— Ей, „Принцеса“, човече, и аз имах такъв. В смисъл моят беше розов, но и отровнозеленото е готино. Ще се жениш ли за тоя джойнт, или просто така си го държиш?

Телефонът имаше дълъг кабел и Кланси го занесе възможно най-далече от Док. Док отиде в тоалетната и се зачете в нещо от Луис Л’Амур, което бе забравил, че е там, докато тропането на Кланси по вратата не го върна обратно.

— Борис каза, че ще трябва да е на живо.

Същата вечер Док се срещна с Кланси, след като тя приключи смяната си, в един бар в Ингълуд и двамата отпрашиха към мотористки крайпътен ресторант на име „Накълхед Джак“ някъде край магистрала „Харбър“. Когато влязоха, джубоксът въртеше вечната класика на Дел Шанън Runaway и Док прие това за добър знак. Ниското ниво на кислород вътре бе повече от компенсирано от дим от всякакви националности.

Борис Спайви беше с измеренията, ако не и самоконтрола, на лайнмен в Националната футболна лига. Държеше щека за билярд, която изглеждаше голяма колкото палката в ръката на Зубин Мета.

— Кланси казва, че си го отнесъл заради Глен.

— Трябваше да ме пуснат. Бях на неподходящото място в грешния момент, това е. Намерили ме в безсъзнание на местопрестъплението. Още не знам какво точно се случи.

— Аз също, бях до Пико Ривера, за да видя годеницата си, Доунет. Играеш ли билярд? Как гледаш на ударите тип „масѐ“?

— Със смесени чувства.

— Аз ще открия.

За известно време масата за билярд се превърна в домакин на виещите се траектории на разни топки и няколко пъти целостта на покритието й бе застрашена от щеки, засилени под неразумни ъгли, докато накрая госпожа Пиксли, собственичката, не отиде при Док и Борис, въоръжена с мрачна усмивка и рязана ловна пушка, и в заведението не се възцари тишина.

— Момчета, оная табела там виждате ли я? Ако вие не можете, аз с радост ще ви я прочета.

— Стига де, нищо лошо не правим.

— Не ми пука, ще се наложи ти и приятелчето ти да напуснете. Не е работата в разходите по смяната на филца, просто от дъното на душата си мразя масѐ-удари.

Док се огледа за Кланси и я видя в едно сепаре, потънала в разговор с двама мотористи от типа момчета, който майките не одобряват.

— Споко, може да се грижи сама за себе си — каза Борис, — винаги е хлътвала по двама наведнъж и като гледам, тази вечер късметът е на нейна страна. Хайде, пикапът ми е в паркинга.

С глава, неизбежно гъмжаща от неприлични картинки, Док последва Борис навън до един додж пауър уагън от 46-а, боядисан в маслиненозелени и грундовосиви шарки. Качиха се и Борис прекара известно време в оглеждане на паркинга.

— Мислиш ли, че бяхме убедителни? Малко параноя никога не вреди.

— Колко сериозно е това, за което говорим?

Док запали по една „Куул“ и за двамата.

— Кажи ми, компадре, между нас си — убивал ли си някога човек?

— При самозащита ми се случва непрекъснато. Нарочно — кой да ти помни. А ти?

— Въоръжен ли си сега?

— Компания ли чакаме?

— Като прекараш известно време в отделението за затворници със специални нужди — обясни Борис, — почваш да си мислиш, че винаги има някой, който иска да ти види сметката.

Док кимна.

— Готиното нещо на тези хипарски одежди — той повдигна единия крачол на клошпанталоните си, за да покаже малкия късоцевен модел 27 — е, че това място тук почти събира цял „Хеклер и Кох“.

— Опасен омбре си ти, няма две мнения, така че най-добре да си кажа всичко. — Док се подготви да изскочи от автомобила и да хукне да бяга, но Борис просто продължи да говори: — Истината е, че Глен си го очистиха най-хладнокръвно. Той не трябваше да е там, когато дойдоха за Мики. Планът беше ясен, Пък Бийвъртън беше на смяна онзи ден, от нас се очакваше да ги пуснем да влязат и после да се чупим, но Пък го хвана шубе в последния момент и се смени с Глен, като пропусна да каже на Глен какво ще се случи, просто си тръгна.

— Този тип Пък… знаеш ли къде се е чупил?

— Най-вероятно във Вегас. Пък си мисли, че там има хора, които ще му пазят гърба.

— Бих разменил няколко думи с него. Цялото нещо е леко объркващо. Да кажем например че Мики си е имал проблеми.

— „Проблеми“ не е правилната дума. Затъна в най-дълбоките лайна на света. И всичко само заради една идея. Всички пари, които бе изкарал… ами, започна да търси начин как да ги върне.

Док повече издиша, отколкото изсвири през зъби.

— Късно ли е да се включа в списъка?

— Мислиш, че се ебавам, нормално, и ние така мислехме за Мики.

— Добре, ама защо ще…?

— Не питай мен. Няма да е първият разкаял се богаташ. Друсаше се с много ЛСД, понякога пейот, може това да го е докарало до някакво състояние. Не може да не си виждал подобни случаи.

— Един или два, обаче след това човекът или си взема няколко дни болнични, или къса с гаджето си, а не като Мики.

— По неговите собствени думи: „Иска ми се да можех да залича стореното от мен, но няма как, обзалагам се обаче, че мога да направя така, че парите да тръгнат в друга посока“.

— Лично той ли ти го каза?

— Чух го да го казва, той и мацката му Шаста имаха няколко съвсем интимни разговора, не че съм ги подслушвал, просто така се случи, че бях наблизо, има си плюсове да си невидим. Та тази Шаста мислеше, че Мики е полудял, щом иска да раздава парите си. По някаква причина това я плашело. Той започна да я дразни, била се страхувала да не загуби своя Чичко Паричко. Което си беше чиста лудост, защото тя беше влюбена в него, човече. Ако се е страхувала за някого, то е било за него. Не знам дали Мики е вярвал в това, но всеки, лежал дори само за една нощ в затвора, може да прави разлика между врътките, които прилагаш, когато искаш да чукаш някого, и онова другото. Онзи копнеж. Той беше изписан на лицето й.

Попушиха в мълчание.

— Шаста и аз живеехме заедно за кратко — на Док му се стори уместно да спомене — и изобщо не мога да ти кажа какви бяха чувствата й към мен. И колко дълбоки бяха.

— Леле — за миг очите на Борис се извиха в посока на кобура на глезена на Док, — надявам се не ти е суперкофти да чуеш това.

— Борис, аз само изглеждам като зло копеле, в душата си обаче съм сантиментален като всяко друго бившо гадже. Моля те, забрави за Смит-а и ми кажи — кой друг според теб е бил притеснен от голямото раздаване, което Мики е планирал? Бизнес партньорите? Съпругата?

— Слоун? Той не споделяше нищо с нея, „не и преди да е приключило и одобрено от адвокатите ми“, така се изразяваше. Казваше също и че ако тя разбере за нещо, преди да е дошло времето, Асоциацията на калифорнийските адвокати ще обяви ден на благодарността за всеки нов в бранша.

— Обаче и на него са му трябвали адвокати, никой не почва да раздава милиони ей така, без да си е осигурил някаква техническа помощ.

— Знам само, че изведнъж из офисите на Мики плъзна цяла армия от типове в костюми — единствените, които мога да позная, като ги видя, са мормоните и ФБР-то, ако изобщо има разлика между тях, и още се чудя какви бяха онези при Мики.

— Възможно ли е да са били хора на Слоун? В смисъл тя да е разбрала все пак? Или да е започнала да надушва нещо? А какво ще кажеш за нейното приятелче, Ригс?

— Да, Шаста си мислеше, че той и Слоун кроят нещо. Вече беше започнала да се изнервя, а след това направо изтрещя. Мики й беше наел едно местенце в Ханкок Парк, от време на време се отбивах там, като не бях на смяна — нищо романтично, да знаеш, — и си личеше колко по-сигурна се чувства, когато не е сама. Всеки ден имаше нещо ново — обикалящи къщата коли, обаждания по телефона с мълчание от другата страна, типове, които я следят при всяко нейно излизане до „Елдорадо“.

— А дали е успяла да запише някои от номерата на колите?

— Знаех си, че това ще попиташ. — Борис извади портфейла си, намери там сгъната цигарена хартийка и я подаде на Док. — Надявам се имаш начин да ги провериш, без ченгетата да разберат.

— Един пич, за когото работих, има компютър. Ти защо страниш от ПУЛА? Струва ми се, че и на тях ще им е интересно кои са тези хора.

— Ти какъв доктор си, по напушването ли? В университета на коя планета каза, че си учил?

— Ти май мислиш… че ПУЛА имат пръст в цялата работа?

— Няма „май“ тука, Мики получи достатъчно предупредителни сигнали. Един негов приятел ченге му гостуваше честичко.

— Нека позная — рус, швед, говори странно понякога, отговаря на името Бигфут?

— Същият. Мен ако питаш, навърташе се там заради Слоун.

— Но все пак е предупредил Мики да… какво? Да не ходи в „Планетата на мацките“? Да не се доверява на телохранителите си?

— Знам ли… Но Мики не го послуша, той си обичаше да кисне в Ченъл Вю, най-вече в онова студио за масажи. Последното място, което би ни хрумнало, че може да бъде нападнато. Седиш си спокойно, правят ти готина свирка, и изведнъж се озоваваш в шибания Виетнам, щурмоваци навсякъде, от джакузитата изпълзяват водолазни екипи, мацки крещят и тичат насам-натам…

— Леле. Разказваш все едно си бил там, а не в Пико Ривера.

— Добре де, отбих се там за малко, само за да взема онова лилаво нещо, което Доунет така обича, нали го знаеш — изливаш го във ваната и почва да прави балончета?

— Балончета за вана.

— Точно. И като се върнах, всичко беше в разгара си, ама чакай малко, ти… ти нали каза, че си бил там през цялото време в безсъзнание ли, какво ли, как така не съм те видял?

— Може би защото аз наистина съм бил в Пико Ривера.

— Няма проблем. Стига да не си правил нещо с годеницата ми.

Двамата обмениха въпросителни погледи.

— Доунет — каза Док.

Усетиха характерното дългоходово бумтене на приближаващ се „Харли“. Беше едно от гаджетата на Кланси за вечерта, а зад него бе седнала самата Кланси.

— Всичко наред ли е? — извика тя, не й личеше да се вълнува много от отговора.

Борис свали прозореца и подаде глава навън.

— Тоя пич тука ме плаши, Кланс, къде ги намираш такива тежки омбрета?

— Ще ти звънна скоро, Док — провлачи Кланс.

Това подсети Док за старата песен на Рой Роджърс и той изпя четири такта от Happy Trails To You, докато Кланси и новият й приятел Обри, размахал ръка в ръкавица, се изнасяха от паркинга с рев, следвани от другарчето на Обри, Торндайк, и неговия „Електра Глайд Шовълхед“.

Десет

Обратно на плажа, Док се хвърли на дивана си и се понесе към съня, но едва пробил повърхностното напрежение и потънал в REM фазата, и телефонът започна с грозното си дрънчене. Миналата година един изтрещял тийн, познат напушеняк на Док, бе откраднал пожарния звънец от гимназията си по време на серия от вандалства и на следващата сутрин младежът, обхванат от угризение на съвестта и без никаква идея какво да прави със звънеца, бе отишъл при Док с предложението да му го продаде. Еди Отдолу, който бе работил известно време за телефонната компания и умееше да споява желязо, свърза звънеца с телефона на Док. Звучеше като готина идея, но само тогава, нито веднъж след това.

Оказа се, че се обажда Джейд, която има проблем. Звуците на заден фон издаваха, че звъни от телефонна кабинка някъде на улицата, но не успяваха да прикрият притеснението й.

— Знаеш ли ФФО на „Сънсет“?

— Проблемът е, че и те знаят за мен. Какво има?

— Бамби. Вече два дни и две нощи я няма, почвам да се притеснявам.

— И затова си решила да се позабавляваш малко из „Сънсет Стрип“.

— „Спотед Дик“ ще свирят довечера, така че, ако тя се появи някъде, ще е тук.

— Окей, стой там, идвам възможно най-бързо.

На изток от „Сепулведа“ се виждаше изгрялата луна и Док стигна доста по-бързо, отколкото очакваше. Слезе от магистралата при „Ла Сиенега“, пое напряко по „Стокър“, после по „Ла Бреа“. Радиопрограмата, в тон с часа, включваше един от малко известните опити за черна сърфмузика, Soul Gidget на „Мийтбол Флаг“.

Виж, излязла е навън,

Високи токчета, отворени обувки,

Усмивката й е от великолепните,

Не я спира полиция за мало-лет-ните…

Коя е, кажи? [Китарен пасаж в минорна седма]

Соул Гиджет!

Коя не мисли за свойта карма?

Коя е означаващото на твойта мама?

Опасна и лоша

Все едно е Сандра Дий, но с афрокоса.

Коя е, кажи?

Соул Гиджет!

Вдигнат ли се вълните, идва и Соул Гиджет

С аромат на пачули в косата,

Никой на Хермоса не може да я спре,

Нищо, че в Саут Сентрал е просто дете —

Ъ! Коя е, кажи?

Соул Гиджет!

И така нататък. Последвана от маратон от изпълнения на „Уайлд Мен Фишър“, от който Док бе спасен от появата на светлините на „Пинк“ на „Ла Бреа“. Спря за малко, за да си вземе няколко хотдога за из път, после продължи да кара — и да яде — нагоре по хълма, намери място за паркиране и измина оставащото до „Сънсет“ разстояние пеша. Пред ФФО се беше събрала малка групичка меломани, които бяха развъртели няколко джойнта, спореха с охраната на входа и танцуваха на крайно усилените бас-линии, носещи се отвътре. Парчето беше на „Фюрис“, известни по онова време с това, че имаха трима бас и нито един водещ китарист, и които щяха да подгряват за „Спотед Дик“. По време на затишията някой от групичката нахълтваше през вратата и изкрещяваше: „Изсвирете White Rabbit!“, преди да го изхвърлят обратно на улицата.

Не мина много време и Док се натъкна на Джейд и уж изчезналата Бамби, двете киснеха пред магазин за сладолед нагоре по улицата, бръщолевеха бясно и ръкомахаха с гигантски фунийки, преливащи от многоцветни вкусове биосладолед.

— Я, Док! — извика Джейд с леко намръщена предупредителна физиономия. — Какво правиш тук?

— Сериозно — провлачи Бамби, — мислехме, че си по-скоро фен на „Хърб Алпърт“ и „Дъ Тихуана Брас“.

Док сви шепа около едното си ухо и го обърна в посока на клуба.

— Стори ми се, че чух някой да свири This Guy’s in Love with You, и хукнах насам. Не? Какво правя тука тогава? Как сте тази вечер, момичета, всичко наред ли е?

— Бамби ни уреди с пропуски за „Спотед Дик“ — каза Джейд. — И сме на двойна среща — обади се Бамби. — Крайно време е Лотусово цветче да получи нещо наистина класно и тази вечер това ще е Шайни Мак МакНътли, бейби.

Снежнобял ролс, каран от личен шофьор, спря точно до бордюра и един глас отвътре каза:

— Така, момичета, не мърдайте.

— Мамка му — каза Бамби, — пак сводникът ти, Джейд.

— Моят сводник? И откога?

— Нали не си забравила да подпишеш онова писмо за намерение?

— За листовете в тоалетната ли говориш? Нее, с тях си избързах гъза, няма ги вече, защо, важни ли бяха?

— Стига сте се ебавали, влизайте в колата и двете, трябва да си поговорим по работа.

— Джейсън, няма да вляза в тази кола, вътре мирише на фабрика за пачули — отвърна Бамби.

— Да, я ела на тротоара, ела ни на крака, бъди мъж — изкиска се Джейд.

— Аз май ще бягам — ухили се Док.

— Остани, Барни — каза Бамби, — наслади се на шоуто, та ти си в световната столица на забавленията.

Както обясни по-късно Джейд, въпросният сводник, Джейсън Велвита, вероятно е щял само да спечели от по-добро кариерно консултиране като по-млад. Всяка жена, която се бе опитал да експлоатира, направо го бе смазвала. Някои от тях, обикновено тези, които не са на каишката му, даже понякога му давали пари, защото им ставало мъчно за него, но сумата никога не била тази, която той си въобразявал, че му дължат.

Без желание и обгърнат в ухание на пачули, Джейсън излезе на тротоара. Беше облечен в бял костюм, толкова бял, че на фона му ролсът изглеждаше мръсен.

— Момичета, искам ви вътре в колата — каза, — на мига.

— И да ни видят, че се возим с теб? Забрави — отвърна Джейд.

— Не можем да си позволим такова петно по репутацията — добави Бамби.

— Не само нея има опасност да загубите.

— Обичаме те, бебчо — започна Бамби, — но ти си пълна смешка. От началото до края на „Сънсет“, по целия „Холивуд“… човече, виждала съм ебавка с Джейсън, написана с червило по стената на тоалетна чак в шибаната Уест Ковина.

— Моля? Къде? Познавам един пич с булдозер в Уест Ковина, само да му кажа, и ще срине всички лайнарници там със земята. Кажи ми шегата.

— Не знам, сладурче — Бамби се престори, че се приближава, за да се сгуши в него, и се усмихна в посока на пешеходния трафик. — Това само ще те разстрои.

— О, хайде стига.

Джейсън не можеше да скрие, че е поласкан от общественото внимание.

— Джейд, да му я кажа ли?

— Ти решаваш, Бамби.

— Пишеше — Бамби включи най-съблазнителния си глас: — „Ако плащате комисиона на Джейсън Велвита, няма как да се изсерете тук. Гъзът ви е в Холивуд“.

— Кучка! — изкрещя Джейсън, но момичетата вече бяха хукнали по улицата, той тръгна да ги гони, или поне така изглеждаше, в продължение на една-две крачки, след които се подхлъзна на топка биосладолед „Роки Роуд“, предвидливо позиционирана от Джейд на тротоара, и падна на задника си.

Док бе залят от идваща незнайно откъде вълна на съчувствие. Или може би нещо друго.

— Ето, човече.

— Какво е това? — попита Джейсън.

— Ръката ми.

— Човече — докато се изправяше с мъка. — Знаеш ли колко ще ми струва почистването на този костюм?

— Кофти. А ми изглеждаха като напълно готини мацки.

— Компания за вечерта ли си търсеше? Повярвай ми, можем да ти намерим нещо по-добро от тези двете. Ела.

Тръгнаха да вървят, а ролсът пълзеше до тях със същата скорост. Джейсън извади спаружен джойнт от джоба си и запали. Док усети познатия мирис на евтин мексикански треволяк, както и на пропуска на производителя да махне семената и стъблата. Когато Джейсън му предложи да си дръпне, той само се престори, че вдишва, и след малко му върна коза.

— Солидна работа, човече.

— Аха, идвам от дилъра си, скъпичко взема, но си заслужава.

Подминаха „Шато Мармон“ и продължиха към булевард „Холивуд“, като от време на време Джейсън заговаряше някоя млада жена, издокарала се в стила на някое пишман „Плейбой“ списание за съблазнителни одежди, и в отговор получаваше псувни, викове, бягство, а понякога и предложения, понеже го бъркаха с потенциален клиент.

— Не ти е лека работата май — отбеляза Док.

— О, обмислям да я зарежа. Искам да стана филмов агент.

— А така. Десет процента от това, което изкарват някои от звездите и… май-чи-це.

— Десет? Само толкова ли? Сигурен ли си? — Джейсън свали шапката си, беше хомбург и също ослепително бяла, и я изгледа укорително. — Да имаш случайно дарвон или буферин? Нещо ме цепи главата…

— Не, но пробвай това — Док запали и му подаде джойнт колумбийско производство с доказан ефект за стимулиране на разговора и преди да е мигнал, Джейсън започна да бръщолеви за Джейд, по която, ако Док бе схванал правилно, май бе хлътнал.

— Трябва й някой, който да я пази. Рискува прекалено много и не говоря само за уличната дейност из Холивуд. Например тези типове от „Златният зъб“, човече… ако знаеш как е затънала при тях.

— Аха… чакай… това име май съм го чувал и преди.

— Индокитайски хероинов картел. Вертикално пласиране. Те си го финансират, отглеждат, обработват, внасят, държат, движат, имат си собствени мрежи от местни дилъри навсякъде из Щатите, вземат отделен процент от всяка операция. Гениално е.

— Искаш да кажеш, че онази малка сладурана е дилър на херца?

— Може и да не е, обаче работеше в едно студио за масажи, което е фасада за пране на пари.

Ако е така, замисли се Док, значи Мики Улфман и „Златният зъб“ може и да не се окажат чак толкова несвързани.

Мамка му, човече…

— Каквото и да правиш — казваше Джейсън май по-скоро на себе си, — пази се от Зъба. Ако видят дори съвсем малка вероятност да застанеш между тях и парите им, най-добре ще е да почнеш да се оглеждаш за друга работа. Някъде много надалече.

Док остави Джейсън Велвита обратно на „Сънсет“ пред „Сън-Факс Маркет“ и тръгна надолу по хълма, мислейки си: Да видим… първо е шхуна, която внася контрабандни стоки. После е сенчест холдинг. Сега е южноазиатски хероинов картел. Може би Мики е част от него. Леле, тоя Златен зъб, човече… на това му се вика да значиш много неща за много хора…

Подминаваха го коли със свалени прозорци, отвътре се чуваха тамбури, които следваха ритъма на музиката от радиото. Из кафенетата по ъглите свиреха джубоксове, от вътрешните дворове на малките жилищни блокове се обаждаха акустични китари и хармоники. Из целия този отрязък от нощния хълм звучеше музика. Док бавно започна да осъзнава, че това, което идва до слуха му отнякъде отпред, е мелодията на саксофон, съпроводен от огромна ударна секция. Нещо от Антониу Карлус Жобим, което, както се оказа, идваше от един бразилски бар на име „У Кангасейру“.

Някой свиреше соло на тенор-саксофон и на Док му щукна да надникне вътре, където значителна група хора танцуваха, пушеха, пиеха и се сваляха, но също така и почтително слушаха ансамбъла, част от който — Док го разпозна без особена изненада — беше и Кой Харлинджън. Разликата с мрачната сянка, която бе видял за последно в Топанга, беше шокираща. Горната част на тялото на Кой беше извита в грижлива дъга около инструмента, беше плувнал в пот, пръстите му бяха като отвързани, самият той беше някъде другаде. Свиреха Desafinado.

Когато сетът свърши, една хипи мацка от доста любопитен сорт отиде при пианото, косата й беше къса и ситно накъдрена, облеклото й се състоеше от малка черна рокля от 50-те и обувки на интересно високи токчета. Всъщност, помисли си Док, след като я видя отблизо, тази май изобщо не е хипи мацка. Тя се настани на пианото като играч на покер на обещаваща маса, изсвири няколко гами ла минор и без по-голямо въведение започна да пее салонната класика на Роджърс и Харт It Never Entered My Mind. Док не беше голям почитател на любовните песни, даже беше известен с това, че дискретно се оттегляше в най-близката тоалетна в момента, в който усетеше, че може да тръгне такава, но сега остана на място, объркан и разтопен. Може би заради гласа на тази млада жена, заради кротката увереност, с която боравеше с материала — каквато и да беше причината, на вторите осем такта Док знаеше, че няма как да не приеме текста на песента лично. Извади слънчевите очила от джоба си и си ги сложи. След продължителен пиано пасаж и повторение на припева някакъв импулс накара Док да се обърне и така видя Кой Харлинджън, надвесил се над рамото му като папагал в анимационен филм, също с очила и подрусващ глава.

— Текстът все едно е писан за мене, човече. В смисъл вземаш някакво решение, сигурен си, че така е най-добре за всички, после нещата се скапват и виждаш, че си предприел възможно най-грешния ход.

Елегантната певица вече бе минала на Alone Together на Дийц и Шуарц, а Док купи по един шот кашаса и чаша бира за себе си и Кой.

— Не искам от теб да издаваш тайни. Обаче май те мернах по телевизора на митинга за Никсън.

— И ме питаш дали наистина съм един от онези крещящи десни психопати?

— Нещо такова.

— Искаше ми се да изляза на чисто и реших да сторя нещо за страната си. Колкото и глупаво да звучи. Тези хора бяха единствените, които ми предоставяха възможност да го направя. Изглеждаше ми лесно решение. Но те всъщност искаха да контролират членовете си, постоянно ни караха да се чувстваме недостатъчно патриоти. Правилно ли постъпва, или греши родината ми с този Виетнам? Пълна лудница. Представи си, че майка ти се друсаше с хероин.

— Моята, ъъъ…

— Няма ли поне да й кажеш нещо?

— Момент, значи Щатите са като онази нечия майка, за която говориш… и тя е пристрастена към… какво точно?

— Към това да праща децата да мрат в джунглите без причина. Това е нещо много грешно и самоубийствено, което обаче е по-силно от нея.

— И викаш, Бдителните не се хващат на това.

— Така и не ми се удаде случай да повдигна въпроса. А и вече беше твърде късно. Видях какво стана. Видях какво бях сторил.

Док скочи за по още едно. После пак седнаха и се заслушаха в остатъка от репертоара на момичето-което-не-беше-хипи-мацка.

— Много добро соло изкара преди малко — каза Док.

Кой сви рамене.

— Като за взет назаем саксофон, се получи.

— Още ли си в Топанга?

— Нямам избор.

Той изчака Док да каже нещо, което се оказа:

— Кофти.

— Не ми говори. По-низш съм и от групи, карат ме да им нося трева, да им отварям бирите, да следя в голямата купа за пунш във фоайето да има само бонбонки в аквасиньо. Ето че пак почнах да мрънкам.

— Да разбирам ли — пробва се Док, — че би предпочел да си някъде другаде?

— Където бях преди, това би било хубаво — изречено с леко трепване към края, доловимо, надяваше се Док, само за слуха на частните детективи, които редовно си имаха работа с човешките емоции.

Музикантите се връщаха един по един на сцената и миг по-късно Док вече гледаше как Кой потъва в изпълнението на сложен аранжимент по памет на Samba do Avião, сякаш това беше единственото нещо, което можеше да издигне между себе си и начина, по който бе съсипал живота си.

Док остана, докато барът не затвори, и изгледа как Кой се качва в зловещото уди, което ги бе преследвало през каньона онази вечер. После се запъти към „Аризона Палмс“, където си поръча „Нощния специалитет“, изчака слънцето да изгрее, а след това да мине и сутрешният час пик, зачетен във вестника и седнал до един прозорец с изглед към светещия надолу по хълма смог и трафика, сведен до потоци от рефлективни ленти, призрачно присветващи по протежение на по-близките булеварди малко преди да изчезнат в сияйната кафеникава далечина. А мислите му се връщаха непрекъснато не толкова към Кой, колкото към Хоуп, която вярваше без никакви доказателства, че съпругът й не е умрял, и към Аметист, която заслужаваше да има нещо повече от избеляващи полароиди, когато я хванат детските мъки.

Единайсет

Когато Док се върна в офиса, на прага го чакаше картичка от някакъв остров в Тихия океан с непознато и пълно с гласни букви име. Печатът беше на френски и бе сложен от местен пощенски началник заедно с уточнението courrier par lancecoco, което, доколкото разбра от „Малкият Ларус“, би трябвало да значи някакъв вид система за изпращане на писма чрез катапулт от кокосови черупки вероятно като средство за преодоляване на някой недостъпен риф. Нямаше подпис под написаното на картичката, но той знаеше, че е от Шаста.

„Иска ми се да можеше да видиш вълните тук. Мястото е от онези, за които някакъв глас отнякъде ти нашепва, че трябва да посетиш. Помниш ли онзи ден с дъската Уиджа? Тези дни ми липсват, липсваш ми и ти. Толкова много неща ми се иска да бяха различни… Нищо не трябваше да се случи така, Док, съжалявам.“

Може и да беше тя, а може и да не беше. И това с дъската Уиджа? Док се запрепъва из бунището, което представляваше паметта му. О… о, да, имаше нещо такова… беше в един от онези дълги периоди без трева, когато никой нямаше никаква дрога, всички бяха отчаяни и страдаха от сривове в преценката. Хората отваряха капсулите на хапчетата за настинка и усърдно сортираха по цвят хилядите миниатюрни зрънца вътре, уверени, че всеки цвят означава различен алкалоид на беладоната, който, ако бъде приет в достатъчно големи дози, ще ги опияни. Шмъркаха индийско орехче, пиеха коктейли от визин и евтино вино, тъпчеха се с пакетчета със семена от грамофонче въпреки слуховете, че производителите ги заливат с някакъв химикал, който предизвиква повръщане.

Един ден Док и Шаста бяха отишли на гости у Сортилидж и тя им спомена, че има дъска Уиджа. На Док веднага му присветна.

— Ей! А дали може да ни каже откъде да си набавим трева?

Сортилидж вдигна вежди, сви рамене и махна към дъската с жест, който казваше „заповядай“. Последваха обичайните подозрения, като например как може да е сигурен човек, че онзи отсреща не движи нарочно дъсчицата и не имитира послание от отвъдното, и други подобни.

— Фасулска работа — каза Сортилидж. — Просто пробвай сам.

Воден от упътванията й, Док задиша дълбоко и внимателно потъна в рецептивно състояние, а връхчетата на пръстите му кацнаха възможно най-нежно върху дъсчицата за автоматично писане.

— Сега кажи какво искаш и да видим какво ще стане.

— Жестоко — каза Док. — Ей… откъде мога да си намеря трева, човече? Иии да е добра, а?

Дъсчицата скочи като див заек, започна да реди буквите — по-бързо, отколкото Шаста успяваше да запише — на адрес някъде по „Сънсет“, на изток от „Вермонт“, а накрая даже добави и телефонен номер, който Док на мига набра.

— Как е, напушеняци — загука женски глас, — имаме това, което ви трябва, и не забравяйте: колкото по-бързо дойдете, толкова повече ще е останало.

— Да, а с кого разговарям? Ало? Ей! — Док огледа слушалката в почуда. — Тази просто затвори.

— Може да е било запис — каза Сортилидж. — Чу ли я какво ти крещеше? „Пази се! Аз съм полицейски капан!“

— Искаш ли да дойдеш с нас и да ни пазиш от неприятности?

Не изглеждаше много навита.

— Тук е моментът да уточня, че случилото се може и да не значи нищо. Защото проблемът при дъските Уиджа…

Но Док и Шаста вече бяха излетели през вратата и се друсаха по осеяната с дупки писта с препятствия, известна още като булевард „Роузкранс“, небето над главите им беше безоблачно, дневната светлина беше перфектна като в полицейските сериали по телевизията, а евкалиптовите дървета, които иначе биха хвърляли сенките си върху им, бяха наскоро отсечени. По радио „Кей Ейч Джей“ вървеше маратон на Томи Джеймс и „Дъ Шондълс“. И то без прекъсвания за реклами. Какъв по-добър знак от този?

Още преди да стигнат до летището обаче, нещо странно започна да се случва със светлината. Слънцето изчезна зад облаци, които с всяка минута ставаха все по-гъсти. Горе из хълмовете, където бяха нефтените помпи, западаха първите капки дъжд и когато поеха по „Ла Бреа“, Док и Шаста попаднаха в сърцето на продължителен порой. Това съвсем не беше нормално. Напред, някъде над Пасадена, се събираха черни облаци, не просто тъмносиви на цвят, ами среднощно черни, катраненочерни, черни като в непознати до този момент кръгове на Ада. Над Лосанджелиската долина започнаха да се сипят светкавици, поотделно и на групи, а след тях се чуваше дълбокият тътен на апокалиптични гръмотевици. Всички караха на включени светлини, нищо че беше средата на деня. По склоновете на Холивуд потече вода, която повлече към вътрешността кал, дървета, храсти и много от по-леките видове превозни средства. След часове отклонения заради свлачища, задръствания и катастрофи Док и Шаста най-накрая намериха мистично указания им дилърски адрес, който представляваше един пуст паркинг с гигантска дупка по средата, разположен между обществена пералня, магазин „Ориндж Джулиъс“ и автомивка, всичките затворени. В гъстата мъгла и поройния дъжд човек не можеше да види дори какво има от другата страна на дупката.

— Ей. Тук нали уж трябваше да има много трева?

Това, което Сортилидж бе направила опит да уточни във връзка с дъските Уиджа, както Док научи по-късно, докато изстискваше чорапите си на плажа и се оглеждаше за сешоар, бе, че около всички нас има постоянна концентрация на пакостливи отвъдни сили и те, макар и да обитават и двата свята, стоят винаги от другата страна на прага на възприятията ни и за тях няма нищо по-приятно от това да се гаврят с онези от нас, които не могат да се откъснат от дебелите и печални каталози на човешкото желание. „Ама, разбира се! — е обичайната им реакция. — Искаш трева ли? НӚ ти трева, шибан идиот такъв.“

Док и Шаста седяха в колата, паркирана на ръба на празния блатясал правоъгълник, загледани в свличащите му се от време на време ръбове, и след известно време нещата се завъртяха на деветдесет градуса и мястото заприлича, поне в очите на Док, на врата, на огромен, влажен вход на храм, водещ към друго място. Дъждът барабанеше по покрива на колата, а светкавиците и гръмотевиците накъсваха мислите за старата река, адаш на града, която някога бе минавала през него и която отдавна бе канализирана, пресушена и осакатена в израз на публично и анонимно признание на смъртния грях на алчността… Той си я представи как се пълни отново чак до бетонния си ръб и как прелива, как цялата вода, на която през всичките тези години й е било забранено да тече тук, неумолимо се завръща и се настанява в клисурите и низините, как всички басейни в задните дворове се изпълват и наводняват паркинги и улици, как целият този кармичен воден пейзаж се слива в едно, превръща се в огромно вътрешно море, чиято следваща стъпка е да стане разширение на Тихия океан.

Странно беше, че от всичко, което можеше да спомене в ограниченото пространство на изстреляната с кокосов орех картичка, Шаста бе избрала точно този дъждовен ден. Док също го бе запомнил, въпреки че беше от края на връзката им — тя вече бе отворила вратата, за да си тръгне, Док виждаше, че това ще се случи, но не правеше нищо, за да го спре. И все пак в онзи ден двамата се бяха отдали на трескав секс, като хлапета на автокино, замъглявайки прозорците и мокрейки калъфките на седалките. Забравили поне за няколко минути накъде ще тръгнат нещата след това.

Обратно на плажа дъждът продължи да вали и всеки ден някой фрагмент от недвижимото имущество по хълмовете се свличаше надолу. В яките на продавачи на застраховки се стичаха вадички гел „Брилкрийм“, а дори с двулитровите флакони със спрей за коса, купени от безмитните зони, за стюардесите бе невъзможно да поддържат прическите си във вид, поне бегло наподобяващ модната линия. Проядените от термити къщи на Гордита Бийч до една бяха придобили консистенцията на напоена гъба и извиканите по спешност водопроводчици провираха ръце в тях, за да стиснат гредите и напречниците, а мислите им ги дърпаха към зимните им домове в Палм Спрингс. Хората започнаха да изтрещяват дори без да вземат нищо. Някакъв ентусиаст, който твърдеше, че е Джордж Харисън от „Бийтълс“, се опита да отвлече зазимения на пресечката между магистралите „Харбър“ и „Сан Диего“ дирижабъл на „Гудиър“ и да отлети с него към Аспен, Колорадо, в дъжда.

А дъждът имаше особен ефект върху Сортилидж, която тъкмо бе започнала да се вманиачава на тема Лемурия и трагичните й последни дни.

— Била си там в някой предишен живот — хипотезира Док.

— Сънувам я, Док. И понякога се будя и нямам никакво съмнение. Спайк се чувства по същия начин. Може би е от дъжда, но и двамата сънуваме едно и също напоследък. Ние не можем да намерим път обратно към Лемурия, затова тя се връща при нас. Надига се от дълбините… „Здрасти, Лийдж, здрасти, Спайк, доста време мина, а…“

— Говорила ви е?

— Не знам. Тя не е просто място.

Док обърна картичката от Шаста и се загледа в картинката отпред. Беше подводна снимка на руините на някакъв древен град — паднали колони и арки, рухнали подпорни стени. Водата беше свръхестествено прозрачна и сякаш излъчваше ярка синьо-зелена светлина. Насам-натам плуваха риби, които, предположи Док, бяха тропически. Всичко изглеждаше познато. Потърси дали някъде не пише името на фотографа, датата на авторското право, мястото на заснемане. Никъде. Сви си един джойнт, запали го и се замисли. Това сигурно е послание от място, различно от тихоокеанския остров, чието име той не можеше да произнесе.

Реши да се върне отново на адреса от дъската Уиджа, който — като територия на класическо напушеняшко премеждие — завинаги бе останал в паметта му. Денис тръгна с него като подкрепление.

Дупката в земята бе изчезнала и на нейно място се издигаше странно футуристична сграда. Отпред човек можеше да си помисли, че е някаква религиозна структура, беше гладка, тясна и конусовидна като църковна кула, но не точно. Който и да я беше издигнал, със сигурност бе разполагал с предостатъчен бюджет, защото отвън цялата бе покрита с варак. Другото, което Док забеляза, беше, че високата заострена конструкция е извита в посока, обратна на улицата. Направи няколко крачки към следващата пресечка и обърна глава, за да огледа мястото отстрани, и когато видя колко драматична е извивката и колко остър е върхът, най-накрая загря. Аха! Вярна на старата лосанджелиска традиция на архитектурно своенравие, тази структура представляваше шестетажен златен зъб!

— Денис, ще поогледам малко наоколо, в колата ли ще чакаш, или ще дойдеш с мен, за да ми пазиш гърба?

— Мислех да се пробвам да намеря пица отнякъде — каза Денис.

Док му даде ключовете от колата.

— Ъъ… в гимназия „Льойзингер“ имаше шофьорски, нали?

— Естествено.

— И помниш, че е с ръчно управление, не е автоматик, нали?

— Споко, Док.

И Денис отлепи.

Входната врата беше почти невидима, по-скоро ревизионна вратичка, сляла се с извиващата се фасада. Във фоайето, под изискан надпис в шрифт санссериф, гласящ „ЗЛАТЕН ЗЪБ ЕНТЪРПРАЙЗИС, INC/ЦЕНТРАЛЕН ОФИС“, и зад лична табелка със „Сандра, здрасти!“ на нея, седеше рецепционистка от азиатски произход в черен винилов гащеризон и с дистанцирано изражение, която го попита с полубритански акцент дали е сигурен, че не е сбъркал мястото.

— Това е адресът, който ми дадоха от клуб „Азиатик“ в Сан Педро. Тук съм да взема един пакет за шефовете.

Сандра взе телефона, натисна едно копче, промърмори нещо, изслуша някого, хвърли още един подозрителен поглед към Док и го поведе през фоайето към врата с цвят надраскан металик. Отне му не повече от стъпка-две, за да осъзнае, че тя е прекарала повече часове в някое доджо, отколкото той за целия си живот пред телевизора, и че беше от онези млади дами, чийто гняв е добре да не предизвикваш.

— Вторият офис вляво. Доктор Блатнойд ще ви приеме след малко.

Док намери стаята и се огледа за нещо, в което да види косата си, но намери само едно малко фъншуй огледало в жълта рамка до вратата. Лицето, което го погледна оттам, не приличаше на неговото.

— Това не е добър знак — измърмори той.

Зад бюрото от титан един прозорец разкриваше гледка към долната част на „Сънсет“ — такерии, евтини хотели, заложни къщи. Имаше пуфове и всякакви списания — „Форин Афеърс“, „Синсемила Типс“, „Модерен психопат“, „Бюлетин на атомните учени“, — които изобщо не помогнаха на Док да си представи каква е клиентелата тук. Той започна да прелиства „2000 прически“ и точно се бе зачел в „Прическата сасон — какво не ви казва вашият стилист“, когато влезе доктор Блатнойд, облечен в костюм от тъмно, почти ултравиолетово кадифе със сако с много широки ревери, панталони клош и акцент от малиновочервена папийонка и джобна кърпичка. Той се настани зад бюрото, взе някакво тежко ръководство с неподвързани страници и се зачете в него, като от време на време вдигаше присвити очи към Док.

— Добре… имате документ за самоличност, предполагам?

Док се разрови в портфейла си и извади визитка на китайския хедшоп в северната част на улица „Спринг“ с надеждата, че номерът ще мине.

— Това не мога да го прочета, на някакъв… ориенталски е… какъв език е, китайски ли?

— Ами, помислих си, че вие, бидейки китаец…

— Моля? Какви ги говорите?

— Ами… „Златният зъб“…?

— Това е синдикат, повечето от нас са зъболекари, основахме го преди години с данъчни цели, всичко е законно… Момент — и погледна Док, така да се каже, диагностично — откъде казахте на Сандра, че сте?

— Ъъ…

— Ама вие сте поредният хипи наркоман, нали? Господи. Бас държа, че сте тук, за да се наперкате… — Миг по-късно вече беше извадил висок цилиндър от кафяво стъкло, запечатан изкусно с капчици от яркочервена пластмаса. — Скивай! Току-що пристигна от Дармщат, лабораторно качество, то и аз може да си взема малко с теб…

И преди Док да е мигнал, трескавият доктор по дентална медицина накълца известно количество кристалчета пухкав бял кокаин във формат за шмъркане и нареди линиите върху един брой на „Гънс & Амо“, който му беше подръка.

Док сви рамене в знак на извинение.

— Просто гледам да не се друсам с работи, които не мога да си позволя.

— Ууух! — доктор Блатнойд се бе въоръжил със сламка и шмъркаше здраво. — Не се тревожи, както казва телевизионният техник, антената е за сметка на фирмата… Хмм, пропуснах тука малко… — Взе го с пръста си и ентусиазирано го втри във венците си.

Док шмръкна по половин линия с всяка ноздра, просто от уважение към домакина, но не можеше да се отърве от подозрението, че нещата не са толкова невинни, колкото изглеждат. И преди е бил в зъболекарски кабинети и там винаги е имало една особена миризма, а също така и атмосфера, които тук липсваха, точно като стайното ехо, чието отсъствие също му бе направило впечатление. Сякаш имаше нещо друго — нещо… не готино.

На вратата се почука тихо, но безцеремонно, и рецепционистката Сандра подаде глава. Беше свалила ципа на горната част на гащеризона си и Док успя да зърне две прекрасни, нескрити от сутиен цици с видимо щръкнали зърна.

— О, докторе — издиша тя почти напевно.

— Да, Сандра — отвърна доктор Блатнойд с влажен нос и сияеща физиономия.

Сандра кимна и се понесе плавно навън, усмихвайки се през рамо.

— И не забравяйте да вземете онази бутилка.

— След малко се връщам — Блатнойд увери Док и се втурна след нея с очи, яростно забити в точката, където допреди малко беше задникът й, и скоро неотекващите му стъпки се изгубиха някъде из незнайните дебри на сградата на „Златният зъб“.

Док отиде да хвърли един поглед на ръководството на бюрото. Озаглавен „Процедурен наръчник на Златния зъб“, той бе отворен на главата „Междуличностни ситуации“. „Част осма: Хипита. Като цяло към хипаря трябва да се подхожда прямо. Детската му натура обикновено реагира положително на наркотици, секс и/или рокендрол, макар че редът на прилагането им зависи от специфичните за конкретната ситуация условия.“

Откъм вратата дойде високо и силно дрънчене. Док вдигна очи и видя усмихната млада жена, руса, калифорнийка, доста прилична, облечена в минирокля на райета в множество различни „психеделични“ цветове и размахала енергично ръка, от което огромните й обици с формата на някакъв вид пагода се клатеха напред-назад и — всъщност — звънтяха.

— Имам час при доктор Руди за Поддръжка на усмивката.

Носталгична атака.

— Ей! Джапоника, нали? Джапоника Фенуей! Изобщо не очаквах да се срещнем тук.

Не беше от моментите, които се бе надявал или опасявал, че могат да се случат, макар че от време на време все някой му напомняше за древното индианско вярване, че ако спасиш нечий живот, ставаш завинаги отговорен за спасения, и той започваше да се чуди дали това може да се отнесе към отношенията му с Джапоника. Първият му платен случай като частен детектив, меко казано платен. Семейство Фенуей бяха тежки богаташи от Саут Бей, живееха на полуостров Палос Вердес в затворен анклав вътре във и без това затворения скъп комплекс Ролинг Хилс.

— И как очаквате да дойда при вас за среща — бе попитал Док, когато Крокър Фенуей, бащата на Джапоника, му се бе обадил в офиса.

— Ами ще трябва да се видим някъде извън стените, в равнината — бе отговорил Крокър, — например Ломита?

Беше случай с дъщеря беглец, в който всички факти бяха ясни и който определено не заслужаваше дневния хонорар, камо ли екстравагантния бонус, платен на Док след настояване от страна на Крокър, когато той получи дъщеря си — с едно липсващо от очилата й с телени рамки стъкло и повърнато в косата — на същото място, където с Док се бяха срещнали за първи път. Не беше ясно дали тогава тя изобщо бе обърнала внимание на Док, нито дали си спомняше кой е.

— И така! Джапоника! Какво правиш?

— О, основно бягам. От едно… място. Дето нашите не спират да ме пращат.

Оказа се, че става въпрос за „Хрискилодон“, същата фабрика за веселяци в Охай, която леля Рийт бе споменала и на която Слоун и Мики бяха дарили цяло крило. Док може и да беше спасил Джапоника от живот, помрачен от мъглив хипарски ужас, но по всичко личеше, че връщането й обратно в семейните обятия окончателно я бе вбесило. Върху неутралната повърхност на отсрещната стена Док зърна за миг образа на индианец в пълно индианско снаряжение, вероятно един от онези воини, отговорни за елиминирането на полка на Хенри Фонда във „Форт Апачи“ (1948), който се приближаваше към него със заплашителна и намръщена физиономия. Сега Док отговорен за луда бяла мацка. Какво планира Док по въпроса? Ако изобщо нещо.

— Извинете, ниски човече с къса коса? Добре ли сте?

И без да дочака отговор, блещукайки като стая, пълна с маниаци на амфети, слагащи коледната украса, се впусна в разкази за всевъзможните си бягства. Док усети, че го заболява глава.

След като губернатор Рейгън бе затворил голяма част от психиатричните заведения в щата, частният сектор се бе опитал по свой си начин да се възползва от това и прибягването до услугите му се бе превърнало в стандартния за Калифорния начин за отглеждане на деца. Семейство Фенуей вкарвали или изкарвали Джапоника от „Хрискилодон“ на базата на нещо като договор за поддръжка в зависимост от това как самите те се чувстват в конкретния ден, тъй като и двамата водели емоционален живот, отличаващ се с крайна наситеност и — често — с пълна некохерентност.

— Имало е дни, в които пускам неправилния тип музика и в следващия момент вече куфарите ми са стегнати, а аз чакам шофьора да ме откара.

Бързо-бързо „Хрискилодон“ започнал да привлича един определен тип тихи благодетели — мъже, макар че понякога имало и жени, на средна възраст, фокусирани върху младите и психически нестабилните. Шантави мацки и хипари купонджии! Защо го наричат Поколението на любовта? Елате в „Хрискилодон“ за един маниашки уикенд и ще разберете! Гарантираме пълна дискретност! Годината е някъде около 1970-а, дефиницията за „зрял“ вече е различна от тази от миналите времена. В процес е сред онези, които могат да си го позволят, масово и ожесточено отричане на хода на времето. Джапоника, пророчицата, ги виждала — пръснати из град, отдавна отдаден на илюзорните продукти, пътешественици, невидими за останалите, неподвижни, насочили очи от върховете на скали, надвиснали над булеварди, към други като тях, отдалечени на километри и години; връх приветства връх в здрача и в неясно как наложената тишина. По голите им гърбове трептят махови пера. Те знаят, че могат да полетят. Още един момент само, едно мигване във вечността, и ще се понесат нагоре…

И така доктор Руби Блатнойд, излязъл на първата си среща с непозната с Джапоника в кафе „Саунд Майнд“[61], уединено заведение със заден двор и меню, създадено от местния тризвезден биошеф, бил не просто омагьосан, ами направо започнал да се чуди дали някой не му е пуснал нещо ново и психеделично в мартинито от нар. Момичето било прекрасно! Тъй като страдал от известна екстрасензорна недостатъчност, Руди, разбира се, изобщо не оценил факта, че зад широко отворените си и искрящи очи Джапоника не само обмисля, но в този миг и наистина посещава други светове. Онази Джапоника, която седяла с по-възрастния мъж в смешния костюм от велур, била всъщност Кибернетичен организъм, киборг, с други думи, програмиран да яде и пие, да говори и общува, докато Истинската Джапоника върши важни дела другаде, понеже била Космически пътешественик и Там Отвъд я чакали сериозни проблеми за решаване, въртели се галактики, рухвали империи, кармата си течала, така че Истинската Джапоника трябвало да може да бъде намерена винаги на едно точно определено място в петизмерното пространство, защото иначе хаосът щял да възтържествува отново.

Върнала се в „Саунд Майнд“, където установила, че Киборг-Джапоника е дала нещо накъсо, отишла е в кухнята и там е направила нещо гнусно със Супата на деня, която сега трябвало да бъде изхвърлена в мивката. Всъщност била Супата на вечерта, зловеща течност в индигово, която вероятно не заслужавала кой знае какво уважение, но и Киборг-Джапоника е могла да прояви някакъв самоконтрол все пак. Лоша, импулсивна Киборг-Джапоника. Може би няма да е зле Истинската Джапоника да не й позволи да си вземе онези специални високоволтови батерии, които толкова иска. Това ще й е за урок.

Докато доктор Блатнойд я отвеждал навън през салон, пълен с осъдителни лица, объркването му нараствало все повече и повече. Такива били, значи, хипи мацките със свободен дух! Бил ги виждал из улиците на Холивуд, по телевизията, но това била първата му по-близка среща. Не било изненадващо, че родителите на Джапоника нямали идея какво да правят с нея — като зад тази му мисъл се криела друга, на която той не обърнал особено внимание, а именно че той знаел.

— И даже не бях много сигурна кой е той, преди да дойда тук за първата си Оценка на усмивката…

В този момент от разказа на Джапоника при тях, вдигайки ципа си, се върна и похотливият зъбоизтръгвач.

— Джапоника? Мисля, че се разбрахме никога да не… — Очите му регистрираха Док — О, вие сте още тук?

— Пак избягах, Руди — заблещука тя.

Денис също влетя в стаята.

— Ей, човече, колата ти отиде на автомонтьор.

— Сама ли го реши, Денис?

— Малко я смачках отпред. Понеже оглеждах едни мацки на Малката Санта Моника[62] и…

— Отиде до Бевърли Хилс за пица и си чукнал някой отзад там.

— Трябва й нов… как му викаха, онова с маркучите, откъдето излиза пара…

— Радиатор… Денис, нали каза, че си карал шофьорски в гимназията.

— Не, не, Док, ти попита дали в гимназията е имало шофьорски и аз ти казах да, щото наистина имаше, имаше един пич, Еди Очоа, нито едно ченге на юг от Салинас не можеше да го хване, и затова всички го наричаха…

— Значи, ъъъ, ти… всъщност никога не си… се учил…

— Човече, знаеш ли колко неща те карат да помниш на тея курсове?

Сандра, видимо пораздърпана, нахлу след Денис и започна да му крещи:

— Казах ти, че не може да се качваш тука — след което видя Джапоника и наби спирачки. — О. Мацката с усмивката за поддържане. Прекрасно — рече, докато мяташе малки яростни погледи по доктор Блатнойд като остриетата със звездовидна форма в кунгфу филмите.

— Госпожица Фенуей — тръгна да обяснява докторът — може и да изглежда леко психотична днес…

— Жестоко! — извика Денис.

— Моля? — премигна Блатнойд.

— Да не си луд, човече? Жестоко е, какво говориш, пич?

— Денис… — промърмори Док.

— Не е „жестоко“ да си луд. Джапоника е била институционализирана за това.

— Аха — грейна Джапоника.

— В смисъл в самото място ли? Психеделично! Човече, вкарваха ли ти волтове в главата?

— Волтове и волтове — засвятка Джапоника.

— Леле. Лошо за ла кабеза, човече.

— Хайде, Денис — каза Док, — време е да помислим как да си хванем автобуса за плажа.

— Аз отивам там, мога да ви хвърля — предложи Джапоника.

Док направи бърза диагностика на очните й ябълки и не видя нищо прекалено притеснително — в момента беше точно толкова в час, колкото всеки друг тук, и понеже нямаше какво толкова смислено да каже, се спря на:

— Светлините и спирачките наред ли са, Джапоника? Регистрационна табелка, всичко?

— Всичко точно. Волфганг тъкмо мина периодичния си преглед.

— А той е…

— Колата ми.

Да, още една предупредителна светлинка, но в момента Док се тревожеше повече за вероятно огромния брой пазители на реда, разположени от тук до плажа.

— Извинете — зачуди се Сандра, която бе забила очи в Денис, — ама това на шапката ви парче пица ли е?

— О, леле, мерси, пич, къде ли не го търсих…

— Нещо против да дойда с вас? — попита доктор Блатнойд. — В случай че стане някой инцидент по пътя.

Волфганг се оказа десетгодишен мерцедес седан с таван с подвижен панел, който пътниците можеха да плъзгат назад и точно като кучетата в пикапите да подават глава във вятъра навън, ако искат. Док седна отпред, скрил очи под широкополата си федора, за да игнорира някакво дълбоко лошо предчувствие. Доктор Блатнойд се настани отзад с Денис, след което прекара известно време, опитвайки се да набута пълна с неизвестно какво пазарска торба от найлон 66 под предната седалка.

— Ей — извика Денис, — каква е тая торба, дето я буташ под седалката на Док?

— Не обръщайте никакво внимание на торбата — посъветва ги доктор Блатнойд. — Иначе всички ще параноясаме.

Както и стана — всички, без Джапоника, която маневрираше така елегантно по „Сънсет“ в този късен час пик.

Денис бе промушил глава през покрива.

— Карай по-бавно — провикна се след малко, — искам да се насладя на това.

Точно пресичаха „Вайн“ малко преди да минат покрай „Уолик’с Мюзик Сити“, където всяка една от дългата редица кабинки за прослушване гледаше със светналия си прозорец към улицата. А от всеки прозорец, един след друг, докато Джапоника ги подминаваше бавно, се появяваше ту самотен хипи маниак, ту малка групичка от хипи маниаци, до един със слушалки на главата, потънали в различни рокендрол албуми, танцуващи в различни ритми. Също като Денис, и Док бе свикнал с концертите на открито, където хиляди хора се събираха, за да слушат безплатна музика, и където масата се сливаше в един общ Аз, защото всеки човек преживяваше едно и също нещо. Но тук хората слушаха отделно, в уединение, изолация и споделена тишина, а някои от тях — после, на касата — даже даваха пари за това, че са слушали рокендрол. За Док това беше някакъв много странен вид задължение или пък разплащане. Напоследък все по-често мислите му го отнасяха към онзи гигантски колективен блян, в който хората се надъхваха взаимно да не спират с триповете си. И само от време на време и без да искаш, можеш да зърнеш другата страна.

Денис махаше, крещеше, правеше знака на мира, но никой в кабинките не го забелязваше. Накрая се свлече обратно в мерцедеса.

— Страхотно. Може пък всички да са надрусани. Ей! Сигурно затова наричат онея работи слушалки[63]! — Той приближи лице до доктор Блатнойд повече отколкото бе комфортно за зъболекаря. — Помисли за това, човече! В смисъл, слушалки, схващаш ли?

Джапоника караше толкова умело, че чак когато оставиха зад гърба си ярките бели светлини на Холивуд и тръгнаха покрай плажа Дохъни, Док забеляза, че (а) вече се е стъмнило и (б) фаровете не са включени.

— Ъъъ, Джапоника, ами светлините?

Тя си тананикаше нещо тихичко, мелодия, която Док с нарастваща тревога разпозна — темата от „Тъмни сенки“. Четири такта по-късно той направи нов опит.

— В смисъл, ще е жестоко, Джапоника, ако пуснем някакви светлинки да работят, щото нали ченгетата от Бевърли Хилс обикновено дебнат точно из тези улички по хълмовете. И само чакат някое дребно нарушение, например каране без фарове, за да спрат народа.

Тя само започна да си тананика по-интензивно. Док направи грешката да погледне към нея и я видя как се взира в него, а не в пътя, с очи животински блеснали през русата завеса от коса на калифорнийска мацка. Не, това не беше никак успокояващо. Макар и да не беше тънък познавач на изтрещяването, той бе запознат с белезите на всепоглъщащата халюцинация и на мига осъзна един безспорен факт: въпреки че едва ли виждаше него, каквото и да виждаше всъщност, тя беше в действителност и физически там напред, в сгъстяващата се мъгла, и се канеше да…

— Всичко наред ли е, скъпа? — включи се доктор Блатнойд.

— Уу-уууу — изчурулика Джапоника, украси го с малко вибрато и натисна газта. — Ууу-ууу уху-уу, уху-ууу…

Околните коли — квартални машини от рода на екскалибури и ферарита — прелитаха на косъм от тях с висока скорост. Доктор Блатнойд, сякаш нетърпелив да се впусне в терапевтичен разговор, гледаше свирепо Денис.

— Ето. Точно това имах предвид по-рано.

— Човече, изобщо не спомена, че може да се случи, докато кара.

Междувременно Джапоника бе взела решението да минава на червено на всеки възможен светофар, а на един даже ускори, за да го хване, преди да е светнал в зелено.

— Ъъ, Джапоника, скъпа моя. Светеше червено — услужливо отбеляза доктор Блатнойд.

— Оо, не мисля! — обясни тя някак безгрижно. — Мисля, че това беше едно от очите Му.

— О. Ами, да — успокои я Док. — Определено сме съгласни с теб, Джапоника, обаче…

— Не, не, няма „нещо“, което те наблюдава! — вече и Блатнойд демонстрираше възбуда. — Това там не са „очи“, а предупредителни знаци да спреш колата и да изчакаш, докато не светне зелено, не си ли спомняш уроците от училище?

— Затова ли били тия цветове, човече? — попита Денис.

Изведнъж като НЛО, изгряващо над някой хребет, ослепителните светлини на полицейска кола блеснаха на хълма и се понесоха надолу към тях под съпровода на виеща сирена.

— В смисъл мамка му — Денис отново тръгна към отвора на тавана. — Аз се махам, човече — рече, за момент забравил за свистящия наоколо им уличен пейзаж.

Без да усеща никакви признаци за намаляваща скорост, Док, стремейки се да не мисли за торбата под седалката, започна да прави опити да достигне с крак педала на спирачката и да насочи колата към аварийното платно. Ако беше в личния си автомобил и сам-самичък, може би щеше да се пробва да избяга или пък да открехне леко вратата и да се отърве от торбата, но докато се накани да пробва поне второто, Чичко Полицай вече се беше надвесил над тях.

— Документи за проверка, госпожице — ченгето, изглежда, бе пленено от циците на Джапоника. Тя само му се усмихна в наситената тишина, като от време на време стрелкаше с очи окачения на хълбока му „Смит и Уесън“. Неговият партньор, заек, по-рус и от самия него, дойде и се облегна от другата страна на колата, засега май му стигаше просто да наблюдава Денис, който сложи край на усилията си да се изкатери на покрива, за да зяпа пулсиращата конфигурация от ярки светлини на патрулката и да вика „Олеле, човече“ на всеки няколко минути.

— Ти ли си Звяра? — попита изчаткалата Джапоника с почти малолетен напев.

— Не, не, не — отчаяно занарежда Блатнойд, — това е полицай, Джапоника, и той просто иска да знае дали всичко с теб е наред…

— Искам просто да видя документите ви, ако нямате нищо против — каза ченгето. — Предполагам знаете, че карахте с изключени светлини, госпожице?

— Но аз виждам в тъмното — закима отривисто Джапоника, — виждам много добре.

— Сестра й е започнала да ражда преди около час — Блатнойд май си въобразяваше, че с чар ще ги спаси от глоба — и госпожица Фенуей обеща да стигне навреме, за да присъства на появата на бебето, така че това вероятно е причината за нейното невнимание.

— В такъв случай — каза ченгето — може би трябва друг да шофира.

Джапоника веднага скочи на задната седалка при Блатнойд, Док се намести зад волана, а Денис зае неговото място отпред. Ченгетата ги гледаха с усмивка като обучители в курс по етикет.

— Така, а сега всички да покажат документи за самоличност — обади се заекът.

— Разбира се — Док подаде разрешителното си за частен детектив. — Защо ги искате, господин полицай?

— Нова програма — сви рамене другото ченге, — знаете как е, поредното извинение за още бумащина, викат му Култвахта, всяко събиране на трима или повече граждани вече се смята за потенциален култ. — Заекът отбелязваше нещо в списък, защипан за клипборд. — Критериите — продължи другото ченге — включват препратки към Откровението на Йоан, мъже с коса до раменете или по-дълга, излагане на други хора на опасност посредством автомобилно невнимание и до един са налични при вас.

— Да, човече — включи се и Денис, — ама ние сме в мерцедес и той е боядисан само в един цвят, бежово — не получаваме ли някакви точки за това?

Док за първи път забеляза, че и двете ченгета… е, не точно треперят — полицаите не треперят, — но определено вибрират от постменсънските нерви, налегнали района в последно време.

— Ще въведем цялата тази информация, господин Спортело, в една главна база данни тук и в Сакраменто и ако не ви търсят за нищо и няма някакви заповеди, няма да ви безпокоим повече.

Упътван от доктор Блатнойд, Док отби от „Сънсет“ и наби спирачки на милиметър от пазена от частна охрана порта.

— Добър вечер, Хайнрих — избумтя Руди Блатнойд.

— Радвам се да ви видя, доктор Б. — отвърна пазачът и ги подкани с жест да влязат.

Закриволичиха през Бел Еър нагоре по хълмовете и из каньоните, докато не стигнаха до имение зад още една порта — ниска и почти невидима сграда, скрита от ландшафтното градинарство, която сякаш бе изградена от самата нощ и щеше да изчезне по изгрев-слънце. Зад портата проблясваше резка в мрака. След доста чудене Док осъзна, че това е ров със спуснат над него подвижен мост.

— Няма да се бавя — каза доктор Блатнойд, измъкна се от колата, грабна торбата под предната седалка и се впусна в загадъчен разговор през интеркома с глас, който Док прецени като женски, преди портата да се отвори, а мостът да се спусне с грохот и скърцане. След това нощта отново стана тиха, не се чуваше дори трафикът по магистралата в далечината, нито пък меките стъпки на койотите или пълзенето на змиите…

— Прекалено тихо е — обади се Денис, — ще полудея, човече.

— Викам да изчакаме тук, от тази страна на моста — каза Док. — Какво ще кажеш?

Денис сви огромен джойнт и го запали, вътрешността на мерцедеса бързо се изпълни с дим. Не след дълго от интеркома се разнесоха крясъци.

— Ей, пич — каза Денис, — не е нужно да крещиш, човече.

— Доктор Блатнойд иска да ви уведомим — обяви жената от другата страна, — че той ще остане тук като наш гост и следователно може да не го чакате.

— Хубаво, а ти пък говориш като робот, човече.

Отне им известно време, за да се върнат обратно на „Сънсет“.

— Аз май ще се натреса на едни приятели в Пасифик Палисейдс — информира ги Джапоника.

— Нещо против да ни оставиш на спирката на „Грейхаунд“ в Санта Моника? Ще си хванем нощния локален.

— Между другото, ти не си ли човекът, който ме намери и върна при баща ми преди време?

— Просто си вършех работата — Док моментално мина в защита.

— Той наистина ли искаше да се върна?

— Оттогава съм имал няколко подобни случая — започна внимателно Док, в случай че й се наложеше да кара още дълго тази вечер, — и той ми се стори стандартният разтревожен родител.

— Пълен задник е — увери го Джапоника.

— Ето, това е служебният ми телефон. Нямам редовно работно време и невинаги можеш да ме намериш в офиса.

Тя сви рамене и даже успя да се усмихне.

— Ако е писано.

Странни бяха тези няколко дни, в които дартът беше на поправка в Бевърли Хилс, нищо че Док си го представяше как му е кеф в компанията на ягуари и поршета и какви ли още не други коли. Когато най-накрая отиде да си го вземе от „Възкресение на тялото“ — център за ремонт на катастрофирали автомобили на юг от „Олимпик“, — Док завари приятеля си Тито Ставру в разгорещен спор със собственика Мануел. Тито имаше бизнес с лимузини, макар че флотилията му се състоеше само от една бройка, която, за съжаление, не беше една от онези лимузини, способни да се Плъзнат леко от Бордюра, а още по-малко да се Влеят в Трафика Без Усилия — не, тази скачаше от бордюра и влизаше ударно в движението, и в интерес на истината стоеше в гаража в продължение на най-малко половината от всеки премиен период (както тъкмо бе открил за свое, а можете да си представите и за Титово учудване, последният й засега застраховател) или пък беше на ремонт при всевъзможни въоръжени с шкурка и четка бригади в района на Голям Ел Ей. В рамките на една календарна година я бяха пребоядисвали шест пъти.

— Сигурен ли си, че искаш да кажеш лимо, а не лимон? — гавреше се за отмора Мануел всеки път, когато Тито докарваше свежо очуканата кола.

Сега бяха в основната барака, сглобена от бивша хижа тип „Куонсет“, която първо е била срязана по дължина, а след това двете й части са били разместени така, че да се срещнат в една точка високо горе и да създадат впечатлението за нещо като църковен свод.

— Ще ти излезе по-евтино, ако просто ми платиш предварително съвсем малка сума и когато искаш да й се удари една боя, я докарваш през деня, през нощта, няма значение, минаваме я с който пожелаеш цвят от наличните, включително металическите, влиза и след два часа излиза.

— Притеснява ме — каза Тито — точно това „влиза и излиза“, разбираш ме, нали, имам предвид рисковите елементи от общността на работещите с авточасти, с които пък работиш ти.

— Тук си във „Възкресението“, есе! Работим с чудеса! Представи си, че Исус превърне виното във вода точно пред очите ти? Ще му кажеш ли: Ама какво е това нещо, аз искам „Дом Периньон“, а? Ами ако аз бях толкова придирчив към всеки, който идваше тук за боядисване? Представяш ли си? Искам му документите на колата и какво? Ами, ще се ядоса яко, ще иде някъде другаде, мен ще ме вкарат в някакъв лайнян списък, в който изобщо не искам да фигурирам. — Мануел чак сега забеляза Док. — Ти с бентлито ли си?

— Додж дарт, 64-та.

Мануел погледна първо Док, после Тито.

— Вие двамата познавате ли се?

— Зависи — тръгна да казва Док, но Мануел продължи:

— Щях да ти искам по-скъпо, но хора като Тито, ами те субсидират пичове като теб.

При все това сумата на фактурата беше от бевърлихилско естество и на Док му отиде половината ден в уговаряне на план за изплащането й.

— Хайде — каза Тито, — ще те черпя един обяд. Имам нужда от съвет.

Отидоха до „Пико“, оттам тръгнаха към „Ранчо Парк“. Улицата беше раят на кльопачката. Една вечер около залез-слънце — ежедневния феномен, не булеварда[64], когато Док все още беше нов в града и беше в Санта Моника, близо до западния край на „Пико“, светлината над целия централен Ел Ей точно се стопяваше до лилаво с тъмнозлатисти нюанси и на него му се стори, че от мястото и часа на деня, в които се намира, ще може да види къде свършва „Пико“ — километри и километри навътре в сърцето на великия Мегалополис; тогава още не знаеше, че ако поиска, би могъл и да стигне до края на „Пико“, ядейки — вечер след вечер в продължение на много нощи, — и да не повтори нито веднъж което и да било от етническите кулинарни предложения там. Това невинаги беше добра новина за нерешителния тревоман, който може и да знае, че е гладен, но не и как да се справи с проблема с помощта на определена храна. Неизброими бяха вечерите, в които Док се оказваше без бензин, озверелите му от глад спътници — без търпение, а решението къде да хапнат все така се губеше в далечината.

Днес се спряха на един гръцки ресторант на име „Текѐ“, което според Тито на гръцки значело салон от едно време за пушене на хашиш.

— Надявам се не е проблем, че го казвам — започна Тито, — ама се говори, че работиш върху случая с Мики Улфман.

— Аз не бих се изразил така. Никой не ми плаща. Понякога си мисля, че го правя от чувство за вина. Гаджето на Улфман ми е бивша, тя каза, че има нужда от помощ, и се опитвам да помогна.

Тито, който бе помолил да седне с лице към входа, сниши глас и Док едва чуваше какво казва.

— Разчитам на това, че не си корумпиран, Док. Не си корумпиран, нали?

— Засега не, но един хубав плик с пари няма да ми се отрази зле.

— Тия пичове — по лицето на Тито проблесна нещастно изражение — не ти дават пликове, по-скоро, ако правиш каквото искат от теб, може и да ти се размине по-леко.

— Викаш, мафиоти някакви са…

— Де да бяха. Не ме разбирай погрешно, знам пичове от Фамилията, които плашат здраво хората, то и мен ме е шубе от тях, но с тоя проблем изобщо не бих отишъл при тях, те само ще видят кой е намесен и ще ми кажат, „Пасадена, човече“.

— Да не говорим, че им дължиш и пари.

— Това е минало, оправих се.

— Моля? Никаква херинга, никакви салони за паан? Край с Малкия Ти-Рекс? Край със Салваторе „Порязването“ Гацони? Край с Ейдриън Праша?

— Край, даже Ейдриън ме остави на мира вече, всичко съм изплатил, лихви-михви, всичко.

— Това е добра новина, защото беше въпрос на време оня звяр да хване бейзболната бухалка и да се поупражнява върху главата ти. Заради такива като него на лихварите им е излязло лошо име.

— Те вече са в тъжното ми минало, почнах и дванайсетте стъпки, Док. Ходя на събиранията, редовен съм.

— Инес сигурно е много щастлива. Откога не си залагал?

— Идния уикенд стават шест месеца. Ще го отбележим стилно, ще отидем с лимузината до Вегас, ще останем в „Сизърс“…

— Извини ме, Тито, да не би да бъркам Лас Вегас с някое друго място, където хората нонстоп играят шибан хазарт? Как очакваш да…

— Устоя на изкушението ли? Ами какво да ти кажа, как ще разбера иначе? Човек трябва да скочи в дълбокото, за да види какво ще се случи.

— Майчице. И Инес няма проблем с това?

— Тя предложи.

Майк, собственикът и готвачът, се появи с огромна чиния, отрупана със сарми, маслини „Каламата“, малки спанакопити, за омитането на които щеше да им трябва цяла седмица.

— Сигурен ли си, че искаш да ядеш тук? — поздрави той Тито.

— Това е Док, спаси ми живота веднъж.

— И така ли му се отблагодаряваш? — Майк укорително поклати глава. — Помислете си много добре, приятели — измърмори, докато се връщаше в кухнята.

— Спасил съм ти живота?

Тито сви рамене.

— Оня път на „Мълхоланд“.

— Ти спаси моя, човече. Ти знаеше къде е — ставаше дума за една отмъкната хиспано суиза джей 12 от 1934 г., чието връщане Док се бе опитал да договори с някакъв литовец с проблемна щитовидна жлеза, който бе дошъл на срещата въоръжен с модифициран АК-47 с толкова огромен банан, че непрестанно се спъваше в него и това — от днешна гледна точка — най-вероятно бе спасило живота на всички тях.

— Аз го правех заради себе си, пич, ти просто беше там, когато я върнахме и всички ония пари почнаха да летят.

— Както и да е, Док… сега обаче има нещо, което мога да споделя само с теб — бързо оглеждане. — Док, аз бях един от последните хора, с които Мики Улфман говори, преди да се изпари от картинката.

— Мамка му — отвърна Док окуражително.

— И не, това ченгетата изобщо не го знаят. Иначе онези пичове щяха да разберат на мига и да ме поднесат като ордьовър на акулите.

— Ни чул, ни видял, Тито.

— Значи, какво стана. Мики трябваше да иде до едно място, докъдето нямаше доверие на шофьорите си да го закарат. Повечето от тях са бивши затворници и дължат услуги на странични хора и той невинаги знае за това. Така че от време на време ми се обажда на един номер, дето го няма в указателя, и аз го вземам от определено място, като решаваме кое да е то в последния момент.

— С лимузината ли? Изобщо не сте биели на очи.

— Нее, ползвахме или фалкони, или нови, винаги мога да намеря някой, без да предупреждавам отрано, понякога съм вземал и бръмбар, стига да не е прекалено шарен.

— Така, в деня, в който Мики изчезна… той ти се обади? И ти го закара някъде?

— Искаше да го взема. Обади ми се посред нощ, май беше от външен телефон, говореше много тихо, беше уплашен, сякаш някой е по петите му. Продиктува ми някакъв адрес извън града, отидох там и зачаках, но той така и не се появи. След няколко часа чакане почнах да привличам внимание и се разкарах.

— Къде беше това?

— Охай, близо до нещо, наречено „Хрискилодон“.

— Напоследък често чувам за това място — каза Док, — някаква лудница за по-заможните. Стара индийска дума, която значи „спокойствие“.

— Ха! — заклати глава Тито. — Това пък кой ти го каза?

— Пише го в брошурата им.

— Не е индийска, гръцка е, повярвай ми, вкъщи постоянно говореха на гръцки, като бях малък.

— И какво значи на гръцки?

— Ами, посъбрали са три думи, ама е нещо като златен… абе, като тоя зъб тука… — той чукна единия от кучешките си.

— Мамка му. Като на животно? Така ли?

— Да, нещо такова. Златен зъб[65].

Дванайсет

Док проведе няколко телефонни разговора и избра пътя през Бърбанк и Санта Паула, който го отведе до отклонението за Охай точно преди обед. Табелките, упътващи към института „Хрискилодон“, бяха предостатъчно. Веселият дом за богаташи се намираше достатъчно близо до Кротона Хил, за да се възползва от другите, по-популярни духовни учреждения, като например Вътрешната школа и АМОРК[66]. Основната постройка — червени керемиди и гипсова мазилка в неомисионерски стил, бе заобиколена от стотици акри градини, поля и яворови гори. Док бе посрещнат на предната порта от дългокоси служители в диплещи се роби, скрили смитове в кобури за рамо.

— Лари Спортело, имам уговорена среща.

— Ако нямаш нищо против, братко.

— Няма проблем, опипвай смело, не нося нищо, дори за пушене.

Процедурата изискваше да спреш на паркинг до портата и там да изчакаш микробус на института да те вземе и закара до главната сграда. Над портата имаше надпис, който гласеше: НОРМАЛНОТО Е ГОТИНО.

Днес Док се бе пипнал в едуардовско сако и панталони клош в не съвсем еднакви и не чак толкова модерни вече нюанси на кафявото, мустакът му беше тънко оформен, като на герой от стар филм, а косата — превърната с помощта на „Брилкрийм“ във висок помпадур с дълги бакенбарди, всичко това с идеята да си докара вид на мазен и леко тревожен сводник, на когото това място изобщо не му е по джоба. От погледите, които му хвърляха, изглеждаше, че ансамбълът върши работа.

— Тъкмо се канехме да обядваме — помощник-директорът доктор Триплай се пробва със сбръчкано от фалшиво съчувствие чело. — Защо не се присъедините към нас? След това ще ви разведем наоколо.

Доктор Триплай беше хитър екземпляр, характеризиращ се с особеността, наблюдавана и при някои продавачи на алуминиеви обшивки и врати-мрежа, на човек, който някога е преживял нещо — брак или съдебен процес — толкова травмиращо, че завинаги го е изцедило от всякакво търпение, и сега му се налага да умолява потенциалните си клиенти да не обръщат внимание на този неопределен дефект на личността му.

Масите по време на обяда в Административното фоайе бяха обслужвани от клиенти, които, изглежда, работеха, за да не плащат пълната такса за престой.

— Благодаря ти, Кимбърли. Виждам, че днес ръцете ти са камък, изобщо не треперят.

— Толкова съм щастлива, че забелязахте, доктор Триплай. Още супа?

Док, с цяла вилица с руло от някакъв непознат зеленчук, запътила се към устата му, си помисли, че ако тези хора тук са с жълти книжки, какви ли са онези в кухнята в дъното, които бяха съвсем скрити от външния поглед. Например готвачите?

— Пробвайте от шенин блана, господин Спортело, от нашите лозя е.

Док бе научил от баща си Лео, а след това и от оглеждането на рафтовете в супермаркетите, че блан означава „бяло“ и че калифорнийските бели вина са… ами, най-малкото по-бели от гадната жълтеникава краска, която в момента виждаше пред себе си. Погледна етикета с присвити очи и забеляза, че списъкът със съставките е дълъг няколко реда и е придружен от следната бележка в скоби: „Продължава от другата страна на бутилката“, но му направи впечатление, че при всеки негов уж случаен опит да види етикета отзад хората го стрелват с особени погледи, а някои от тях даже се пресягат, за да врътнат бутилката така, че да не може да го прочете.

— Значи вие… сте били тук и преди? — попита един от психиатрите. — Знаех си, че лицето ви ми е познато.

— За първи път идвам тук, при нормални обстоятелства не мърдам толкова на юг от Саут Сити.

— А при абнормални? — изкиска се доктор Триплай.

— Моля?

— Имам предвид, че при толкова много квалифицирани учреждения в района на залива защо ще ви е да идвате чак тук?

Останалите на масата се наведоха напред, сякаш отговорът на Док ги вълнуваше дълбоко.

Време беше да пробва някои от врътките, които бе обсъдил със Сортилидж.

— Вярвам — започна искрено Док, — че също както чакрите по човешкото тяло, и Земята има своите специални места, концентрации на духовна енергия, на всевишна милост, ако щете, и че Охай, най-малкото заради присъствието тук на господин Дж. Кришнамурти[67], несъмнено може да бъде прието за една от по-благословените планетарни чакри, което, за съжаление, не би могло да се каже за Сан Франсиско и близките му околности.

След кратък отрязък тишина някой се обади:

— Искате да кажете, че… Уолнът Крийк… не е чакра? — с което предизвика кимания и кикот от страна на колегите му.

— Явно е нещо религиозно — предположи доктор Триплай май в опит да върне на масата атмосферата на професионализъм, на коя професия обаче, не беше ясно.

След обяда юрнаха Док на обиколка, която включваше спални помещения, един салон за служителите с дузина телевизори и бар, предлагащ всичко възможно, камери за сензорна депривация, басейн с олимпийски размери и стена за катерене.

— А тук какво има?

Док се стараеше любопитството му да изглежда като родено от любезност.

— Чисто ново крило, в което ще се помещава Отделението ни за отказващи съдействие случаи — обяви доктор Триплай. — То все още не функционира напълно, но скоро ще се превърне в гордостта на института. Не е проблем да хвърлите едно око, ако желаете, макар че няма какво толкова да се види.

Той отвори една от вратите и в самото преддверие Док зърна същата официална снимка, която бе видял в дома на Улфман — на Слоун в челен товарач, понесъл огромен чек. Огледа фотографията от възможно най-близко и забеляза, че нито едно от другите лица в нея не е на Мики. Мики не се виждаше никъде, но Док осъзна, че го навестява свръхнеприятното усещане, че някъде наблизо, в странно и неопределено пространство, чиито обитатели не са съвсем сигурни къде се намират, във или извън кадъра, вероятно наистина съществува версия на Мики, която също както дамата с големия чек хем е версия на Слоун, хем е и някак променена, и този Мики е — побиха го тръпки — може би умствено или дори и физически компрометиран. Отвъд преддверието видя дълъг коридор, по чието протежение имаше редица от еднакви врати без дръжки, чезнещи в обща металическа сянка. Преди входната врата да се затвори, успя да мерне и едно парче мрамор с бронзов плакет, на който пишеше: ИЗГРАДЕНО БЛАГОДАРЕНИЕ НА БЕЗКОРИСТНАТА ЩЕДРОСТ НА ЕДИН ВЕРЕН ДРУГАР НА „ХРИСКИЛОДОН“.

Ако Слоун подкрепяше лудници с парите на Мики, защо името й не фигурираше никъде? Защо бе останала анонимна?

— Супер — каза Док.

— Елате, ще ви разведем и навън.

Когато излязоха, Док видя през маранята евкалиптови дървета, пътеки с колонади, неокласически храмове с фасади от мрамор, фонтани, захранвани от горещи извори. Всичко изглеждаше като дорисовките в старите филми, заснети по системата „Техниколор“. Заможни откачалки и техните асистенти се движеха насам-натам в далечината. Както и бе предположила леля Рийт, в ход беше сериозно подобрение на материалната база. Озеленители мятаха във въздуха и ловко улавяха дълги, извити кули от глинени саксии. Строители слушаха хардкор асид рокендрол от радиостанциите в камионите и удряха с чуковете си в същия ритъм. Екипи от настилчици насипваха асфалт с лопатите си, а валяци го изглаждаха.

Имаше тенис игрища, басейни и мрежи за волейбол на открито. Дзен градината според доктор Триплай била докарана от Киото, сглобена наново тук песъчинка по песъчинка и камък по камък, за да стане точно каквато е била там. Наблизо имаше церемониална камбана, а до нея Док забеляза странна сенчеста беседка, подобна на стоманената гравюра в някоя стара и вероятно забранена книга, от която се носеха напевни звуци.

— Терапевтична група за напреднали — каза Триплай.

Той поведе Док към скрито спираловидно стълбище и оттам слязоха в нещо като пещера — вътре беше влажно и слабо осветено. Температурата падна с двайсет градуса. Напевните звуци из мокрите коридори станаха по-силни. Триплай отведе Док до звукоизолирано пространство зад едностранни огледала и сред подземните сенки, зелени като аквариумна тиня, Док на мига разпозна една от дузината коленичили и облечени в роби фигури като Кой Харлинджън.

Така. Какво, по дяволите?

Оказа се, че неговото не е единственото познато лице тук. На един от наблюдателните прозорци се бе облегнал санитарят, който явно бе довел пациентите тук и сега чакаше, за да ги върне обратно. Убиваше времето с помощта на древната игра на навиване на вратовръзката нагоре, задържането й за минута под брадичката, последвано от повдигане на брадичката и пускане на вратовръзката да се развие надолу. Часове и часове кеф. Док забеляза вратовръзката, след като вече бе прекарал известно време в наблюдение на целия процес и когато го направи, или си помисли „Ебаси!“, или направо го извика, не беше сигурен кое точно, защото въпросната горила носеше една от специалните и направени по поръчка на Мики Улфман… не, всъщност абсолютно същата вратовръзка, която Док не бе успял да намери в дрешника на Мики, онази с Шаста на нея, пресъздадена в достатъчно подчинена поза, за да може да разбие сърцето на всеки бивш, ако той е в настроението за това, разбира се. Док успя да се върне в сегашно време точно навреме, за да чуе как доктор Триплай завършва обясненията си с някакъв заключителен коментар и го пита дали има въпроси.

Няколко, в интерес на истината.

На Док му се искаше най-малкото да подвикне на горилата до прозореца нещо от рода на: „Ей, това, дето го опипваш там, е бившето ми гадже“, но доколко разумно бе това? Светът се оказа разглобен, всеки тук можеше да върти каквито си номера поиска и беше крайно време, както би казал Шаги, да се омитаме от тук, Скууб.

Нарамил комплекти с документи за кандидатстване и литература от института, Док се качи на микробуса и потегли обратно към главната порта. На спирката при зловещата беседка се качи още един пътник и това се оказа Кой Харлинджън, облечен в роба с качулка, който започна да прави знаци на Док да не говори и да „слезеш, когато сляза и аз.“

Слязоха при игрището за народна топка. Там се провеждаха някакви регионални всеинституционални плейофи, виждаха се множество еднакви тениски, чуваха се викове, не всички свързани с плейофите, и никой не обърна внимание на двамата.

— Ето, облечи това.

Даде му една от робите с качулка, каквито хората тук носеха и които Док не вярваше да идват от доставчик на религиозни потреби, бяха по-скоро взето от разпродажба на излязло от модата плажно облекло. Той я облече.

— Леле… чувствам се като… Лорънс Арабски!

— Стига да се движим бавно и напушено, никой няма да ни закача.

— Значи това може да ни помогне — той извади и запали супермалък коз от златна колумбийска. Завъртяха го няколко пъти помежду си и след това Кой каза:

— Видя Хоуп, а?

— За минутка. Добре е. И май е чиста.

Не беше лесно да се види какво точно се случва с Кой зад слънчевите му очила, но гласът му се стопи до шепот.

— Говори ли с нея?

— Подадох глава през входната врата, престорих се на продавач на списания. Успях да мерна и малката Аметист и от това което видях, и двете са добре. Да не говорим, че почти продадох на Хоуп абонамент за „Сайколъджи тудей“.

— Ех — Кой клатеше глава бавно, сякаш слушаше нечие соло. — Не можеш да си представиш колко се притеснявах. — Вероятно повече, отколкото искаше да покаже. — Чиста е, сигурен ли си? На някаква програма ли се е записала, как се справя?

— Каза само, че отново преподава. Обществено здраве, лекции за наркотиците, нещо такова.

— И няма да ми кажеш къде.

— И да знаех, нямаше.

— Наистина ли си мислиш, че ще тръгна да ги тормозя?

— Брачните случаи не са ми специалност, човече. Имам ужасен опит с намесването и никога не е свършвало добре.

Кой вървеше до него с лице, потънало в сянката на качулката.

— То и без това няма значение.

— Това пък защо?

— Няма начин да се върна при тях.

Док познаваше този тон и го ненавиждаше. Напомняше му за твърде много омазани в повърнато тоалетни, надлези на магистрали, ръбове на скали в Хавай, за вечните молби, отправяни от мъже, по-млади от него и обезумели от това, което са сигурни, че е любов. Точно поради тази причина бе престанал да взема брачни случаи. И въпреки това, се улови как го подканя:

— Не можеш да се върнеш, защото, ако го направиш…

Кой поклати глава.

— Ще се простя със задника си. Разбираш ли? И на семейството ми няма да му се размине. Това тук е нещо като банда. Влезеш ли, вътре си пор вида.

— Знаеше ли, че ще е така, преди да се присъединиш?

— Знаех само, че ще си навредим, ако останем заедно. Бебето изглеждаше ужасно и ставаше все по-зле с всеки изминал ден. А ние се друсахме и само седяхме и си казвахме: „Един друг се завличаме надолу, какво ще правим сега?“. Без да правим нищо. Само понякога някой от нас казваше: „Нека си набавим още малко и щом го свършим, ще измислим нещо“. Но и това така и не се случи. Изскочи обаче тази възможност. Хората тук имаха пари, не бяха от онези християни маниаци, дето обикалят плажа и ти крещят в лицето, не, те наистина искаха да помогнат.

Док си спомни какво бе казал Джейсън Велвита за вертикалната интеграция и осъзна, че ако Златният зъб може да зариби клиентите си, защо да не може да направи и обратното — да им продаде програмата, която да им помогне да победят зависимостта си. Направи така, че все да се връщат, след като си тръгнат, и не само ще имаш двойни приходи, но и няма да му мислиш откъде да намериш нови клиенти. Докато американският живот беше място, от което да търсиш бягство, този картел можеше да разчита на бездънен кладенец от нови клиенти.

— Само ме разведоха наоколо — каза Док.

— Мислиш да се запишеш ли?

— Не аз. Не мога да си го позволя.

Към този момент и двамата бяха застанали достатъчно лице в лице, за да може Кой, стига да искаше, да приеме казаното за покана да си поговорят за това каква точно сделка е сключил. Но той просто продължи да върви в мълчание.

— Не е точно истинско брачно консултиране — започна внимателно Док, — но да кажем, че направя бърза проверка и случайно открия подход към проблема, за който не си се сетил…

— Нищо лично — това дали не беше леко трепване от гняв? — но има доста работи, за които ти не си се сетил да помислиш. Ако искаш да правиш проверки, действай, но да знаеш, че има вероятност после да съжаляваш.

Бяха стигнали почти до портата и сенките наоколо вече започваха да се удължават. Точно сега там, на плажа, излизаше морският бриз.

— Разбирам, че ти се иска да ме накараш да оставя нещата — каза Док, — и сигурно идеята да се пробвам да ти звъня после не е добра. Но виж сега. Каквото и да те е оплело в мрежите си там вътре, знай, че аз продължавам да съм тук, вън от него. И имам възможност за ходове, които може би за теб са трудни…

— Аз съм дотук — отвърна Кой. Намираха се в кайсиева градинка точно до портата. — Би ли ми върнал робата?

Може би Док за секунда бе отместил поглед от Кой. Но явно, докато се бе изхлузвал от робата или пък докато я бе сгъвал, тя се беше озовала извън ръцете му, беше се завихрила като пелерината на магьосник и когато Док погледна отново към нея, Кой вече го нямаше.

Док пое по магистрала 101 и стигна до склона към Таузънд Оукс точно когато трябваше да набие рязко спирачки заради един оцветен в пейсли краски бус фолксваген, пълен с кикотещи се напушеняци, който се бе материализирал пред него. Лентата за изпреварване вече бъкаше от полуремаркета, които се опитваха да завият покрай фолксвагена, така че нямаше смисъл да се опитва да отиде там. Преди това щеше да изнерви Док, но с годините и натрупаната мъдрост беше осъзнал, че тези превозни средства никога нямат каквато и да било шибана компресия в резултат на инженерни решения, взети преди много време във Волфсбург. Смени скоростта, пресегна се към копчето за звука на радиото, по което вървеше Something Happened to Me Yesterday на Ролинг Стоунс, и си каза, че когато стигне, тогава. И това щеше да е супер, само дето сега се оказа със свободно време, през което да мисли за вратовръзката на Мики и да се чуди с тревога как точно приматът, който я носеше, се бе добрал до нея, и неизбежно да си припомня ръчно рисуваното изображение на Шаста Фей, легнала по гръб, разтворила крака, подмокрена и ако не грешеше, макар че бе мернал всичко само за миг, напът да свърши.

Мики ще да е носил точно тази вратовръзка, когато са го прибрали. Онази сутрин е взел нея от дрешника си съвсем случайно или може би воден от нещо по-дълбоко. След това, когато са го обличали в униформата на пациентите на „Хрискилодон“, са конфискували вратовръзката и това е бил моментът, в който приматът я е зърнал и е решил да си я присвои. Или пък Мики я е разменил по-късно срещу услуга в този затвор за ума, срещу телефонно обаждане, цигара или пък нечии чужди хапчета? Преподаватели в колежа бяха обръщали внимание на Док на полезната идея, че думата не е нещото, а картата не е територията. Той предполагаше, че тя може да се разшири и да включи и „порно вратовръзката не е момичето“. Но в момента не мислеше достатъчно рационално, за да се чувства различно от ограбен не толкова от Мики, колкото — нищо, че миналото си беше минало — от Шаста. Да оставим настрана фантазиите, които рисунката й най-вероятно бе предизвикала у примата — колко ли малко е значела тя за Мики, за да позволи той това да се случи?

Док се върна на плажа привечер, изкачи гърба на дюните и пред очите му се разкри мъгливата гледка на залив и носове, на залез в цветовете, които стоманата придобива, когато се нажежи до блясък, на светлините от пътническите самолети, някои премигващи, други — не, тихо издигащи се от летището с къси, премерени завои, преди да тръгнат да прекосяват небето, където да се окажат в близост до някоя подранила звезда, след което да продължат по пътя си… Той реши да се отбие в офиса и тъкмо влизаше, когато телефонът започна да звъни, съвсем ниско, сякаш на себе си.

— Къде се губиш? — попита Фриц.

— Из места, които не бих ти препоръчал.

— Какво става, звучиш ужасно.

— Картинката придобива все по-мрачни краски, Фриц. Мисля, че открих къде са отвели Мики. Има вероятност вече да не е там, да не е жив дори, но и в двата случая яко са му разказали играта.

— Най-добре да не знам твърде много, но какво ще кажеш за полицията, сигурен ли си, че оттам не могат да помогнат?

Док намери обикновена цигара и я запали.

— Не съм предполагал, че ще те чуя да казваш такова нещо.

— Беше, без да искам.

— Иска ми се… — мамка му, колко уморен се чувстваше — поне веднъж да мога да им се доверя. То е същата работа като с гравитацията, действат винаги само в една посока.

— Винаги съм се възхищавал на принципите ти, Док, особено пък сега, щото проверих регистрационните номера, които ми даде, и се оказа, че някои от тях са членове на „полицейските резерви“ на Ел Ей. Явно повечето от тях са се присъединили по време на размириците в Уотс, за да могат да си играят по съвсем законен начин на „Бягай, негърче, бягай“. Оттогава са нещо като малка частна милиция, която ПУЛА използва всеки път, когато не му се иска да изглежда зле във вестниците. Ако имаш молив, може да си ги запишеш, само не ми казвай какво ще става после.

— Задължен съм ти, Фриц.

— За нищо, аз просто си търся извинение, за да се понеса на вълната на бъдещето, наехме един нов пич, Спарки се казва, от тия е, дето трябва да се обадят на мама, ако ще закъснеят за вечеря, обаче знаеш ли какво, ние сме неговите стажанти! Яко се кефи на трипа с АРПАнет, кълна се, това е нещо като ЛСД-то, цял нов странен свят със свои време, пространство и всичките му там лайна.

— И кога ще го забранят, Фриц?

— Моля? Защо да го правят?

— Помниш ли как забраниха картона в момента, в който разбраха, че е канал към нещо, което не искат да виждаме? Защо с информацията да е различно?

— Ами тогава да кажа на Спарки да побърза. Днес ми вика, май знам как да проникна в компютъра с Калифорнийската информационна и идентификационна система в Сакраменто, без оттам да се усетят. Така че съвсем скоро с каквото разполага Държавното бюро, ще го имаме и ние, може даже да ни наричаш КИИ Юг.

В същия момент чуха как напрежението по линията спада. Някой ги подслушваше.

— Ами, страшно добър ретривър е, да ти кажа — продължи Фриц, без да трепне, — ако е там, Спарки ще го намери, обожава ги тези работи.

— Подсети ме да му взема от онези „Лив-а-Снапс“ — каза Док.

Когато се прибра у дома, Док завари Денис, седнал на задната алея, стиснал с устните си незапален джойнт и видимо стреснат.

— Денис?

— Шибаните „Бордс“, човече.

— Какво е станало?

— Изпотрошили са всичко вкъщи.

Док почти каза:

— Откъде знаеш? — но видя колко е разстроен. — По-важно е ти дали си добре?

— Не бях там, но ако бях, щяха да натрошат и мен.

— „Бордс“… цялата група ли, Денис, ритъм-китаристът, басистът, всичките до един са нахлули и после какво?

— Търсели са снимките, които направих, човече, сигурен съм. Всичко от кашето ми беше разсипано по пода, омели целия хладилник, сложили всичко в „Острасайзъра“, направили си смутита и ги изпили до последната капка, нищо не бяха оставили за другите.

— Другите, в смисъл — имаш предвид себе си, Денис. Защо да ти оставят?

Денис се замисли и Док видя, че започва да се успокоява.

— Ела вкъщи да запалим това нещо в устата ти.

— Защото — отговори Денис на въпроса на Док с известно закъснение — се предполага, че са фрийкове, че са фрийк сърфаделик група, това е публичният им образ, а фрийковете не крадат от други фрийкове и ако ти вземат от храната, споделят я с теб. Гледал ли си оня филм? Там си има един „Кодекс на Фрийковете“…

— Мисля — каза Док, — че той е от 1932-ра и е история за някакъв пътуващ цирк, там фрийковете са други[68]…

— Както и да е… тези от „Дъ Бордс“ са се държали досущ като нормални.

— Сигурен ли си, че са били те, Денис, имало ли е, как да кажа, свидетели?

— Свидетели! — Денис се засмя трагично. — Ако е имало, сигурно са изпаднали в истерия и са им искали автографи.

— Виж, негативите и контактните копия са у мен, а пък Бигфут държи копието с Кой, така че, които и да са били, щом не са намерили нищо при теб, най-вероятно няма да се върнат да търсят отново.

— Всичкото ми китайско — Денис клатеше глава.

Веднъж месечно той си поръчваше трийсет порции от „Саут Бей Кантонийз“ на „Сепулведа“, държеше ги във фризера и всеки ден в продължение на месец размразяваше по една.

— Защо им е да…

— Дори „Броколите на генерал Тсо“, които не бях успял да изям снощи. Бях си ги оставил, човече…

На следващата сутрин Док си проправи път до офиса сред обичайните консуматори на B12, забеляза интересна синина на крака на Петуния и запълзя нагоре по стълбите, където да започне да проверява списъка с полицейски сътрудници, който бе получил от Фриц — досадна задача, която определено не очакваше с нетърпение. И преди се беше натъквал на такива типове, на които им се искаше да са опасни, и за тази цел демонстрираха характерното за свръхвъоръжените поведение, носеха паравоенни барети, камуфлажни дрехи и други виетнамски аксесоари от военните магазини на булевард „Хоторн“, кичеха се със значки и ленти, някои от тях автентични, макар и не точно заслужени. Не можеше да си спомни и един от тези да го е изгледал мило или поне неутрално. Бяха квартални кавгаджии с разрешение за носене на оръжие и Бог да е на помощ на всеки цивилен мъж с коса по-дълга от разрешеното от Военноморските сили.

Всички те имаха редовна работа, разбира се. Док започна да звъни, представяйки се за различен вид продавач или за служител на Департамента за моторните превозни средства в Сакраменто с безобиден въпрос, или понякога пък за откъснал се от тайфата стар приятел, а съпругите — тези типове до един бяха семейни — винаги бяха в настроение за разговор. И говореха. Страничен ефект от брачния живот, както му бе обяснил Фриц, когато Док беше още новак.

— Тези мръсници изгарят от нетърпение да говорят, защото никой в домашното им обкръжение не иска да чуе и думичка от тях. Изчакай, без да говориш, две секунди и ще ти пламне ухото.

— Нямат ли си сестри, или пък други съпруги, с които да говорят? — бе се учудил Док.

— Имат, но като цяло това не е нещо, което можем да използваме.

Док изчака до вечерта, когато хората вече приключваха с вечерята, изразяваща се при някои като него самия в бързо бурито от „Тако Бел“ — засища те за целия ден, и то само срещу шейсет цента. Бе си сложил друга перука с къс косъм, кестенява и разделена на страничен път, купена от разпродажба на булевард „Холивуд“, носеше костюм от магазин за дрехи втора ръка, който пък приличаше на нещо, изхвърлено от гардероба на „Тримата глупаци“. След като трафикът понамаля, той се отправи към адрес в района на Росмур и Сайпръс, малко след границата на окръга.

Точно бе тръгнал по магистралата, когато чу радиоводещият да казва:

— Поздрав от Бамби за всички фенове на „Спотед Дик“ на територията на радио Кей Кю Ей Ес Кик-ес… ето ги момчетата с техния последен сингъл Long Trip Out.

И след интро, изсвирено от Смедли на фарфиса и богато на трансатлантическите фрази на Флойд Креймър, Асиметричния Боб запя:

Толкоз дълго е воювал за

ня’ква фашистка страна, затова не о-

чаквай първа среща

кой знае каква, той ще

плаче за живота, той ще

плаче за храната, той ще

е в странно нас-тро-е-ни-е,

и ще се чуди

как се е оказал в този свят

с шантавите хипита и

напушените момичета, та това е

толкова далеч от долината Иа Дранг.

[Смедли припява в хармония,

Самърсет се включва с ботълнек китара]

Тъжен и гаден е пътят, когато идваш отдалеч,

оставил другарите си нейде в гората,

когато искаш само едно

само още един ден…

Може и да ти звучи като обичайно

изтощение,

но за него е друго, друго

си спомня той, как е изгубен

в нощ от огън и страх,

как

няма идея с кого

пие бира сега, как

този джойнт, който пушиш

и си викаш, че ще помогне,

само влошава нещата, ето

сега и себе си лъжеш, защото сте

толкова далеч от делтата на Меконг…

Шансът е изгубен и беше последен, нужен ти е

приятел,

но е средата на нощта, тръгваш си от залива

Камран, не знаеш как

да стигнеш до дома.

Пластмасови триколки лежаха в дворовете, хора поливаха цветята си и поправяха колите си, хлапета играеха баскетбол пред гаражните врати, а високочестотният писък на телевизионен вобел-генератор пресече мрежата на една врата точно когато Док закрачи по алеята пред къщата, която търсеше, и бе последван от по-земния звук — който пък достигна до Док, когато той се спря при предните стълби — на „Часът на Бъгс Бъни и Бързоходеца“. Артър Туидъл беше цивилен машинен инженер, който работеше нормални дневни смени във военноморската база. През уикендите, а понякога и нощем през работната седмица той обличаше нещо като нарядна униформа от „Ди’Джак Фрост“, любимия военен магазин на семейство Менсън в Санта Моника, и отиваше на събрания на Бдителна Калифорния заедно със съседа си Прескот, друг тип с контраподривно хоби от списъка, изготвен от Фриц за Док. Арт носеше очила с бледи рогови рамки под високо, необременено чело, а в лицето му за пред хора нямаше нищо, заслужаващо забележки, освен може би леко парализираното изражение, сякаш то бе предавка, която не знаеше как да смени.

Док се бе предрешил като представител на „Хеъри Роуп Хоум Секюрити“ от Тарзана, фирма, която, надяваше се той, не съществуваше. Леля Рийт му бе разказала веднъж за вярването на калифорнийските собственици на домове, че ако оградиш имота си с конопено въже, нито една змия няма да прекрачи границите му[69].

— Нашата система работи на подобен принцип — заобяснява Док на Туидълови, Арт и Синди, — изграждаме мрежа от фотодетектори, свързани към говорители, по протежение на цялата граница на имота. Всеки, който пресече светлинния лъч, ще задейства конфигурация от подзвукови пулсове — някои от тях ще предизвикат повръщане, други диария, но какъвто и да е резултатът, натрапникът ще търти да бяга, за да се оправя със сериозната си сметка за химическо чистене. Разбира се, вие и вашето семейство ще можете да изключвате системата дистанционно, когато ви се налага да напускате земите си или пък да косите ливадата.

— Звучи ми леко сложно — каза Арт, — да не говорим, че ние вече си имаме система, доказала ефективността си, и в момента гледате към нея.

— Но да кажем, че сте извън града…

— Синди — той стисна задника на жена си, когато тя дойде при тях, понесла табла с високи шишета с бира на нея — е по-добър стрелец от мен, а съвсем скоро ще запознаем и децата с двайсет и две калибрените.

— Толкова бързо минава времето — каза Синди.

— По всичко личи, че вече сте се погрижили за това, надявам се, че няма проблем, че се отбих ей така, просто сте в списък с местни собственици на домове с дълга история на загриженост за защитата на имота си… службата ви като полицейска резерва например…

— Технически не се водим жители на Ел Ей, но аз съм, както те се изразяват, на повикване, колата е подготвена и чака знак, мога да отида където ми кажат за по-малко от час — каза Арт.

— Всеки път, когато говорим с ПУЛА, някой ви споменава и казва: „Де да имаше повече хора като тях“. Патрулките и момчетата в униформи не са достатъчно на брой, а ситуацията е черна и грозна. Имат нужда от цялата ни подкрепа.

Което не отприщи потока веднага, но лека-полека Туидълови тръгнаха да се надъхват един друг и докато на заден фон „Селяндурите от Бевърли Хилс“ вървеше към края си, за да започне „Зелени акри“, а високите шишета бира не свършваха, Арт му показа колекцията си от устройства за защита на дома, които включваха както изящни малки .22-калибрени дамски пистолети с перлена дръжка, така и .357 магнуми и гранатомети, хартисали от Виетнам.

— И това са само еднозарядните — каза Арт. — Автоматичните са в работилницата ми.

Той поведе Док през задната врата във вечерта на праймтайма навън и през дългия заден двор сред звуци, идващи от съседите през комарниците им, от телевизорите, от разчистването на масите след вечеря, от детските препирни, докато не стигнаха до външна постройка с формата на миниатюрна плевня, където имаше всякакви пушки и леки автомати, както и гордостта на Арт, автоматична базука от терминално незаконния глайхшалтунг модел 33, за боравенето с която се изискваше екип от двама души, единият да насочва 75-милиметровия ракетомет, а другият — да управлява модифицираната електрическа кола за голф специално за пълнителя, способен да побере до сто ракети.

— На този бостан скоро чернилки няма да видиш — заяви Арт.

— Страшна машинка — каза Док. — Как може да се сдобие човек с такава?

— О, дилъри — отвърна скромно Арт. — Срещи за бартер и продажба, сеанси на тренинг групи.

— Ами на работата? Управлението позволява ли да си въоръжен?

— Скоро може да имаме отговор на този въпрос. В Уотс със сигурност това щеше да помогне.

— В последно време май не сте имали такива занимания. Как ви поддържат във форма?

— Маневри през уикенда, обучения за борба с партизани в градски условия. Понякога им се налага да се погрижат за някой конкретен индивид, но нямат свободен персонал. Не е нещо кой знае колко вълнуващо — пращат ни да го наблюдаваме, да метнем някой и друг камък през прозореца като предупреждение. Но плащат в брой и веднага, достатъчно, за да си нямам проблеми с доставчика на пица.

На излизане от работилницата на Арт Док забеляза една окачена на вратата скимаска с нордически елементи. Изглеждаше странно подобна на онези от записа, направен от Фарли Бранч, на нападението над студиото за масажи „Планетата на мацките“.

Носът на Док го засърбя неистово.

— Ей, и аз получих такава за Коледа — закачи той един напосоки избран червей на куката и метна въдицата, — само дето моята беше с плюшени рога отгоре и едно голямо, червено нещо на носа, сещаш се, нали, като на Рудолф, беше на батерии, светеше…

— Тази си е стандартна — Арт не издържа и се изперчи, — част е от униформа, за когато ходим на маневри.

— Абе, вие ли, пичове, вдигнахте онова джамбуре преди две седмици, след което изчезна Мики Улфман?

— Кой друг, трябваше да преследваме банда мотористи из целия Ченъл Вю Истейтс, по-гадни типове не си виждал, но когато стане напечено, не са по-голям проблем от негрите.

— Да, навсякъде гледам реклами на мястото с оня детектив, как се казваше…

— Бьорнсен… знам го, добрият стар Бигфут.

— Един-два пъти съм работил с него по разни случаи на неправомерно прекрачени граници.

— Един от големите юнаци на Америка — каза Арт Туидъл.

— Без майтап? На мен ми прилича повече на преподавател в колежа, отколкото на полево ченге.

— Именно. Това му е прикритието, като Кларк Кент, мек и възпитан. Но трябва да го видиш в действие. Леле! Тогава става Пийт Малой. Разкарай се, Стив МакГарет[70].

— Толкова опасен, а? Следващия път, като се засечем, ще гледам да внимавам.

Което се случи почти веднага. След като бе шофирал обратно до плажа под влиянието на определени вещества и само по нормални улици, Док отиде право в кухнята и точно посягаше към кафето, когато телефонът зазвъня пронизително.

— „Идиоти Ънлимитед: първи отиваме, последни разбираме“, как можем по жалкия си шибан начин да направим живота ви по-добър тази вечер?

— Аз самият съм в зло настроение — информира го Бигфут, — така че, надявам се, не очакваш топлина, емпатия и други от рода?

Кларк Кент друг път. Понеже бе изкарал целия път на връщане в опити да остане в правилното платно и да не заспи зад волана, Док все още не бе намерил време да помисли върху много по-зловещия, отколкото той си бе представял, образ на Бигфут Бьорнсен, който Арт Туидъл му бе описал. Осъзнаваше, макар и мъгляво, и че сега не е най-подходящият момент да повдига този въпрос. Мълчи си, посъветва се той, мълчи си…

— Как е, Бигфут?

— Извини ме, ако прекъсвам някоя изключително предизвикателна хипарска дейност, като например това да си спомниш от коя страна на хартийките за свиване е лентата с лепилото, но изглежда, имаме още един проблем, отново, разбира се, свързан с фаталното ти умение да отваряш вратите за бедствието във всеки живот, до който се докоснеш дори съвсем леко.

— Аха.

Док запали една „Куул“ и се огледа за кашето си.

— Знам за тежките битки, които ти и останалите като теб водите с белите петна в паметта си, но случайно да помниш един Руди Блатнойд, доктор по дентална медицина?

— Един, да… защо, да не би да са повече?

— Остроумен както винаги. Искаш ли да проведем този разговор очи в очи? Веднага можем да пратим шофьор да те вземе.

— Извинявай… доктор Блатнойд, викаш…

— Е извършил последната си промивка на коренов канал, за съжаление. Намерихме го до един батут в Бел Еър преди няма и час с окончателно счупен врат, което вероятно го е сполетяло, докато е скачал в непрогледния мрак на този класически източник на забавления в задния двор, кой знае? Но определени детайли не се връзват. Бил е в костюм, носел е вратовръзка и мокасини, нетипично за свързани с батут дейности облекло. Чудим се дали няма нещо умишлено в случая, макар че засега нямаме свидетели, нито пък мотиви и заподозрени. С изключение на теб, разбира се.

— Не съм аз.

— Странно, защото миналата вечер доктор Блатнойд бил забелязан да се вози в кола, пълна с изроди хипари с гръмнали от дрогата глави, един от които си бил ти, и въпросната кола била спряна от полицаи в Бевърли Хилс по подозрения, че е ПОФОКАК, или Потенциален фокус на култова активност.

— Окей… значи, собственичката на колата, от много уважавано семейство от ПВ е между другото, ми предложи да ме закара. И ченгетата изобщо не я глобиха. А пък доктор Блатнойд беше неин приятел, не мой.

— Не искам да си вра носа, където не ми е работа, Спортело, но къде беше досега? Цяла вечер ти звъним.

— Бях на кино.

— Естествено, че си бил, и в кой киносалон?

— „Хермоса“.

— А филмът беше…

— „Добрият, лошият и злият“ — който, в интерес на истината, Док бе отишъл да гледа, докато колата беше на ремонт. — Мацката с мен искаше да гледа и другия филм, дето вървеше към билета, та останахме и за него, някаква английска история за непълнолетно коте, чието име беше… дай ми минутка само…

— Аа, „Разцветът на госпожица Джийн Броуди“, несъмнено великолепен филм и Маги Смит напълно заслужава оскара си за главна женска роля.

— Тя коя беше — русата с големите цици, нали?

— Не си фен на британското кино, това го разбрахме.

— Аз съм по-скоро от почитателите на Лий Ван Клийф, да ти кажа честно, Клинт Ийстууд става, но за мен той си остава Рауди Йейтс, и това си е…

— Хубаво, ами, тук един колега седи и чака с торбите с доказателства и ще трябва да се върна към наистина интересната част от вечерта ми. Би ли се отбил в Паркър Сентър утре, иска ми се да си поговорим за зеления хайвер, за който ме прати — случая „Кой Харлинджън“?

— А, да, между другото, вчера няколко приятелчета на Кой са минали през апартамента на помощника ми и са изкъртили всичко. Така че може да се окаже, че случаят не е чак толкова затворен.

— Има затворени и затворени случаи — каза Бигфут загадъчно и затвори.

Същата нощ Док сънува, че отново е малко дете. Двамата с едно друго хлапе, което приличаше на брат му Гилрой, седят в „Аризона Палмс“ в средата на следобеда с жена, която не е точно Елмина, но при все това е нечия майка. Идва сервитьорката и им дава менютата.

— Къде е Шанън? — пита жената, която не е точно Елмина.

— Убиха я. Аз съм на нейно място.

— Беше въпрос на време. Кой го извърши?

— Съпругът, кой друг?

Тя им донася храната на няколко курса, всеки път с малко допълнителна информация за убийството на колежката й. Оръжието, евентуалните мотиви, маневрите преди делото. Прекъсва обсъждането на банановия пай със сладолед със:

— Случват се такива работи, някой убива човека, с когото се чука или даже в когото е влюбен, психиатрите, терапевтите и адвокатите имат само частични обяснения, пресичаш магистралите и си в мъртвилото, където същите тези хора, които досега са ти казвали как да се държиш, вече нямат правомощия, а целият Голям Лос Анджелис е в ръцете на лошите.

— Мамо — иска да знае малкият Лари, — когато се върне, ще пуснат ли мъжа й от затвора?

— Кой когато се върне?

— Шанън.

— Не чу ли какво каза момичето? Шанън е мъртва.

— Това е само в приказките. Истинската Шанън ще се върне.

— Ще се върне друг път.

— Ще се върне, мамо.

— Ама ти наистина вярваш в тия работи.

— А ти какво мислиш, че се случва, когато човек умре.

— Става мъртъв.

— И не вярваш, че може да се върне?

— Не ми се говори за това.

— Кажи де, какво се случва.

— Не ми се говори за това.

Гилрой ги гледа с огромните си очи и си играе с храната, което вбесява елминоподобната жена — за нея яденето е сериозна работа.

— Ох, сега пък ти си се разиграл. Не играй, яж. Ти също — казва на Док, — все някой ден ще трябва и ти да се приспособиш.

— Какво искаш да кажеш?

— Да станеш като всички останали.

Разбира се, че иска да каже точно това. И сега порасналият Док усеща, че животът му е заобиколен от мъртъвци, които се връщат, но и не се връщат, или пък които никога не са си тръгвали, и в същото време всички други могат да кажат кой какъв е, но при все това остава нещо съвсем ясно и просто, което Док не може да види, нещо, което никога няма да може да разбере.

Събуди се в странния сезон на крайбрежните мъгли и неестествения тътен на самолети, излитащи и приземяващи се по цяла нощ на лосанджелиското летище, сякаш нечия ръка на контролния пулт бе усилила баса до неочаквано ниво, и видя, че индианското одеяло на дивана, на който бе заспал, е пуснало червена и оранжева боя и че причина за това са сълзите му и нищо друго. Чак до сутринта се разхожда насам-натам с блед десен пейсли, отпечатан на лицето му.

Тринайсет

Имаше един период, В КОЙТО ДОК СЪВСЕМ СЕРИОЗНО се притесняваше, че може да се превърне в Бигфут Бьорнсен, че ще завърши като поредното прилежно ченге, което отива само там, където му кажат уликите, непроницаем за светлината, която, изглежда, успяваше да намери всеки друг в този локален блян за просвещение, сляп за широкоекранните откровения, които Бигфут наричаше „хипифании“, обречен да бъде постоянно спиран от фрийк след фрийк с провлачените думи „Чакай да ти разкажа за трипа ми, човече“ и никога да не става достатъчно рано за нещо, което в някои дни е самата зодиакална светлина. Това донякъде обясняваше защо до снощи бе склонен да прощава някои неща на Бигфут, не че държеше това да се разбира. Но сега, след думите на Арт Туидъл наяве бе излязла евентуалната връзка между Бигфут и частната армия на ПУЛА от доброволци пазители на реда, а може би дори (Док нямаше как да не се замисли и в тази посока) и между него и нападението в Ченъл Вю Истейтс. Когато стигна до Паркър Сентър, вече се чувстваше като алегорична статуя в парка, на чиято табела пише: ОБЩЕСТВЕНО НЕОДОБРЕНИЕ.

— Здрасти, Бигфут! Да си отстрелвал чернилки наскоро?

Не… не, беше почти сигурен, че на глас каза:

— Нещо ново по случая в Бел Еър?

— Не питай. Не, всъщност, питай, може пък да имам нужда да си кажа.

Отдел „Кражби и убийства“ тази сутрин излъчваше сърдечност, доколкото му беше по силите, или с други думи, едва-едва. Може би причината беше у Док, а може и това да се дължеше на естеството на работата тук, но той можеше да се закълне, че днес колегите на Бигфут гледат да ги отбягнат на всяка цена.

— Надявам се, нямаш нищо против да идем за Код 7[71] някъде другаде?

Бигфут се пресегна под масата и измъкна торбичка на „Ралф“, пълна с вероятно няколко килограма бумаги, изправи се и се насочи към вратата, правейки на Док знак да го последва. Слязоха долу и отидоха в едно евтино японско ресторантче, където шведските палачинки с червени боровинки бяха ненадминати и в интерес на истината се материализираха на масата минута и половина след като Бигфут подаде глава през вратата.

— Етнически, както винаги, Бигфут.

— Бих ги споделил с теб, но ще се пристрастиш и ще ми тежи на съвестта — Бигфут се зае да ги разрязва под ъгъл.

Палачинките определено изглеждаха добре. Док се зачуди дали има начин да развали апетита на Бигфут. Усети се как мърка под носа си злобно.

— Не те ли е яд, че си изпуснал да идеш до Сиело Драйв[72]? Да се поразходиш тежко-тежко из местопрестъплението с другите от ченгесарския хайлайф, да бършеш отпечатъци на поразия, да оставяш своите и т.н.?

Въоръжил се с втора вилица, взета от комплекта пред Док, и вече хранещ се и с двете ръце, другият му каза:

— Това са нищожни тревоги, Спортело, в тях има само его и съжаление. Всеки изпитва това… е, всеки, който така си изкарва прехраната. Но искаш ли да знаеш истината?

— Ъъъъ… не.

— Аз все пак ще ти я кажа. Истината е… че в момента всички са се поболели от страх.

— Кои… твоите хора? Бурито-хрътките в „Убийства“? И от какво са уплашени? От Чарли Менсън ли?

— Да, странно е, че тук, в столицата на вечната младост, на безкрайното лято и други подобни, страхът отново е стиснал града за гърлото както едно време, когато Холивуд правеше черни списъци, които ти не помниш, а в Уотс имаше бунтове, които помниш… и този страх се разраства като кръв в басейн и скоро ще заеме целия обем на деня. И тогава ще се появи някоя игрива душичка с кофа, пълна с пирани, ще я излее във водата и тварите на мига ще усетят вкуса на кръвта. Ще се втурнат да плуват и да търсят кой кърви, но няма да открият никого, и това ще ги подлуди, така ще избеснеят, че ще прескочат една определена граница. Онази, отвъд която ще започнат да се самоизяждат.

Док се замисли върху казаното.

— Какво толкова им харесваш на червените боровинки, Бигфут?

— Сякаш — продължи да си говори Бигфут — в Южна Калифорния властва някакво зло подбожество. И от време на време се буди от съня си и отваря вратите за тъмните сили, които седят и чакат в сенките отвъд прага.

— Леле и… и ти си го… виждал? Това „зло подбожество“… то говори ли ти разни работи?

— Да, и изглежда точно като изпушил хипиизрод! Какво ще кажеш, а?

Докато се чудеше защо е това отношение, Док се опита да помогне, като каза:

— Е, това, което забелязвам след залавянето на Чарли Менсън, е, че нормалните все по-рядко ме гледат в очите. Преди всички бяхте като тълпата в зоопарка: „О, гледай, мъжкият носи бебето, а женската плаща в магазина“, и други подобни, докато сега е по-скоро: „Просто се прави, че ги няма, щото иначе може да си отидем в някое масово убийство“.

— Превърнало се е в болестна обсесия — продължи Бигфут, — а междувременно всичко, свързано с разследването на убийства, е обърнато с главата надолу… чао, Черна Далия, почивай в мир, Том Инс, да, боя се, че на добрите стари загадъчни убийства в Ел Ей им е дошъл краят. Открихме къде са портите на ада и на гражданите на Ел Ей май им е твърде трудно да не се тълпят да минат през тях, надървени и нахилени, както винаги, отправили се в търсене на поредната тръпка. Това, предполагам, означава много допълнителна работа за мен и останалите момчета, но и ни приближава все повече до края на света.

Бигфут плъзна проучващ поглед от тоалетните в дъното на ресторанта до пустинната светлина на улицата и вдигна торбата от „Ралф“ на масата.

— По въпроса за Кой Харлинджън. Не исках да го обсъждам в офиса. — Той започна да вади непохватно снопове от листове в различни размери, цветове и степени на разпад. — Подходих към случая с очаквания за това, което ние наричаме „тревомански тъпотии“. Представи си колко изненадан бях, когато открих колко от моите колеги в колко много отдалечени предни постове на законоприлагането — различните нива на власт изобщо няма да ги споменавам — са сложили ръка върху него. Кой Харлинджън не само е използвал множество самоличности, но и е бил наеман от няколко отдела, често едновременно. И в тези отдели — надявам се, това не те плаши или обижда, — естествено, има елементи, които не биха имали нищо против, ако Кой наистина завърши под някоя гранитна плоча с издълбан върху нея последният му псевдоним.

— Свръхдозата или каквото там е било за Кой… вече би трябвало да са излезли доста месечни броеве на „Индипендънт Полис Ривю“, посветени на нея. Има ли как да им хвърля едно око?

— Само дето от екипа на Брат Ногучи[73] така и не се пречупиха да го нарекат убийство и съответно на никого не се наложи да пише докладни — вътрешни, външни, никакви. Официалната версия си остана следната: поредната свръхдоза, един наркоман по-малко, случаят е разрешен и затворен.

Преди Док би казал следното: „Добре тогава, може ли вече да си ходя?“. Но сега с новия фашистки модел на Бигфут, този, на който, както бе разбрал, не можеше да има доверие, старите форми на дразнене не изглеждаха толкова забавни.

— Искаш да кажеш, че щеше да е просто рутинен случай, ако я нямаше цялата тази бумащина — беше това, което каза, и то внимателно, — която само като я гледам, ми се вижда леко извън нормалните пропорции. Щото и само розовата бланка с надпис „Мъртъв при пристигане“ щеше да свърши работа.

— Ах, забелязал си. Несъмнено мъртъвците рядко получават такова документно внимание. Човек би си помислил, че Кой Харлинджън си е жив и здрав някъде. Нали. Възкръснал.

— И какво си открил?

— Технически, Спортело, аз дори не знам за съществуването на този случай. Окей ли си с това? Намираш ли го за „жестоко“? Защо според теб сме тук долу, а не там горе?

— Поради някаква сапунка във Вътрешно, предполагам, от която много искаш да ме държиш настрана. Какъв ли е сюжетът й, чудя се?

— Хубаво. Това, от което искам да те държа настрана, е огромно, Спортело, огромно. От друга страна, ако от време на време изскочи нещо тривиално, което да мога да споделя с теб, не е нужно да съм параноичен, нали? — Той се разрови в торбата и извади продълговата пъстра кутия, почти пълна с индексни карти. — Я, какви са тези работи тука? О, ама ти знаеш.

— Доклади за полеви разпити. Сувенири от всеки, когото сте спирали и тормозили. А тези конкретно изглеждат твърде много за един обикновен наркоман саксофонист.

— Защо не ги прегледаш набързо, виж дали нещо не ти изглежда познато.

— Ивлин Уд[74], не ме предавай.

Док се впусна да преглежда картите, като се опитваше и да остане нащрек за някоя от грубите изненади на Бигфут. Беше се сблъсквал с майстори на микрофокусите и знаеше за номера с „пробутването“ на определена карта на зрителя. Не се сещаше за причини подобни трикове да са под нивото на Бигфут.

И ти да видиш. Какво е това? Док разполагаше с близо половин секунда, за да прецени дали картата, която бе хванала окото му, си заслужава да бъде пазена от Бигфут, после обаче се сети, че Бигфут вече знае за нея.

— Тази — каза той и посочи. — Знам, че това име съм го виждал някъде.

— Пък Бийвъртън — кимна Бигфут и я извади от кутията. — Отличен избор. Един от затворническите преторианци на Мики Улфман. Да видим сега. — Той се престори, че чете написаното на картата. — Хората на шерифа се натъкват на него в дома във Венис на същия онзи дилър, който е продал на Кой Харлинджън смъртоносния хероин. А е възможно и да се окаже, че не е бил смъртоносен.

Той плъзна докладната карта по масата и Док й хвърли подозрителен поглед.

— Субектът, безработен мъж, твърди, че е приятел на Ленърд Джърмейн Луузмийт, известен още и като Ел Драно. „Аз само се отбих за няколко игри на билярд.“ Субектът изглежда особено тревожен в присъствието на Бийвъртън. Това ли е всичко? Какво е правил Пък в дома на дилъра на Кой? Я кажи.

Бигфут сви рамене.

— Може би е бил там, за да си купи нещо.

— Има ли доказателства, че е употребявал наркотици?

— Това трябва да се провери. — Което май бе прозвучало като голяма измислица дори на самия Бигфут, защото той добави: — Досието на Пък може вече да е в някой склад за съхранение далече, далече оттук, на място като Фонтана или отвъд нея. Освен ако… — мошеническа пауза, сякаш току-що му бе хрумнало нещо ново.

— Казвай, Бигфут.

— Смътно си спомням, че преди няколко години, точно преди да отиде във Фолсъм, този Бийвъртън работеше за един лихвар в центъра на име Ейдриън Праша. А пък дилърът Ел Драно беше един от редовните клиенти на Праша. Възможно е Пък да е бил там от името на бившия си работодател.

Док усети, че му прилошава. И носът му потече.

— Помня Ейдриън Праша от дните ми като издирвач на длъжници. Шибана змия, човече.

Бигфут направи знак на касиера.

— Чото, Кеничиро! Дозо, мото панукейку.

— Дадено, Лейтенант!

— Не са каквито ги правеше майка ми, но пак са си як „трип“ — сподели Бигфут, — макар че истинската причина да идвам тук е уважението.

— Защото не си го получавал от майка си ли?

Док наистина ли го каза това, или само си го помисли? Изчака Бигфут да се засегне, но детективът просто продължи:

— Сигурно си мислиш, че ме имат за нещо голямо в „Кражби и убийства“. Разбирам те, нормално е да си кажеш, гледай го тоя, разхожда се все едно е принц Чарлс в очакване на коронацията… Реалността обаче… — той клатеше глава бавно и гледаше Док със странно умолителен поглед. — Бог да ни е на помощ. Зъболекари на батути.

Но не, не беше това. Не точно.

— Хубаво, Бигфут — Док добре знаеше, че в момента тече поредният фокус, — едно мога да ти кажа… онази нощ, когато оставихме Руди Блатнойд в Бел Еър, беше тъмно, той даваше всякакви напътствия за посоката, имаше много завои, не мисля, че бих стигнал пак до мястото дори и през деня, нито пък знам каква връзка има с това, на което сте открили тялото, но часът беше около единайсет — започна да пише върху една салфетка — и това е адресът.

Бигфут кимна.

— Точно там открихме тялото. Отседнал е там като гост и това ни помага малко с хронологията. Благодаря ти, Док. Като изключим проблемите ти с косата и наркотиците, винаги съм те смятал за професионалист.

— Не се разнежвай пред мен, човече, вреди ти на фасадата.

— Мога да бъда и още по-емоционално безотговорен — отвърна Бигфут. — Слушай. В това разследване изскочиха определени ключови детайли и ако ти кажа какви са, единствените, които ще знаят за тях, ще са отдел „Убийства“, убиецът и ти.

— Значи, добре че не ми казваш.

— Да предположим, че все пак ти кажа.

— Защо ще го правиш?

— Просто за да сме наясно къде се намираме, както ти и хората като теб често питат.

— С други думи, търсиш си още една причина да ме арестуваш. Мерси, Бигфут. Ами ако си запуша ушите с пръсти и се разкрещя, ако се опиташ да ми кажеш?

— Няма да го направиш.

— Така ли мислиш? — Док наистина искаше да знае. — И защо?

— Защото си един от малкото хипари билкари в този град, които осъзнават каква е разликата между детско и детинско. Освен това е точно по твоята специалност. Слушай… официалната версия е, че е било фатална травма на врата — не го… прави! — но конкретната истина е, че доктор Блатнойд има прободни рани на гърлото, които отговарят на захапката на диви представители на семейство Кучеви със средни размери. Това установи патоанатомът. Информацията си остава само за теб.

— Е, това сега е много странно, Бигфут — започна бавно Док, — защото Руди Блатнойд е бил един от партньорите в данъчна измамна схема, която нарича себе си, слушай внимателно, „Златен Зъб Ентърпрайзис“. А? Предполагам, не си карал хората от отдела по специализирани изследвания да проверят раните по врата за следи от злато?

— Не мисля, че биха открили кой знае какво. Златото е почти инертно химически, това щеше да го знаеш от часовете по химия, ако не беше бягал от училище, за да си търсиш трева.

— Чакай, какво стана с принципа за обмена на Локар — всеки контакт оставя следи? В смисъл страшно иронично ще е, ако се окаже, че Блатнойд е бил нахапан до смърт от един златен зъб. Или още по-добре — от два златни зъба.

— Не… — Бигфут наклони глава настрани и я заудря с ръка като плувец, който се опитва да махне водата от ухото си — не виждам как… нещо такова би оставило… материални следи.

— Искаш да кажеш, защо е нужно зъбите да са от злато? Вместо да са си обикновени върколашки зъби.

— Ами… да… кажем…?

— Защото това е Златният зъб, човече.

— Да, да, данъчното убежище на покойника или нещо такова. И какво от това?

— Не, не просто данъчното убежище, Бигфут. Тц. То е много, много по-огромно, както би се изразил ти.

— Ох. И тук не става въпрос — каза той с достатъчно търпение — за още от параноидните ти хипарски глупости, нали, защото честно да ти кажа, нито Отделът, нито — което е по-важното — аз имаме време за губене с подобни тревомански измислици.

— Значи няма да имаш нищо против да продължа да си го разследвам сам? Това няма как да доведе до проблеми с отдел „Вътрешни разследвания“, надявам се. Няма как да се приеме за случай на нарочно спъване на процеса от страна на някой в ПУЛА, нали?

— Всеки си губи времето — зафилософства Бигфут и посегна към портфейла си — както сам реши.

Док бе паркирал чак в Малкото Токио и затова изпрати Бигфут до ъгъла на „Трета“ и „Сан Педро“, където го остави, правейки знака на мира за довиждане.

— А, още нещо, Бигфут.

— Мхм.

— Накарай онези в лабораторията да проверят за следи от мед.

— Моля?

— Не от онези, дето се мотаят из местопрестъплението и замърсяват доказателствения материал, не — имам предвид метала мед[75]. Защото златните зъби никога не са от чисто злато, зъболекарите го смесват с мед. Ако не беше бягал от часовете по криминалистика, за да крадеш тасове на джанти и да топиш после невинни хипари, може би щеше да го знаеш това.

Док се обади на Кланси Чарлок в бара, в който тя работеше в Ингълууд.

— Здрасти, как си изкара с двамата мотористи оная вечер?

— Прекалиха с барбитуратите и заспаха, мерси, че попита. Слушай, виждал ли си Борис Спиви наскоро?

Док долови леко прескачане, не точно трепване, в гласа й. Можеше да е от пушенето.

— И аз това щях да те питам! Телепатия, човече!

— Защото се оказа, че Борис е изчезнал. Мястото му е опразнено, нещата му ги няма, никой в „Накълхед Джак“ не го е виждал.

Док намери цигара „Куул“, отиде да я запали, след което заби поглед в нея. Възможно ли беше Бигфут да е прав? Беше ли Док наистина целувката на смъртта, покосяваше ли с лоша карма всеки, до когото се докоснеше?

— Да не си го сплашил нещо?

Гласът й звучеше ядосано.

— Как бих могъл да го направя, при положение че му стигам до коляното? Може би дължи пари, може и да си има проблеми с бившата… Ти познаваш ли я, между другото? Доунет? От Пико Ривера?

— Всъщност опитах се да й се обадя, но изглежда, и тя е изчезнала.

— Мислиш ли, че са заедно?

— Бъркаш ме с Ан Ландърс. За какво ти трябваше Борис?

— Човекът, който в действителност ми трябва, е Пък Бийвъртън и мислех, че Борис може да знае как да го намеря.

— Този задник.

— Така го каза, че за малко да си помисля, че си… излизала с Пък.

— Излизала съм не само с него, но и със съквартиранта му, Ейнар. Не ме питай за подробности. Пичовете имат леко различни разбирания за това какво е тройката. Накрая се чувствах неупотребена, да кажем, и направих грешката да го споделя с тях. Пък и Ейнар започнаха да си шепнат нещо, след което ме изритаха. В четири сутринта в Западен Холивуд.

— Не исках да…

— Събуждаш болезнени спомени от сън, естествено, че не си, няма проблем, просто… има си пипане и пипане и това тяхното не ме изкефи.

— Борис спомена, че е възможно Пък да се е отправил към Вегас, а Вегас си е широко понятие и се чудех как…

— Ако Ейнар е с него, най-вероятно се оглеждат за момичета, които да третират като парцали, най-вече такива, които нямат нищо против. Успешен лов.

— Може пък някоя тропическа вечер да поиграем на канаста.

— Дадено, доведи си и приятел.

Когато Док се върна в офиса след обяд в „Уейвос“, там го очакваше едно разчорлено и облечено в къса поличка момиче, чиито очи бяха силно гримирани по последна мода не само със спирала за мигли, но и с туш за очна линия и със сенки в цвят, близък до този на пушека от неизправна гарнитура за глава на двигател, а това винаги караше Док да си мисли за някаква дълбока, недостижима невинност, в резултат на което инерцията на похотта му превключи на скорост.

— Трилиум Фортнайт — представи се тя. — Казаха ми, че можете да ми помогнете.

— Казали са ви, а? — Той размаха чаровно пакет „Куулс“ към нея, но тя отказа. — И колко на брой са тези те?

— О, извинете. Доунет и Борис. Те казаха…

— Леле. — Доунет и Борис. — Преди колко време беше това?

— Преди около седмица.

— А вие… не знаете къде са те сега?

Тя поклати глава — натъжено, както му се стори на Док.

— Никой не знае.

— Но сте говорили с тях?

— По телефона. Мислеха, че някой подслушва, и затова затвориха бързо.

— Звучеше ли като обаждане от местен номер? Нали знаете как понякога…

— Звучеше, сякаш са на път и се обаждат от аварийното платно на някоя междущатска магистрала.

— Чули сте всичко това?

Тя сви рамене.

— Долових го от начина, по който гласовете се комбинираха. — Док явно я бе изгледал странно. — Не гласове в смисъла на „чувам гласове“. Ами в смисъла на частите на музикално произведение?

— Серенада за Камиона Питърбилт и Буса Фолксваген — предположи Док.

— Всъщност за Кенуърт и Вана Еконолайн, плюс едно хеми, един Харли и банда таратайки. — Тази чувствителност на ухото, обясни тя, се оказала полезна както в основната й работа като преподавател по теория на музиката в Калифорнийския университет, така и в допълнителната й като специалист по дървени духови инструменти в ансамбъл по средновековна и ренесансова музика. — Свиря на всичко от двойно-квинтовия шалмей до сопранино шом.

Док се надърви, а носът му потече. Добрата стара кути фууд го бе открила отново. Трилиум, от друга страна, бе потънала в подозрително мълчание, което, ако съзнанието му не беше замъглено, веднага щеше да разчете като мъки по някой друг пич. Издърпа лист хартия от една жълта папка за документи, на който с молив беше записан списък за пазаруване на джънк фууд, и го нави на пишещата машина, просто за да прави нещо с ръцете си.

— Така… как според Борис и Доунет бих могъл да ви помогна?

— Човек, когото познавам, изчезна и трябва… бих искала да разбера какво е станало с него.

Док натрака: Късметлия.

— Можем да започнем с име и последен адрес.

— Казва се Пък…

— Пък.

А така.

— Пък Бийвъртън… последният му адрес беше в Западен Холивуд, но не съм сигурна за улицата…

На Док му хрумнаха няколко идеи едновременно, всички се материализираха в хиперизмерна конфигурация върху един гол участък от стената в офиса, който той често използваше за подобни упражнения. Трилиум може да се окаже наемник със задачата да намери Пък по заръка на човека, който го е уплашил до такава степен, че да се чупи от града. Разбира се, възможността Пък да е любител на древната музика и като такъв да върти нещо като черен пазар за сопранино шомове винаги си стои. Или — което би било още по-дразнещо — Трилиум може да е хлътнала сериозно по Пък и да не може да го преживее. Опитът бе научил Док да не съди избора на романтичен обект, който правят другите хора, но кой, по дяволите, щеше да се грижи за това хлапе сега? Колко знаеше тя за работното минало на своето момче мечта? Знаеше ли за Ейнар? Или за тази невинна душа със задимен поглед преживяването с Пък и Ейнар е било истински трип по начин, по който Кланси не е успяла да оцени? И имаше ли друга възможност, освен да се прави, че не знае нищо за това? По-поносимо му беше да мисли за нея като за наемен убиец.

— Борис ми даде адрес в Лас Вегас — каза Трилиум.

— И искате какво… да го проверя ли?

— Искам да дойдете с мен до Вегас и да ми помогнете да го намеря.

Мухльо. Галфон. В следващата минута на Док щяха да му хрумнат и други термини от старите ленти. Той можеше да види измамата, но както обикновено, мислеше с пишката си. Да не говорим, че в момента правеше последното някак по-емоционално от обикновено. Каквато и да беше разликата.

— Разбира се — каза. — Случайно да разполагате със снимка на господина?

И още как. Тя извади от чантата си едно от онези пластмасови акордеоноподобни неща, в което сигурно имаше, той се отказа да брои, стотици снимки на Пък и Трилиум — как се разхождат на плажа по залез-слънце, как танцуват на всякакви масови мероприятия на открито, как играят волейбол, как тичат към вълните, как вълните ги гонят… приличаше на страницата с обявите за запознанство на „Ел Ей Фрий Прес“, само дето беше по-дълго и имаше снимки. Док забеляза, че Пък си е обръснал главата и си е татуирал свастика, което щеше да помогне при идентифицирането му, ако и когато то се случеше. Също така на поне половината от снимките имаше трети човек — близко разположени очи, единия край на горната му устна повдигнат неодобрително, обикновено застанал между Трилиум и Пък.

— А това е…

— Ейнар. Колега на Пък, запознали са се в затвора.

— Може ли да взема няколко снимки, за да имам какво да показвам?

— Разбира се. Кога тръгваме?

— Когато кажете. Има редовни полети от „Уест Импириъл“, ако това е окей за вас.

— Повече от окей е — каза тя. — Шофирането ме побърква от ужас.

Всъщност летенето побъркваше Док, но той все забравяше защо и този път се сети чак когато самолетът кацна на „МакКаран“. Обмисли за кратко идеята все пак да изпадне в ужас, за да не губи форма, но тогава пък Трилиън щеше да го попита защо го прави, той щеше да се зачуди как да й обясни, а и освен това моментът вече беше минал.

След като наеха яркочервено камаро от 69-а, тръгнаха да търсят място, където да отседнат, за предпочитане беше то да е близо до летището, защото Док се надяваше задачата да не им отнеме много време, и затова поеха на изток по Сънсет Роуд и към магистрала „Боулдър“, преминаха през квартал, пълен с евтини мотели и местни казина и барове с рокендрол на живо, и накрая се спряха на „Гоустфлауър Корт“, група бунгала от петдесетте. Наеха едно от двустайните по-назад, беше с покрив от битумни керемиди и изглеждаше леко занемарено, но вътре беше просторно и удобно, имаше хладилник, котлон, климатик, кабелна и две двойни водни легла с чаршафи с леопардов принт.

— Яко — каза Док, — чудя се дали вибрират.

Не вибрираха.

— Жалко.

Адресът, който Борис бе дал на Трилиум, беше в западнал трапец от улици на изток от Лас Вегас Стрип, между „Сахара“ и центъра. Приземният етаж беше зает от продавач на антики, който се представи като Делуин Куайт.

— Повечето са вещи, оставени на консигнация, но разгледайте, половината неща тук изобщо не ги знам какви са.

Той извади японска кутийка за трева от черен лак и седеф с мотив с жерав и върба и пълен с предварително свити джойнтове, запали един от тях и тримата го развъртяха.

— Много работи от Дивия запад — направи му впечатление на Док. Това го подсети за Бигфут Бьорнсен и неговите четиресет и пет килограма бодлива тел. — Имаш ли нещо, което мога да взема за колекционер на бодлива тел? Не нещо голямо, някаква малка джунджурийка…

— Тъкмо продадох края на последната ми макара, но така или иначе всички бяха имитация на японските. Обаче виж това, може да ти е интересно — вчера пристигна право от археологически разкопки в Тумстоун.

Беше обикновена на вид чаша, покрита почти изцяло отгоре, с изключение на малък отвор за устата, с идеята да пази мустаците на пиещия от намокряне. От едната страна чашата беше украсена с яркозелен кактус сагуаро, а от другата — с двойка кръстосани пистолети бънтлайн спешъл над думата УАЙЪТ, изписана с шрифта от плакатите за издирвани лица от едно време.

— Нереално — каза Док, — колко струва?

— Може да се разделя с нея за хиляда.

— Хиляда какво?

— Не се прави на. Та тя е била на самия маршал Ърп.

— На мен ми се въртеше нещо от рода на два кинта.

Започнаха да обсъждат въпроса и непрестанно се отклоняваха от темата, докато в един момент Док не забеляза нещо в ъгъла, което, как да кажем, в известен смисъл сияеше.

— Ей, какво е това?

Това беше вратовръзка, покрита с хиляди или стотици лилави и зелени пайети, които се редуваха като клавишите на пиано, и изящно акцентирана с кристали по краищата.

— Тази — каза Куайт — е била на Либерачи… на един от концертите му в „Ривиера“. Докато с едната ръка свирел Голям брилянтен валс на Шопен, Лий свалил вратовръзката си с другата и я хвърлил на публиката. Отзад има автограф, виждаш ли?

Док си я сложи, огледа я в огледалото, видя как улавя светлината. Куайт, който продължаваше да се опитва да му продаде чашата за мустаци, предложи да добави към нея и вратовръзката и накрая двамата си стиснаха ръцете на десет долара за двете.

— Винаги става така. — Търговецът заудря леко, но изразително глава в бюрото си на служител във фирма за продажба на семена, торове и фураж от 1880 година. — Изпуших си прехраната.

— Другото нещо — каза Док, — което за малко да забравим, е, че имаш наематели горе, нали?

— Не и в момента, изнесоха се миналата седмица — въздъхна той. — Пък и Ейнар. Много хора минават през квартала и си заминават, но те бяха, как беше думата… специални.

— Той… те казаха ли къде отиват? — Гласът на Трилиум се срина в по-мрачния регистър, който Док вече познаваше.

— Не. Но то никой никога не казва.

— Някой друг да ги е търсил?

— Двойка джентълмени от ФБР, в интерес на истината.

Куайт прегледа съдържанието на един декоративен пепелник от „Сандс“, за който се говорело, че някога бил хвърлен от Джоуи Бишъп, и намери там визитка, в чийто долен ъгъл беше отпечатано ХЮГО БОРДЪРЛАЙН, СПЕЦИАЛЕН АГЕНТ, а с химикалка бе добавен местен телефон и вътрешен номер.

— Мамка му — реагира Док.

А дали Специалният агент бе довел и вицето си, Флатуийд, като другата половинка от правителствения комплект за месене в чуждите работи? И ако да, защо не са в Ел Ей, където да нахъсват революционно настроени чернилки един срещу друг? В това отношение Лас Вегас не можеше да им предложи кой знае какво, освен ако историята с черния национализъм не е била параван, зад който се крие нещо друго, нещо, чиято цел е, да кажем, Организираната престъпност, за която се говори, че притежава казината във Вегас и даже управлява целия град. Момент… двамцата федерални са идвали тук, за да търсят Пък — какво общо има Пък с всичко това? Док усети някакво зараждащо се подозрение, параноична мисъл, ускорена като пулса на събудил се внезапно посред нощ човек, че съдбата на Пък е в рамките на тази на Мики, и правилният в случая въпрос е каква работа е имал Мики с Мафията… или още по-лошо — с ФБР.

— Когато си говорихте… имаше ли нещо, което не им каза?

— Мина ми през ума да им препоръчам един бар, „Кърли“ се казва, на „Рампарт“, но колкото повече ги слушах как говорят, толкова по-неподходящо за тях ми се виждаше мястото.

— Значи, е било заведение по-скоро като за Пък и Ейнар?

— Различно е всяка седмица, зависи от музикалната им политика, или поне на мен така ми се стори.

— Нека позная. Кънтри и уестърн.

— Песни от Бродуей — каза тихо Трилиън.

— Абсолютно — кимна Куайт.

— Пък имитираше Етел Мърман — припомни си тя.

— И двамата го правеха. Прибираха се в четири сутринта, пеейки There’s No Business Like Show Business. Чуваха се от няколко пресечки разстояние, колкото повече приближаваха, толкова по-силни ставаха гласовете им. Но никой никога не се оплака.

Обратно в колата Док каза:

— Хайде да те черпя една енчилада.

Подкараха към изумителен пустинен залез и завиха по Саут Мейн. В „Ел Сомбреро“ се очертаваше сериозно чакане, защото опашката от гладни клиенти в световноизвестната такерия преливаше през вратата, заливаше улицата, капеше от тротоара и така нататък. Док я подмина и след като свиха в още една-две пресечки, стигнаха до неоновото величие на „Текс-Мека“, непознато на туристическите гидове място, но за сметка на това обект на поклонничество за цяла мрежа от изгладнели тревомани и дребни престъпници по цялата граница с Мексико.

Още ненаправил и две стъпки след прага, и кого да види, ако не специалните агенти на ФБР Бордърлайн и Флатуийд, и двамата отдали се на синхронизираното тъпчене на глуповато обърканите си англосаксонски физиономии с обичания от всички специалитет на ресторанта — „Гигантско бурито“. Е, помисли си Док, дори феберето има нужда да хапне някъде. Той прерови медийната си памет за случаи, в които е виждал инспектор Луис Ърскин да яде каквото и да е, и не намери нито един. Преди облечените в кафяви костюми инструменти на правораздаването да са успели да го разпознаят, Док отведе бързо Трилиум до маса в ъгъла вън от полезрението им и се скри зад едно меню, решен да не позволи дори на кофти факт, като наличието на федерални в околността, да развали апетита му.

Дойде сервитьорка и поръчаха дълга комбинация от енчилади, такота, бурита, тостади и тамали за двама, наречена „Ел Атомико“, чието присъствие в менюто бе съпроводено от бележка под линия, отричаща всякаква отговорност на продавача.

— Познаваш ли онези мъже там? — попита Трилиум. — Те май те познават.

Док се наведе така, че да може да ги види. Двамата агенти, вече на път към вратата, не спираха да хвърлят кръвнишки погледи в негова посока.

— Това са същите онези федерални, за които спомена Куайт.

— Свързано ли е с Пък? Мислиш ли, че си има проблеми с ФБР?

— Виж, ти знаеше, че е един от личните бодигардове на Мики Улфман, нали? И че Мики вероятно е станал жертва на отвличане. Сигурно просто искат да зададат на Пък няколко рутинни въпроса.

— Той не може да се върне в затвора, Док. Това ще го убие.

Тъгата от несподелената любов бе изписана на лицето й. Док вече беше осъзнал, че дори да беше Мик Джагър, дори да даваше бакшиши в шестцифрени размери за една мимолетна усмивка, дори да се откажеше да следи мачовете на „Лейкърс“, това нямаше да й направи грам впечатление — защото тази мацка искаше само Пък Бийвъртън, никой друг. Не за първи път Док удряше в стената на заетото момиче на мечтите му. Важното сега бе да се държи не толкова лежерно, колкото професионално, и да я успокои.

— Кажи ми, Трилиум… как се запознахте?

Слава богу, тя наистина си помисли, че го интересува.

— Ами в Калифорнийския университет се случи, в „Поули Павилиън“.

— Наистина ли? Ама, кажи, не бяха ли жестоки тия пичове миналия сезон? Карийм и Лушъс страшно ще ми липсват…

Не, всъщност не били на баскетболен мач. Лосанджелиската филхармония също изнасяла концерти в „Поули Павилиън“ от време на време като част от кроскултурна музикална поредица с гост-музиканти като Франк Запа, а понякога в последния момент се отваряло място за едноминутна подгрявка от някой местен духов музикант. Един следобед Трилиум отишла на репетиции с английския си рог и със скептична нагласа към зададената й творба, нечия симфонична поема за сърфрок група и оркестър със специалното участие на „Бордс“. Пък бил там като охрана на групата. Той и Трилиум се срещнали в една от съблекалните зад сцената, до която хората непрекъснато отскачали, за да запалят по една или да шмъркат кокаин. Тя се била надвесила над мивката и се взирала в малко огледало, когато усетила, че зад нея има някой, обърнала се и през мъглата от няколкото линии кока видяла разкривеното и мержелеещо се лице на Пък. Той се бил втренчил в задника й с мрачна решителност. Преди Трилиум да се усети, вече била на задната седалка на откраднат бонвил от 62-ра, паркиран в задънена пряка на „Сънсет“, и получавала внимание в стила на Калифорнийския департамент на изправителните служби. „Мацките твърдят, че не ги кефи така — обяснил й по-късно Пък, когато й дал минутка да си поеме дъх, — обаче после молят за още и още. Що се отнася до мен, аз просто така съм свикнал.“ „Извиняваш ли ми се?“ „Не мисля.“ За моленето обаче бил прав. Започнала да носи винаги със себе си ролки с монети за улични телефони, защото никога не знаела в кой неочакван момент от деня желанието ще я сграбчи в лапите си — между магистрални изходи на мили от дома му в Западен Холивуд, в секцията със земеделски продукти в „Сейфуей“, по време на някоя фуга за дървени духови инструменти изведнъж я заливала унизителна възбуда и не й оставало нищо друго, освен да му звънне. Той невинаги вдигал обаче. Един-два пъти направо полудявала, спирала колата пред дома му и чакала, чакала с часове, даже в продължение на цяла нощ, той да излезе и когато това се случвало, уплашена от гнева му, който бил непредвидим както като време, така и като измерение, без желание да се изправя срещу него, тя просто го проследявала до работното му място. И чакала. Понякога се унасяла в сън. От който я будели полицаи с думите, че трябва да се разкара.

— И му викам: „Пък, няма проблем, няма да правя нищо ненормално, просто искам да знам коя е“, а Пък само се засмя и не каза нищо. Горе-долу тогава разбрах за Ейнар и един ден тъкмо излизам от репетиция в „Шрайн Аудиториум“ и нещо се превъзнасям по един конкретен си бемол, и кого да видя — Ейнар, целия окичен с хавайски орхидеи и с най-сладкото изражение на лицето; чак месец по-късно ми призна, че е минал през цяла тълпа на някакъв дебютантски бал в „Амбасадор“ и е свил бутониерите направо от роклите на момичетата…

Което беше продължението на дълга история, чието начало Док вече бе забравил или може би пропуснал.

— Не знам защо ти разказвам всичко това.

И Док не знаеше, но му се искаше да таксува хората с дребна сума за усложняване на ситуацията всеки път, когато му споделяха повече, отколкото им се искаше, и след това се извиняваха. Сортилидж, която обичаше да открива нови приложения на думата „отвъд“, му казваше, че това е един вид благоволение и той просто трябва да го приеме, защото във всеки един момент можеше да изчезне така, както се бе появило.

По думите на Трилиум Пък и Ейнар се запознали във фабриката за автомобилни табели[76] във Фолсъм. Бързо станало ясно, че темата за секса е щекотлива, и не след дълго момчетата станали известни с буйните си и постоянни препирни във връзка със стария като света въпрос киен ес мас мачо[77]? Многобройни кутии с цигари били заложени и изгубени из целия сектор на басове колко дълго ще издържи тази комбинация и за изненада на всички тя взела, че надживяла присъдите и на двамата. Един прекрасен ден, както пеят „Шифонс“, двамата се заселили в Западен Холивуд, на юг от булевард „Санта Моника“, в комплекс с вътрешен двор, обрасъл с такова разнообразие от тропически храсти, че никой не можел да запомни всички видове, а сянката, която хвърляли, била толкова дебела, че човек можело да се излежава цял ден край басейна, без опасност да се прости със затворническата си бледност…

— Леле, Трилиум, какво стана с храната ни, човече, цяла вечност чакаме да ни я донесат.

— Ама ние вече я изядохме.

— Моля? Сметката дойде ли? Кой плати?

— Не помня.

Тръгнаха към „Кърли“. Когато стигнаха там, Док вече бе взел решението да не шофира из Лас Вегас повече от необходимото. Всички в този град караха като всеотдайни загубеняци и с очакването във всеки един момент да катастрофират. Док ги разбираше — беше малко като на плажа, където хората живееха в атмосфера на неопетнена от съмнения хипарска вяра, преструваха се, че имат доверие на всеки, и не очакваха нищо друго, освен предателство, — но това не значеше, че му е приятно.

„Кърли“ някога е бил бар на кръстопът и на Док му напомни на „Накълхед Джак“ в Ел Ей, само дето тук всяко възможно пространство бе заето от ротативки. Музикантите свиреха кавъри на стари парчета на Ърнест Тъб, Джим Рийвс и Уеб Пиърс и Док предположи, че Пък и Ейнар едва ли щяха да са дошли тази вечер.

Трилиум изглеждаше някак трескаво. Док започваше да си мисли, че излъчва странни сигнали, сякаш има татуировка с надпис „Влизай, скъпи“, видима единствено за по-едрите и брутални индивиди. Възможно бе тя да е едновременно наясно с това и да го отрича. Каквато и да бе истината, сега към тях се насочи някакъв висок тип с черна каубойска шапка, който, без да отрази Док дори с кимване, сграбчи Трилиум за косата и едното й голо бедро, вдигна я с известно изящество от стола и я отнесе в ритъма на тексаски тустеп. Човек би си помислил, че тя най-малкото ще се разкрещи в знак на протест. Но единственото, което направи, бе, докато минава покрай Док, да му прошепне:

— Ще видя какво мога да разбера.

Док не беше сигурен, но му се стори, че тя вече се усмихва.

— И още как — измърмори той, клатейки бавно глава срещу високата бутилка бира пред себе си и чудейки се как би се справил със ситуацията Джон Гарфилд.

— Не съди прекалено сурово Осгуд — посъветва го глас, спрямо който Времето може и да не беше проявило точно милост, но поне му бе придало някаква плътност. — Човекът е роден нерез и това го знае всяка жива жена оттук чак до язовира Мийд.

— Мерси, че ми каза. — Док обърна глава и видя как дребничък старец с шапка, която беше по-голяма дори от тази на Осгуд, разклаща празната си бутилка. — Дадено. — Док даде знак на бармана, който, благословен със свръхестествени способности, вече беше сложил още две бутилки бира на плота. — Тази вечер дойдох тука само за едно — престори се, че въздиша Док, — да видя един пич, който ми дължи пари. А жена ми си помисли, че я извеждам да се позабавляваме. А междувременно датата за плащане на наема си дойде. Такива ми ти работи.

— Леле — каза дъртакът и се представи като Ив, — едно време хората предпочитаха да се гътнат пред това да не върнат дълговете си. Тук е пълно с хаймани и може да се окаже, че познавам този, когото търсиш.

— Някой ми спомена, че не бил от най-редовните посетители. Пък Бийвъртън.

Нерадостен смях, който продължи по-дълго, отколкото беше нужно според Док.

— Успех с хазяина, младежо! Този ненормалник Пък дължи пари на целия град и досега не съм чул да е върнал и цент.

— Къде работи? Може да го посетя там.

— Пък в най-общи линии е от шарлатаните, дето дебнат край ротативките, партньорът му е същият като него, поне такова ми е впечатлението, не че сме големи дружки, де. Малкият, Ейнар, има свръхчувствителни ръце, от онези редки случаи е, които могат да усещат през лоста, улучват точния момент, в който ще се задвижи всяка една от ролките, могат да преброят завъртанията й и да накарат който си пожелаят символ да спре на печелившата линия. Виждал съм как го прави. Класна работа.

— Ами Пък?

— Рано или късно охраната на казиното надушва Ейнар и от един момент нататък няма смисъл в това да се опитва да си събира печалбите сам. Работата на Пък е да чака наблизо и да си играе на някоя машинка, докато Ейнар не удари джакпот на своята, след което Ейнар се изпарява, а Пък отива и прибира печалбата.

— Обаче и Пък сигурно го надушват по някое време.

— Точно. И поради тази причина двамата отдавна са персона нон грата в казината в центъра и по „Лас Вегас Стрип“, така че, ако ти трябва Пък, пробвай някои от по-крайните заведения, например тези по магистрала „Боулдър“. В момента се сещам за „Девятка каро“.

Трилиум се върна с няколко разкопчани копчета, неидентифицирано мокро петно на късата й пола и пълно отсъствие на фокус в погледа. Осгуд беше отишъл на дансинга с блондинка в „Левис“ и с каубойска шапка, а групата свиреше Wabash Cannonball и стийл китарата се обаждаше с някоя и друга психеделична фраза.

— Забавляваш ли се, пиленце? — попита Док възможно най-бодро.

— И да, и не — отвърна тя със смирен тон, който той, колкото и да не му се искаше, намери за еротичен. — Ще ми вземеш ли една бира?

Тя започна да я пие в мълчание и в един момент Док каза:

— Е! Нещо интересно от Осгуд тази вечер?

— Чувствам се доста тъпо, Док. Изобщо не трябваше да споменавам името на Пък.

— Обзалагам се, че и на Осгуд дължи пари.

— Да, и сега Осгуд е много разстроен. А той не е толкова дебелокож, колкото изглежда.

— А случайно да сподели какво мисли за местонахождението на Пък?

— Северен Лас Вегас. Само това. Не мисля, че знае адреса, иначе да го е посетил досега.

— И това щеше да е новина във вестниците.

На излизане от бара ги пресрещна Ив.

— Толкова рано ли си тръгвате? Мърл обикновено се отбива за един сет около полунощ, когато е в града.

— Мърл Хагард е тук?

— Не, ама това не е причина да си ходите.

Док премигна няколко пъти, купи на дядото един Рамос джин физ и все пак си тръгнаха.

На паркинга Док забеляза кадилак с определена дължина, чиято конфигурация от следи от чукнато му се стори позната.

— Ей, Док! Знаех си, че си ти.

— Това едно от странните и чудати съвпадения ли е, Тито, или да ме хваща параноята?

— Казах ти, че ще ходим във Вегас. Инес е на някакво шоу, а аз събирам дребни. Ако знаеш какви бакшиши дават типовете тука… на тая почивка изкарах повече пари, отколкото за цяла година в Ел Ей.

— И не си, ъъъ — Док направи жест като хвърляне на зарове — омагьосан от Вегас?

— Лекичко. Ама виж го това място. Мислиш ли, че нещо тук е истинско? Може ли човек да го приеме на сериозно?

— Ти си шибан комарджия — обади се внушителен глас от вътрешността на лимузината, — няма как да го приемаш иначе.

— Зет ми Адолфо — намръщи се Тито. — Не мога да го разкарам. Прибира всеки спечелен долар, преди да успея да реагирам.

— Кинтите са само на депозит при мене — обясни Адолфо, който, както се оказа, беше нает от Инес да се вози с Тито и да го пази от неприятности.

— „Дришливи депозити ООД“ — промърмори Тито.

Трилиум, придобила някак отнесено изражение на лицето, реши да се върне в стаята, за да се наспи, и взе камарото, а Док влезе в лимузината при Тито и Адолфо.

— Знаеш ли за казино на име „Девятка каро“ на магистрала „Боулдър“? — попита Док.

— Разбира се — каза Тито. — Нещо против да те придружа, само ще се помотая малко вътре, може да хапна нещо на бюфета, да погледам шоуто?

— Демонстрираш прекален ентусиазъм, Тито.

— Аха, освен това от теб се очаква да бориш порока — добави Адолфо.

— Да, но с хомеопатични дози, момчета — възрази Тито.

Според Бигфут Бьорнсен, на когото това късче информация за Дивия запад му бе спечелило не един бас в бара, девятка каро била петата карта в последната покер ръка на Дивия Бил Хикок заедно с черни аса и осмици. Паркингът беше пълен с пикапи с напречни греди за превоз на строителни материали и фордове ранчеро с остатъци от слама в багажника, древни тибърд и шевролети номад с отдавна паднали хромирани лайстни, оставили след себе си ръждиви линии и следи от заварка. Осветеното табло отпред, полигон в стил „Семейство Джетсън“, обявяваше концерта на тазвечерната банда — „Кармин & Дъ Кал-Зоунс“.

Клиентите не изглеждаха като дошли отдалече, така че случващото се вътре не беше застрашено от прояви на празноглавото преследване на „забавления“ според определението за тях на „Лас Вегас Стрип“. Играчите тук играеха за пари и правеха това с надежда или отчаяние, под влияние или съвсем трезви, с научен подход или пленени от суеверия толкова екзотични, че нямаха лесно обяснение, а някъде в сенките собственикът, финансовата компания и представителите на лихварската общност седяха невидими и мълчаливи, потропваха с крака в скъпи обувки, обмисляха варианти за наказание, понякога за снизходителност, много рядко — за милост.

Кармин беше дългокос тенор от хотелските барове с китара „Гибсън Лес Пол“, за свиренето на която може и да беше взел един-два урока, но като цяло я ползваше като реквизит, често в контекста на жестове, имитиращи стрелба с томпсън, а останалите от „Дъ Кал-Зоунс“ бяха в типичните за рокквартет роли. Две сладурани в минирокли от червен винил, черни мрежести чорапогащи и с лакирани коси пееха беквокалите и танцуваха тайм-степ като бели мацки. Докато Док вървеше към залата за залагания, групата изпълняваше последното си парче:

ПРОСТО ЛАЗАНЯТА (полубоса нова)

Дали е ЕН, ЕЛ О?

(Но, но-но!)

Може и да е… момент, не, това е

просто лаза-ня-та [включване на ритъм-китарата]

просто ла-за-ня-ня-та…

(просто-ла-за-ня-ня-та)

Изневиделица дойде,

(виделица дойде)

Никой не знаеше името му, само

„Лазанята“…

Само — „Лаза-нята“,

(Само Лаза…)

О, леле, лозоня!

Кой ще ти настигне коня,

А ти само викаш

„Я, я!“

Ууу! Лазаньо, как

не те е срам, йо! Лъж-

киньо!

И защо ме питаш,

(мен питаш)

— Ей,

Няма загадка, това е

просто Лазанята…

Поне така казват… (о,

уу уу-оо уу)

Ти плени ме, Л-А-З-А, Н-Я!

Док прекара известно време в разговори с момичетата от персонала, с бармани, крупиета и казино мениджъри, дами на нощта и дами на по-късните смени, сред които и млада жена в минирокля от кадифе с винен цвят, която най-накрая му разкри:

— Всеки знае, че Пък работеше за Мики преди. Никой тук няма да го издаде, особено на непознат, нищо лично.

Някакъв комик, нает да забавлява клиентите, дойде при тях, очите му горяха от злоба.

— Добър вечер, Циркония, виждам, че пак си се спасила, кой е това? Добре ли си прекарвате, господине? А той ми вика: „Коя е тази планета? Къде ми е НЛО-то?“. Сега сериозно, пич, готин си, косата ти… умирам за нея, зашеметяваща е. Ще те чакам в гаража после, за да ми излъскаш колата…

Шегаджията и Циркония си тръгнаха, като по пътя почти се сблъскаха с Тито, който пристигна, обхванат от някаква превъзбуда.

— Док! Док! Трябва да видиш как действа един пич, истински гений е. Ела, ела да видиш.

Той поведе Док по криволичещ път към вътрешните региони на казиното, които играчите на ротативки избягваха, водени от вярата, че по-близо разположените до улицата машини плащат повече, после свиха зад един ъгъл, тръгнаха по отдалечен коридор от ротативки и Тито каза:

— Там.

Изхождайки от умственото състояние на Тито, Док очакваше някоя ротативка, лумнала почти като в ЛСД трип, но всичко, което видя, беше просто още една стара машина с избеляла и надраскана петдесетарска картинка на привлекателна според стандартите на онези времена каубойка — свръхголеми цици, къса накъдрена коса и ярко червило. Дълга редица от половин долари се изпари в една тръба от пожълтяваща пластмаса, обрезът на монетите ги превръщаше в нещо като зъбчати колела и всяка от блестящите глави на Джон Ф. Кенеди се завърташе бавно по лекия наклон надолу и изчезваше в безразличната паст на Лас Вегас. Играчът на машината беше обърнал лице и в началото Док забеляза само концентрираното и премерено внимание към това как дърпа лоста — поредният клиент, дошъл тук не толкова заради Кефа, колкото за да си плати сметката в някоя бакалия в квартала, — обаче след бърз оглед на другите ротативки наблизо Док разпозна украсената със свастика глава на Пък Бийвъртън, който усилено се преструваше, че играе на една от по-старите машини. Което значеше, че „геният“ на съседната е колегата на Пък Ейнар.

Не отлагай нищо за утре. Док превключи на режим „пич, може ли да обменим една-две приказки“ и тъкмо се канеше да направи крачка напред, когато наоколо им се разтвориха няколко разновидности на ада. Под съпровода на военни фанфари и сузафони, плюс свирки на локомотив, пожарни сирени, записани звуци от ликуване на стадион, известно количество половин долари с Джей Еф Кей бяха повърнати от машината в огромен параболичен поток и започнаха да се трупат на мокета в нарастваща купчина. Ейнар кимна и отстъпи, и — да не би Док да бе мигнал? — изчезна просто ей така. Пък дръпна за последно ръчката на своята машина, стана и тръгна да прибира джакпота, когато изведнъж законите на шанса, спрели се на класическото „майната ти“, дадоха инструкции на ротативката му също да удари джакпота, и то още по-шумно от първата, което направо вкамени Пък между двете печеливши машини и докара цяла делегация задъхан персонал на казиното, за да потвърди и сертифицира двамата щастливи късметлии, единият от които вече липсваше. В този момент Пък, сякаш алергичен към дилеми, се втурна към най-близкия изход с крясъци.

Тъй като наоколо вече не се виждаха по-убедителни претенденти от Док и Тито, на двамата им отне само една десета от секундата, за да се разберат, че Тито взема джакпота от половиндоларовата машина, а Док, без да проявява грам алчност, получава няколкото кубични метра петачета.

Адолфо прибра Титовата, или по-скоро Ейнаровата печалба и потеглиха обратно към „Гоустфлалуър Корт“, където Док завари Трилиум заспала на едно от водните легла. Той се отправи към другото и по всичко личи, че е успял да стигне до него.

Когато се събуди, май беше ранен следобед, а Трилиум я нямаше. Погледна през прозореца и видя, че и камарото липсва. Понесе се през пустинния бриз към едно магазинче надолу по магистралата и си купи цигари, няколко чаши кафе и кексчета „Динг Донг“ за закуска. Когато се върна, включи телевизора и гледа повторения на „Мънкис“, докато не почнаха местните новини. Гост днес беше марксистки икономист от някоя от държавите от Варшавския договор, който, изглежда, беше в разгара на нервен срив. „Лас Вегас — опита се да обясни той — си седи насред пустинята, не произвежда никакви материални блага, в него се вливат пари, от него се изливат пари, няма производство. Това място на теория не би трябвало дори да съществува, да не говорим и да просперира. Имам чувството, че съм градил целия си живот на илюзорни основания. Изгубих връзка с реалността. Бихте ли ми казали къде мога да я намеря?“ Интервюиращият се смути и опита да смени темата, преминавайки към Елвис Пресли.

Когато навън се смрачи, Трилиум най-накрая се прибра.

— Моля те, не ми се сърди.

— Не съм се сърдил на никого, откакто как-му-беше-името изпусна онзи наказателен удар. — Той започна да се рови в паметта си. — Името нещо ми бяга, стреля с лявата ръка… Както и да е. Ти къде се изгуби?

От изражението на лицето й и начина, по който влезе — с притеснената походка на нищожество, което излиза в двора за тренировки на затвора, — можеше да си представи къде.

— Знам, че трябваше да ти кажа, но исках първо да го видя. През цялото време имах един телефонен номер, съжалявам, и непрекъснато му звънях, докато накрая не вдигна.

Отишла на адреса, който Пък й бил дал, малко преди да се зазори — апартаментът се намирал над гараж в Северен Лас Вегас, до него имало незастроено пространство, обрасло с енцелия. Момчетата пиели бира и както винаги обсъждали кой коя позиция заема в класацията за мачовци, както и кой да пее мелодията и кой — хармонията в Wunderbar от „Целуни ме, Кейт“.

Детайлите в разказа на Трилиум леко се губеха или тя просто не си падаше много по разходките из спомените, но Док все пак разбра, че срещата е продължила доста дълго, като в един момент Ейнар съобразително е отскочил до булеварда да купи бира.

— А случайно спомена ли на Пък, че искам да обменим по дума-две?

— Всъщност трябваше да положа сериозни усилия да го убедя, че не си наемен убиец.

— Можем да се срещнем, където се чувства в безопасност.

— Той предложи казино в Северен Лас Вегас на име „Кисмет“. Двамата с Ейнар гледат да не ходят там преди полунощ.

— А ти ще бъдеш ли там, или…

— По-лесно ще ми е да взема колата, да ти кажа. Че имам да свърша малко работа.

Док намери един джойнт, запали го и звънна на Тито, който точно отиваше на работа.

— Имаш ли време да ме метнеш до Северен Вегас тази вечер?

— Но проблимо, както казваме в бранша… а и Инес обича да седи до последното шоу. Не може да се насити на този Джонатан Фрид.

— Моля? — замига Док. — Барнабас? Вампирът от „Тъмни сенки“?

— Има представление в един от хотелите на „Стрип“, Док. Всички в шоубизнеса са луди по него — Франк, Дийн, Сами. Всяка вечер поне един от тях е в публиката.

— И не е само Инес — включи се Адолфо от другия телефон. — Кутиите за храна на децата ти също са с неговата физиономия.

— Леле, и какво пее тоя тип? — зачуди се Док.

— Май е фен на Дийц & Шварц — каза Тито. — Винаги закрива с изпълнение на Haunted Heart.

— Пее и неща на Елвис — добави Адолфо, — например Viva Las Vegas.

— Возил съм го няколко пъти, добри бакшиши дава.

Трилиум го заведе на вечеря в бюфета на едно от казината на „Стрип“ — нейната идея за дипломация, макар че изобщо не беше в настроение да обсъжда каквото и да било с Док, най-вече Пък.

— Изглеждаш тотално изтрещяла — каза й той въпреки всичко. Тя се усмихна леко и в продължение на минута и половина размахва безмълвно огромна скарида, все едно дирижираше камерен оркестър. Док сви длан около ухото си. — Това, което чувам… сватбени звънчета ли са?

— Ей сега се връщам.

Тя се измъкна от сепарето и се насочи към дамската тоалетна, където, спомни си Док, имаше точно толкова телефони, колкото и кабинки. Върна се в рамките на следващия час. Време, което Док прекара основно в ядене.

— Правило ли ти е впечатление — заговори тя на никого конкретно, — че в уличните телефони има нещо еротично?

— Защо не ме оставиш в мотела, може по-късно да се видим в Северен Вегас.

А може и да не се.

Четиринайсет

По думите на Тито „Кисмет“, построено точно след края на Втората световна, било символа на един вид облог, че Северен Лас Вегас ще е не друго, а вълната на бъдещето. Вместо това обаче всичко се изнесло на юг и южната отсечка на булевард „Лас Вегас“ влязла в историята като „Лас Вегас Стрип“, а местата като „Кисмет“ западнали.

Докато караха нагоре към северната част на „Лас Вегас“, далече от непрестанната буря от светлини, най-накрая започнаха да се появяват епизоди на мрак: бяха като лек повей нощ, идващ от пустинята. Паркирани каравани, малки складове за дървесина, магазини за климатици прелитаха покрай тях. Сиянието в небето над Лас Вегас се оттегли, остана сякаш на друга „страница от историята“, както сигурно щяха да се изразят семейство Флинтстоун. Миг по-късно пред очите им се разкри крайпътна структура от светлини, много по-слаби от всички на юг.

— Това място е дупка, пич.

Тито вкара колата през портата и спря под занемарения навес на входа. В нищожната светлина никой не ги посрещна, никой дори не забеляза, че идват. Някога тук навярно е имало хиляди светлинки — обикновени, неонови, флуоресцентни — из цялата сграда, но сега само няколко от тях бяха запалени, защото настоящите собственици вече не можеха да си позволят сметките за ток, а и за съжаление, няколко осветители аматьори си бяха отишли в ослепителен блясък, докато се опитваха да откраднат малко ток от общинската мрежа.

— Ще се върнем след два часа — каза Тито. — Гледай да не ти прострелят задника твърде сериозно, става ли? Имаш ли достатъчно за игра? Ей, Адолфо, дай му един черен.

— Ама това са сто долара, не мога…

— Моля тя — прекъсна го Тито. — Поне кеф втора ръка да изпитам.

Адолфо му подаде жетона.

— Тук ги използват за бакшиш — сви рамене той. — Нямаме идея колко такива сме събрали вече. Луда работа.

Док слезе от колата и закрачи под византийски свод, който водеше към западналата безкрайност на основната игрална зала, където господстваше потрошен полилей, увиснал над масите, клетките и рулетките, разпаднал се, призрачен, огромен и — ако имаше чувства — най-вероятно огорчен: крушките му отдавна бяха изгорели, но никой не ги беше подменил, кристалните му висулки падаха без предупреждение върху перифериите на каубойски шапки, в питиетата на хората, във въртящите се колела на рулетките, където започваха да подскачат с остро дрънчене из собствените си драми на късмет и загуба. Всичко в залата беше изкривено по един или друг начин. Древните лагери на колелата на рулетките ги караха да се въртят ту по-бързо, ту по-бавно. Класическите ротативки с три барабана, настроени в отдавнашни времена да изплащат проценти, непознати на юг от Бонанза Роуд, а може би и на целия свят, сега бяха поели по свои си пътища, все едно са бизнесмени от малкия град, и или раздаваха пари с широки пръсти, или се стискаха и за най-дребните суми. Мокетите, в тъмно кралсколилаво, с годините бяха променили текстурата си с помощта на милиони изгаряния от цигари, всяка една от които бе споила синтетичния мъх в дребни петънца пластмаса. Цялостният ефект беше като от вятър по повърхността на езеро. Нивото на основната зала беше три метра под това на пустинята отвън, което осигуряваше естествена изолация и хладината в това необятно и неопределимо пространство изобщо не идваше от климатиците — до един настроени на най-ниска степен с цел пестене на енергия.

Готвачи на скара, продавачи на гуми, строители на къщи, очни лекари, крупиета от масите за игра на зарове, момичета от касите за жетони и други униформени, приключили смените си в по-шикозни зали, където им е било забранено да играят, стари ездачи, доживели по-динамични и многолюдни времена, чиито попечителски чувства сега бяха насочени към фордове ф-100 и шевролети апачи, се бяха наредили нарядко в меко осенчената светлина и се поклащаха на място, сякаш за да не заспят. Питиетата тук не бяха безплатни, но от добросъседски чувства към реалния свят отвън бяха достатъчно евтини.

Док си поръча грейпфрутова маргарита, настрои ума си на режим кръстосване и започна да се мотае из необятното казино в търсене на Пък и Ейнар. По едно време привлекателна млада дама в минирокля от киана[78] с десен пейсли и бели ботуши от пластмаса дойде при него и се представи като Ларк[79].

— Не искам да ти се меся, ама забелязвам, че не играеш, само се шляеш наоколо, което значи, че или си някакъв дълбок пич, мистериозен майстор на интригите, или си някой пренаситен мошеник, който се оглежда къде може да намаже нещо.

— Ей, а може и да съм от мафията.

— Не си с правилните обувки. Не съм толкова тъпа, моля ти се. Според мен си от Ел Ей и като всички останали друсалки от Ел Ей си мислиш, че всичко, което искаш, е да заложиш в книгата на Мики.

— Книгата на…?

Ларк му обясни, че „Кисмет“ предлага нещо като спортна книга, където човек може да залага на новините от деня, като например скорошното необяснимо изчезване на строителния предприемач Мики Улфман.

— Мики се радва на известна разпознаваемост в града и затова за ограничен период от време предлагаме колкото заложиш, толкова печелиш на „Жив или Мъртъв“, или както ние му викаме „Минава или Не минава“.

Док сви рамене.

— Четеш ме все едно съм „Хералд Екзаминър“, Ларк. Но понякога идва момент, когато на истински отдадения играч Националната колежанска спортна асоциация вече не му е достатъчна.

— Ела — тя му махна с ръка. — Ако те заведа там като гост, получавам процент.

Зоната за спортни залагания в „Кисмет“ си имаше собствен салон за коктейли, облицован с ламинат в нюансите на лилавото, който тук-таме проблясваше металически, и Док веднага се почувства като у дома си. Намериха свободна маса и си поръчаха студени май тай.

Док познаваше добре ритъма и теситурата на почти всяка тъжна песен в бранша, но все пак му се искаше да хвърли едно око на партитурата. Изглежда, Ларк беше отраснала в Ла Върн, Тенеси, близо до Нашвил. Освен инициалите Ла Върн споделяше с Лас Вегас и една и съща ширина.

— Всъщност на една ширина е с Хендерсън, но аз живея точно там с приятеля си. Той преподава в Невадския университет в Лас Вегас. И казва, че когато американците се местят от едно място на друго, следват линиите на географските ширини. Така че това ми е било съдбата — да тръгна на запад. В мига, в който видях Хувър Дам, за първи път осъзнах, че съм си у дома.

— Някога да си свирила и пяла, Ларк?

— Питаш ме защо не съм се отдала на музиката, при положение че съм живяла толкова близо до Нашвил ли? Що ти не се пробваш, скъпи? Краката ти ще отмалеят, докато чакаш на онази опашка.

Но Док зърна мимолетен блясък в очите й.

Господинът приличаше на банкер от някой стар филм, беше облечен в скъп костюм по поръчка и бе оставил по едно разкопчано копче на всеки от ръкавите, да не би случайно някой да пропусне този факт. Ларк го представи като Фабиан Фацо.

— Дамата тук ми обяснява, че мога да заложа на това, че Мики Улфман е жив или мъртъв.

— Да, а ако интересите ви включват и по-екзотичните случаи — отвърна Фабиан, — бих ви препоръчал и залог тип Ейми Семпъл МакФерсън[80], който включва и възможността Мики да е инсценирал отвличането си.

— А това как изобщо може да бъде доказано?

Фабиан сви рамене.

— Няма бележка за откуп и той се появява някъде жив. Твърди, че има амнезия. Шефът на полицията Ед Дейвис не прави пресконференция. Ако Мики се е самоотвлякъл, печелите колкото сте заложили… ако не се е — сто към едно. Печалбата се увеличава в зависимост от броя на нулите в бележката за откуп, ако и когато такава се появи. Можем да запишем всичко черно на бяло, като, ако забравим нещо, то ще се счита за възвръщаемост, получавате си парите, всички са доволни.

Така, каза си Док, така, така. Умните пари — и тук изникна образът на стодоларова банкнота с очила с рогови рамки, която четеше учебник по статистика — по свои си отлични причини, с които на него щеше да му се наложи да се запознае по-добре, очакваха Мики да инсценира завръщане като за първа страница на вестниците от изгнанието, което сам си е организирал. За тези мъдреци това щеше да се случи едва ли не със сигурност. Обаче: да го духат. Док извади черния жетон на Тито от джоба си.

— Заповядайте, господин Фадзо, имам слабост към най-малките вероятности.

Работата бе научила Док да понася презрителните погледи, но този, който му хвърли Фабиан, беше почти болезнен.

— Ще отида да го запиша, след малко се връщам — рече той и излезе, клатейки глава.

— Това не беше много умно.

Ларк си играеше с чадърчето в питието си.

— О, аз съм просто един от ония, наивните хипари, Ларк, не мога да гледам цинично на нищо, дори на мотивите на строителен предприемач от Ел Ей…

Фабиан се върна бързо и с променено отношение.

— Имате ли нещо против да дойдете в офиса ми горе за малко? Да обсъдим една-две дреболии.

Док дискретно тръсна крака си. Да, малкият „Смит“ си беше на място в кобура на глезена му.

— До после, Ларк.

— Пази се, скъпи.

Офисът на Фабиан Фадзо се оказа толкова весело място, колкото Док бе очаквал да е зловещо. Картинки като от детската градина висяха в рамки на стените, авокадово дръвче, което Фабиан бе посадил като семка в една консерва от лимски фасул с институционални размери през 1959-а и за което не спираше да се грижи оттогава, както и фототапет с Фабиан, заобиколен от всички членове на Рат пак[81], плюс още няколко други лица, които Док почти си спомняше от филмите от нощната програма на телевизията. Франк Синатра правеше игриви опити да навре една кубинска „Корона“ в не съвсем отворената с готовност уста на Фабиан. Сами Дейвис Мл. се майтапеше с видим кеф с някой извън кадъра. От долната устна на Дийн Мартин, който размахваше и бутилка „Дом Периньон“, висеше и пламтеше — Док можеше да се закълне в това — набързо свит джойнт.

Фабиан постави стодоларовия жетон на Док на бюрото.

— Не се засягай, ама ми мязаш на частен детектив, макар и от хипарски тип. От професионално възпитание ти давам възможност да преосмислиш залога си за Мики Улфман, а и си мислех, че тук ще можем да разчитаме на някакво уединение, но ето че се оказва, че в момента в сградата има хора от ФБР.

— И каква връзка има това с мен? Аз съм в града във връзка с бърз брачен случай, не ме вълнуват нередности в лицензи за хазартна дейност, въпросителни около собствеността на казина, въобще нищо от това, което Марти Робинс би определил като гадни, зли дела.

Фабиан сви рамене драматично.

— Предполагам, това им е работата на агентите на ФБР в Лас Вегас, нали уж имат велик план да спасят казината от мафията. Опитват се, откакто Хауърд Хюз купи „Дезърт Ин“. Но аз съм само средно ниво мениджър, никой нищо не споделя с мен.

Док рискува с това, което знаеше.

— Мики Улфман… и той доста пари е пръснал тука, а? Чух отнякъде, че срещнал бъдещата си съпруга, докато тя работела за някакво шоу във Вегас.

— Мики излизаше с немалко танцьорки преди, обожаваше града, беше си старо вегаско куче, построи си и къща при Ред Рок. Имаше и мечта да издигне цял град от нулата някой ден тук, в пустинята. — Фабиан махна очилата си за четене и присви замислено очи към Док. — Това говори ли ти нещо?

— Че Мики се оглежда да си купи и казино?

— Душиците в Департамента по правосъдието с кеф ще му дадат.

— И „Кисмет“ е в списъка му?

— Видя го мястото. Отчаяни са някой, който не е от мафията, да дойде и да се бръкне за ремонт. Нонстоп носят чертежи и планове, всичко е по последна мода… ротативките с три барабана нали ги знаеш? Забрави за тях, Чичо Сам иска видеоекрани, всеки път, когато играеш на машина там, пред очите ти се завъртат анимирани барабани, на печелившата линия се заформя нещо. Но… всичко е електроника, чаткаш ли? Която някой някъде контролира. Мошениците от старата школа, които можеха да излъжат ротативките, сега ще ударят на камък.

— Някак огорчено ми звучите, господин Фадзо, ако може да отбележа.

— Не може, но пък и мен ме гневи всичко в последно време. Опитвам се да разбера какво се случва, ама всички се затварят като миди. А кажи ми. Знам само, че всичко е приключило през шейсет и пета и никога нищо няма да бъде както преди. Монетата от половин долар, знаеш я. Преди беше деветдесет процента сребро, през шейсет и пета намалиха съдържанието на четиресет, а тази година вече изобщо не слагат сребро. Мед, никел, какво следва, алуминиево фолио ли, разбираш ме какво искам да кажа, нали? Изглежда като половин долар, но в действителност само се прави на такава. Също като видеоротативките. Това е планирано за целия град — да бъде превърнат в огромна диснилендска имитация на самия себе си. Чисти и здравословни семейни забавления, дечица в казината, „Гледай си работата“ с лимит от десет цента, Пат Буун ще е голямата звезда, актьори извън Гилдията ще играят забавни мафиотчета, ще карат смешни старовремски коли, ще се избиват наужким, бам, бам, ха, ха, ха. Шибаният Ласвегасленд.

— Е, значи тогава може би оценявате стария чар на това да заложиш на най-малко вероятното обяснение на случая с Мики.

Фабиан се усмихна със стиснати устни и за кратко.

— Поживей малко тук и ще я усетиш атмосферата. Слушай. Представи си, че Мики не е изчезнал толкова, колкото си мислим?

— Ако се окаже така, ще подпомогна фонда ви за реновации. Можете да кръстите някоя обувка на крупие[82] на мен, да й лепнете една табелчица отстрани.

Фабиан явно изчакваше Док да каже нещо друго, но накрая вдигна ръце и рамене, изправи се и изпрати Док по един коридор, в който направиха няколко завоя.

— Ако тръгнеш натам, ще стигнеш накъдето си се запътил.

За един кратък мозъчен импулс Док се върна към трипа, на който го бяха изпратили Вехи и Сортилидж и където се бе опитвал да се ориентира в някакъв бавно потъващ в океана лабиринт. Тук нямаше друго, освен суха пустиня и надраскан хераклит, но Док изпита същото усещане за прииждащ потоп, същата нужда в никакъв случай да не изпада в паника. Дочу музика някъде отпред, не мелодичните аранжименти на групите от казино-баровете, беше по-скоро свиренето с много посоки и прекъсвания на музиканти в свободното им време. Откри нещо, което някога е било уединена малка зала, потънала в дим от трева и тютюн. Точно там, в кехлибареножълтата светлина на малък прожектор, който делеше няколко задигнати вата с педал стийл китара, докато останалите от групата свиреха акустично, видя Ларк — изглеждаше жива и енергична въпреки всичките часове на крак от смяната, която току-що беше свършила, и изпълняваше кънтри-суинг песен със следния текст:

Пълна луна в риби,

опасни сънища идват,

ако си навън,

или в леглото,

изстуди бирата,

провери как ти стои шапката,

пълна луна в риби,

и е събота вечер…

Ето го бившия мой верен другар,

обул е франкенщайнските си обувки,

ето я приятелката ми Ела,

мъчат я върколашки милувки,

чуеш ли я „до“ да пее,

ще иска кръв да се лее.

(Пази се!)

Пълна луна в риби,

Събота вечер е пак.

Вампирската банда на

наш’то градче

оголила е зъби

и ума ти ще погуби… и

какво от това,

като се завърти твоята глава,

Страшно няма, не си наистина

луд…

Но това е само трип на местни момчета,

не трае дълго играта,

хубавите минути летят,

ето я, иде зората…

Остави всички кризи и криви,

усили неоновата светлина…

пълна луна в риби,

по дяволите,

все пак е събота вечерта.

Тя нямаше как да го види от там, където бе застанала, но Док въпреки това размаха ръце, заръкопляска, подсвирна няколко пъти и продължи да търси изход из дълбоките зони на неосветеното казино. Тъкмо когато започваше да си мисли, че Фабиан Фацо се е опитал да го насочи в посока към нещо друго, сви зад един ъгъл с леко превишена скорост и се натъкна на големи неприятности в кафяви обувки.

— Мамка му.

Да, ето ги отново специалните агенти Бордърлайн и Флатуийд; заедно с цял взвод други костюмари те ескортираха фигура, която Док разпозна твърде късно… вероятно защото не му се искаше да повярва на видяното. А и защото се предполагаше, че никой няма да стане свидетел на това. Мимолетната и мъглява гледка беше на Мики в бял костюм и с горе-долу същото изражение като от портрета му в дома му на хълмовете на Ел Ей — все едно играеше игричката „кой ще изглежда най-призрачно“. Движеше се от дясно на ляво, носеше се величествен, упоен, сякаш преминаваше от един свят в друг или най-малкото го отвеждаха към бронирана кола, чиято вътрешност е невидима през прозорците. Трудно беше да се каже дали го бяха арестували, или го водеха на това, което брокерите на недвижими имоти наричаха „оглед“.

Док веднага бе отстъпил назад към сенките, но не достатъчно бързо. Агент Флатуийд го бе видял и сега се спря.

— Имам още нещо да свърша, момчета, вие вървете, аз няма да се бавя.

Останалите от командата продължиха надолу по коридора, а агентът отиде при Док.

— Едно: в оня мексикански бар на „Западен Бонвил“, то може и да е съвпадение — заговори той любезно, като се преструваше, че изброява на пръстите си. — Всякакви хора идват в Лас Вегас все пак. Две: появяваш се тук, точно в това казино, няма как да не ми направи впечатление. И три, да те видя в частта на „Кисмет Лаундж“, за която дори повече редовни посетители не знаят… трябва да признаеш, че това е леко вън от кривата на вероятността и си заслужава сериозен поглед отблизо.

— Колко отблизо? Щото вече си наврял нос в лицето ми.

— Аз пък бих казал, че ти си дошъл твърде близо. — Той посочи с главата си Мики, вече почти изгубил се зад гърба му. — Позна кое е лицето, а?

— Елвис, нали?

— Само усложняваш ситуацията, господин Спортело. Любопитството ти към случая с Мики Улфман е съвсем не намясто.

— Мики ли? Човече, аз вече не работя по този случай, всъщност изобщо не го водех за работа, защото никой не ми плащаше.

— И въпреки това го преследваш чак до Лас Вегас.

— Тук съм по тотално друг въпрос. И просто минавах през „Кисмет“, това е.

Агентът го изгледа продължително.

— Тогава сигурно не би имал нищо против да ти споделя нещо. Проблемът е във вас, хипарите. Вие докарвате всички до лудост. Винаги сме смятали, че съвестта на Майкъл няма да е проблем. След като толкова много години се държеше все едно няма такава. Изведнъж той решава да промени живота си и да раздаде милиони на букет от дегенерати — негри, дългокоси, бездомници. Знаеш ли какво каза? Имаме го на запис. „Чувствам се така, сякаш съм се събудил от сън за престъпление, за което никога няма да мога да изкупя вината си, за дело, което няма как да се върна и да избера да не извърша. Не мога да повярвам, че цял живот съм карал хората да си плащат за подслон, който е трябвало да бъде безплатен. Толкова е очевидно.“

— И си запомнил всичко това наизуст?

— Още едно от предимствата на живота без марихуана. Може и ти да го пробваш.

— Ъъ… какво да пробвам, че забравих?

Дойде и агент Бордърлайн, на широкото му зачервено лице се появи любознателно изражение.

— Ах, Спортело, за пореден път се срещаме, за пореден път е удоволствие.

— Виждам колко заети сте, господа — каза Док, — така че вместо да ви бавя още, мисля просто — тук той премина в имитация на Кейси Кейсъм и съботносутрешния му глас на Шаги[83] — да се чупя бързо.

Което и направи, макар и без ясна идея накъде отива. А и как можеха да реагират, да почнат да стрелят ли? Ами, всъщност да…

Най-накрая, останал почти без дъх, той видя две тоалетни с надписи ЖОРЖ и ЖОРЖЕТА и залагайки на табутата за ФБР, се шмугна в дамската, където Ларк си оправяше грима пред едно от огледалата.

— Мамка му! Поредното полово объркано хипи!

— Изчаквам федералните да си намерят друга жертва, скъпа. Чух ти изпълнението, между другото. Доли Партън има сериозни основания за притеснение.

— Ами, миналата седмица тук идваха хора от екипа на Рой Ейкъф и ме чуха, така че стискай палци.

— При нормални обстоятелства бих те поканил на по бира, но…

Федерални крясъци някъде отблизо.

Тя се смръщи.

— Моята хипотеза е трудно детство. Ще ти покажа пътя за навън и най-добре ще е да го хванеш веднага.

Док се втурна през миризми на прясно нарязана дървесина, свежа боя и смес за шпакловка, стигна до пожарна врата и я бутна силно, при което се разнесе максимално усилен записан глас и го посъветва да спре на място и да изчака пристигането на упълномощени и специално обучени да му разкатаят задника професионалисти. Излезе на слабо осветена платформа за товарене, излята от изгризан от времето бетон, долу се виждаха тичащи към него тъмни фигури.

Чу се двигател. Док погледна през рамо: иззад ъгъла, с цената на протекторите на гумите си, излетя лимузината на Тито с отворен люк, от който се подаваше горната половина на Адолфо, въоръжена с някакъв вид шмайзер. Преследвачите на Док се спряха и решиха да обсъдят ситуацията.

Лимузината наби спирачки точно до Док.

— Скачай! — изкрещя Тито.

Адолфо се пъхна вътре и изчака Док да стъпи на покрива и да се шмугне през люка, после зае обратно позицията си, а Тито форсира, мина на първа и остави след себе си ароматни следи от гуми, дълги цяла пресечка, и свистене, което се чуваше почти в Боулдър Дам.

— Накъде, брат? — попита Тито.

— Няма да повярвате кого видях — каза Док.

— Адолфо си мисли, че е видял Дийн Мартин.

Адолфо се свлече на седалката.

— Не точно.

— Е… — каза Тито — сега… Дийн Мартин ли си видял, или не?

— Ами точно там е работата — беше Дийн Мартин, и не беше.

— „И“? Искаш да кажеш „но“, нали?

Док се отнесе нанякъде. Когато го оставиха в мотела, Трилиум пак я нямаше, но нещата й бяха там. Той се огледа за бележка и не намери такава.

Сви си един джойнт, запали го и се настани да гледа „Ол-Найт Фрийки Фийчърс“, където „Островът на Годзилиган“ — телевизионен филм, в който японското чудовище попада на корабокрушенците от ситкома[84] — тъкмо започваше. Началните надписи тръгват, а Годзила, отправил се в търсене на релакс и забавления след поредния си градоунищожителен гуляй, се спъва — буквално — в Острова, което веднага вдига нивата на тревожност на оцелелите от историческото плаване на кораба „Миноу“.

— Трябва просто да останем живи — обяснява Мери Ан на Джинджър, — докато Японските сили за самоотбрана се усетят, а това обикновено става по-бързо, отколкото ти можеш да кажеш „камикадзе“.

— Ками… — започва Джинджър, но гласът й е заглушен от цяло небе военни самолети, които започват да изстрелват ракети по Годзила, а той, както обикновено, реагира на това единствено с леко раздразнение.

— Видя ли? — кима Мери Ан, а записаният смях изригва радостно.

Незабелязан в суматохата, Професорът е дошъл при тях с особено на вид антигодзилско оръжие, създадено от него и сподобено с всякакви аналогови контролни панели, параболични антени и гигантски спираловидни стъклени намотки, които пулсират с неземно лилаво сияние, но преди да е успял да демонстрира как работи, Гилиган, сбъркал устройството със Скипър, пада върху него от едно дърво и се разминава на косъм от смъртоносно облъчване и пронизване.

— Тъкмо го бях калибрирал! — крещи Професорът в шок.

— Може би е още в гаранция? — чуди се Гилиган.

Виждаме кадър, заснет с операторски кран, който би трябвало да ни показва гледната точка на Годзила. Той наблюдава хорските дела долу, умилително озадачен, както винаги, и се чеше по главата с маниер, който би трябвало да ни кара да си мислим за Стан Лоръл. Прекъсване за реклами.

По някое време Док явно ще да е изпуснал нишката на филма, защото, като се събуди, беше сутринта и в „Тъдей Шоу“ Хенри Кисинджър казваше:

— Ами, знаци пррросто трррябва да ги бомпардираме, нали?

Съветникът по националната сигурност бе заглушен от продължително бибипкане от паркинга отвън. Бяха Пък и Трилиън в камарото, което бе украсено от носа до задницата с тоалетна хартия в различни модерни краски и психеделични десени, бирени кутийки и криво изписана табелка „Току-що оженени“. Оказа се, че след цяла нощ купонясване двамата отишли в окръжния съд, получили разрешение, после се отправили към Малкия пиренов параклис, където бързо ги бракували, а кум им бил Ейнар, който тогава взел решението да избяга с един друг бъдещ младоженец, чиято булка я било хванало шубе точно както — установил той с облекчение — и него самия. За музиката след края на службата Пък и Ейнар навили някакъв електрически органист да свири, докато те изпълняват дует класиката на Етел Мърман от „Наричай ме мадам“ — You’re Not Sick, You’re Just in Love, като, разбира се, леко се сдърпали кой да пее частите на самата Етел.

Пък и Док обмениха няколко приказки за минутка.

— Поздравления, пич, страхотна мацка е.

Бракът дори в този град имаше странен ефект върху човека.

— Тя може да ме спаси — каза го, докато кимаше с широко отворени очи като някой беглец на автогара.

— Кой те преследва, Пък?

— Никой — очите му почти умоляваха, макар и не задължително, Док.

— Виж, аз имам сложни отношения със спасението може би защото чувствам, че съм могъл да спася Мики от това, което се случи, каквото и да е то. А може би и Глен дори.

Свастиката на главата на Пък започна да пулсира.

— То и за мен не може да се каже, че не съм сгазил лука — каза той. — Глен беше отрепка, но с него бяхме кръвни братя, и то не просто на думи. Но ако бях останал на онази смяна, щеше да се случи на мен. — С което не казваше точно, че е щял да се жертва за Глен. Док прочете в очите му нещо, което го смути. — А ти, ти нямаше да можеш да спасиш никого.

— Толкова е било предрешено, викаш.

— Не искаш да си имаш работа с тези хора, господин Спортело. — Свастиката пулсираше яростно в момента. — Не са като мафията. Не са дори псевдомафията, която хората бъркат с мафията.

Док се разрови за джойнт.

— Нещо се изгубих.

Пък грабна кутията „Куул“ от джоба на ризата на Док, запали една, задържа кутията.

— Мормонските копеленца във ФБР нонстоп тръбят, че всичко тук го държат жабарите. Край, това е, финито, други, освен жабарите няма, махаш ги и всичко цъфва и връзва, както пее Етел. Забрави ги тия расистки глупости, човече, те са само параван. Хауърд Хюз какъв е? Ариец до мозъка на костите си, нали? Но за кого работи той? Ами мафията зад мафията?

Сега, ако Пък беше средностатистически тревоман от крайбрежен калифорнийски град, Док щеше да отдаде това на обикновена параноя, да му пожелае да си изкара хубаво на медения месец и да се върне на работа. Но Пък продължаваше да отрича, че знае каквото и да е по който и да е въпрос, а онова нещо, което го преследваше — и вече дишаше във врата му, — беше прекалено ужасяващо, за да може и мълчанието да му помогне.

— Добре, да пробваме с нещо лесно — смили се Док. — Мики споменавал ли е някога, че иска да построи град някъде в пустинята?

— В последно време за друго не говореше. Арепентимиенто. „Съжалявам за това“ на испански. Неговата идея беше всеки да може да отиде да живее там за без пари. Няма значение кой си, просто отиваш там и ако има свободно жилище, твое е — за една вечер, завинаги и т.н., и т.н., и прочее, както пее кралят на Сиам[85]. Ако имаш пътна карта, ще ти покажа.

Трилиум дойде при тях и плъзна ръце под един от татуираните бицепси на Пък, този с черепа и забитата в очната му кухина кама.

— Трябва да тръгваме, любов моя.

— Вземете колата — каза Док, — платена е за седмица напред, ползвайте и останалите дни от резервацията на стаята, сватбен подарък от мен. Може ли само да ми върнеш цигарите?

Трилиум изпрати Док до мястото, където Тито го чакаше с лимузината.

— Той наистина е любовта на живота ми, Док. Има нужда от мен.

— А ти имаш телефона ми в офиса и вкъщи, нали?

— Ще ти се обадим, обещавам.

— Всичко хубаво, госпожо Бийвъртън.

Вечерта настъпи изненадващо за всички. Тито закара Адолфо и Инес до летището и докато се връщаше обратно към магистралата, двамата с Док мернаха някаква кола да влиза в летището, беше в сивото на военна автобаза, в движението й имаше нещо непоколебимо и непримиримо и на тях веднага им стана ясно за кого е пратена. Тито се качи на магистралата и се отправи към пустинята.

— Приятен град, ама да се изпаряваме.

Сякаш бяха астронавти в космически кораб, нещо ги притисна силно към облегалките, когато Тито включи някаква строго секретна функция и неоновите светлини от другата страна на прозорците се превърнаха в дълги спектрални петна, оцветиха се в синьо отпред, а в далечината отзад, рамкирана от огледалото на Тито, всяка точица стана червена, смали се, сля се с останалите. Тито беше пуснал касетки на Роза Ешкенази на стереото в колата.

— Слушай я, обожавам я тая мацка, била е Беси Смит на своето време, чиста душа — той изпя няколко такта. — Тиатимо мераки, кой не го е изпитвал, човече? Желание, така безнадеждно, така безсрамно, че който к’вото и да каже, няма значение.

На Док това му звучеше по-скоро като приказките на пристрастен, но след като свикна с гамите и вокалната орнаментика, се улови, че си мисли за Трилиум и каква би била нейната реакция на тези Титови рембетики и особения вид копнеж, за който се пееше в тях.

Караха цяла нощ и на развиделяване стигнаха до отбивката, която Пък бе показал на Док на картата, оттам тръгнаха по щатския път, после по окръжния, асфалтът свърши и поеха по някакъв черен път покрай разнебитени и клатещи се огради, през пресъхнали вади и през дрънчащи тексаски порти, край юки и малки тумбести кактуси, пустини цветя, оголени скали в далечината, тъмни движещи се петна в алкалното сияние, които може би бяха товарни магарета, койоти или черноопашати елени, а може и да бяха пришълци от отдавнашни приземявания — Док навсякъде усещаше доказателства за древни визити.

Колата изкачи един хребет и от другата страна, в долина, чиято река бе пресъхнала преди векове, се простираше мечтата на Мики Улфман, неговото покаяние, задето някога е искал пари от хората в замяна на подслон — Арепентимиенто. Док и Тито запалиха и развъртяха джойнт за разсънване. Отвъд комплекса се простираше пустинна земя, която бе само бегло застроена — тук шепа разпръснати постройки от бетон, там комин-два сред криволиците на гъсталака. По-късно Док и Тито нямаше да успеят да стигнат до консенсус по отношение на това, което бяха видели. Имаше няколко от така наречените от Ригс Уорблинг зуполи, свързани с пасажи. Не бяха идеални полукълба, бяха леко заострени отгоре. Док преброи шест, Тито седем, може би осем. Теренът между комплекса и тях беше осеян с гигантски, почти сферични, розови камъни, които вероятно бяха изкуствени.

— Можем ли да слезем долу и да огледаме? — зачуди се Док.

— Какво, с това ли? Я ще потрошим някоя ос, я ще изгубим някой долен картер на двигателя. Тук само АТВ те оправя. Или пък ако мислиш, че ще успеем да го извървим пеша… Шапка имаш ли?

— Трябва ми шапка, за да вървя ли?

— Лъчи, бе човече, опасни лъчи.

Тито изрови от багажника две огромни сомбрера, които бе купил за спомен от „Глитър Гълч“, двамата с Док ги сложиха на главите се и се оправиха през пустинния бриз към Арепентимиенто.

Отне им повече, отколкото очакваха. Зуполите пред тях — точно като фона в старите научнофантастични филми — си оставаха все в далечината. Беше като да вървиш опипом през опасна местност нощем, макар че Док ясно усещаше слънцето отгоре им, тази звезда на чужда планета, по-малка и по-концентрирана, отколкото би трябвало да е, която не спираше да ги атакува с твърдата си радиация. Иззад видимия свят изпълзяха гущери и замръзнаха, вечни и бездиханни като камъни, вперили очи в Док и Тито.

Скоро мястото започна да придобива вид на изоставен строеж. Избеляваща на слънцето изхвърлена дървесина, макари с ръждясали кабели, отрязани парчета от пластмасови тръби, плетеници от изолирани кабели, разнебитен въздушен компресор. На места пластмасовото покритие се бе пукнало, разкривайки скелета отдолу, подпорите и конекторите, на места имаше вид на покрита с ажурна бродерия футболна топка, на други — на конфигурациите на бодлите на кактус или пък на раковините, които хората носят от Хаваите.

— Никъде не виждам катинари — каза Док.

— Това не означава, че можем просто да си влезем.

Док намери врата, отвори я без усилия и тя го отведе в просторно, сенчесто хранилище.

— Добре, нито крачка повече.

— Опа — каза Док.

— Може и да продължиш, но ще е към следващия свят. Може и да ме питаш дали ми пука.

Беше Ригс Уорблинг с брада на две-три седмици и магнум четиресет и четвърти калибър в ръка, модел „Ругер Блекхоук“, готов за стрелба и насочен към центъра на челото на Док, а цевта му стоеше неподвижно и изобщо не трептеше, нещо, което не можеше да се каже за гласа на Док.

Той почтително свали сомбрерото си.

— Добра среща, Ригс! Бях в района и си казах, що пък да не ида, като ме е поканил! Помниш ли ме? Лари Спортело? Док? А това тук е приятелят ми Тито!

— Мики ли те праща?

— Ъъ, не, всъщност аз се опитвам да разбера какво се е случило с Мики.

— Исусе. Какво ли не се случи с него. — Ригс отпусна петлето, макар че продължаваше да изглежда разстроен. — Влизайте.

Вътре имаше гигантски хладилник, пълен с бира и разни работи за ядене, няколко ротативки, билярдна маса и фотьойли, и всъщност, осъзна Док, повече свободно пространство, отколкото предполагаше външният вид на сградата. Ригс забеляза как се оглежда и изрече на глас мислите му:

— Жестоко, а? Заигравка с идеите на Бъки Фулър[86] един вид — вместо по-малко долари на кубичен метър затворено пространство, имаме повече кубични метри на долар.

При нормални обстоятелства Док би отвърнал на това с „Ама, то не е ли едно и също?“. Но някакъв нюанс в поведението на Ригс, най-вероятно ненормалният му поглед или това, че продължаваше да стиска силно блестящия черен пищов, или пък неспособността му да удържи гласа си в ниския регистър, помогна на Док да разбере, че мълчанието е сред по-мъдрите възможни ходове.

Изведнъж главата на Ригс се наклони под нов ъгъл — май се взираше през стената на зупола в някаква точка на далечното небе. Секунди по-късно се чу незаглушеният звук на двигателите на военни самолети, които идваха от същата посока. Ригс вдигна дулото на оръжието си с няколко сантиметра и за момент изглеждаше така, сякаш се канеше да започне да стреля. Ревът над главите им достигна почти непоносими нива, след това заглъхна.

— Пращат ги на всеки половин час от „Нелис“ — каза Ригс. — В началото си мислех, че това е рутинният им маршрут, но се оказа, че прелитат нарочно и с разрешение. Цял ден, цяла нощ. Някой ден ще навият Мики да одобри и ракетен удар, и Арепентимиенто ще остане в историята — само дето и това няма да се случи, защото ще унищожат всички следи.

— Защо му е на Мики да пуска бомби върху това място? Нали е мечтата му.

— Беше. Видя го как изглежда сега. Той си изтегли парите, разкара строителите, всички си тръгнаха, без мен.

— Кога се случи това?

— Горе-долу когато изчезна. Изведнъж филантропът, влюбен в елесдито, се изпари. Направиха му нещо.

— Кои?

— Кой ги знае кои. И сега се е върнал при Слоун, да, щастливите гълъбчета са отново заедно, наели са си апартамент за младоженци в „Сизър Палас“ с огромно водно легло с формата на сърце, когато са сред хора, ръката му е нонстоп на задника й, все едно казва: „Това тук е мое, пичове, дори не си помисляйте“, а пък Слоун го играе на купено и продадено, изобщо не поглежда към други мъже, особено към онези, с които се е, как беше думата, виждала?

— Мислех, че това не е проблем за Мики — почти изрече на глас Док, макар че беше сигурен, че не го е направил.

— Сега той е прероден семеен мъж, каквото и да са направили с мозъка му, то е включвало и препрограмиране на пишката му и сега, естествено, тя изобщо не ме отразява. Седя си тук с пушката в скута като духа на някакъв побъркан златотърсач в стара сребърна мина и чакам праведният съпруг да стъпи накриво. Мъртъв съм, но не го знам. Чу ли, че е сключил сделка с Департамента по правосъдието?

— Само слухове, мисля.

— Слушай какво направи той. Кажи ми, това пример ли е за младите? Значи, Мики купува едно късче земя на „Лас Вегас Стрип“, прекалено малко дори за паркинг, но за сметка на това в близост до голямо казино, и обявява плановете си за „миниказино“ — нещо като онези магазинчета по бензиностанциите, сещаш се, нали? Влизаш, наиграваш се набързо, излизаш — само с една ротативка, една рулетка, една маса за блекджек. Италианските бизнесмени от съседната врата се сещат за целия не особено заможен трафик, който това ще докара под носа на префърцунената им клиентела, и направо пощуряват, почват да заплашват, крещят, докарват майките си с първа класа само за да стоят и гледат яростно и безмълвно Мики. Понякога и не съвсем безмълвно. Най-накрая казиното се предава, Мики получава цената, която е поискал, някаква ненормална сума в пъти над платената от него, която сега ще отиде за финансиране и реновиране на разширението на бар и казино „Кисмет“, където той вече е един от активните партньори.

— Значи се в превърнал в поредния вегаски тежкар, пази си задника Хауърд Хюз и т.н., ами, мерси, че ми каза, Ригс.

Над тях прелетя още един авиоотряд.

Когато отново можеха да се чуват, Тито се обади за първи път:

— Искаш ли да те закараме донякъде?

— Интересното при зуполите — започна Ригс с отчаяна усмивка — е, че могат да функционират като портали към други измерения. Самолетите F-105, койотите, скорпионите и змиите, пустинната жега, нито едно от тези неща не ме притеснява. Мога да си тръгна, когато пожелая. — Той посочи главата си. — Трябва само да престъпя прага на ей онази врата там и ще съм в бе-зопасност.

— Може ли да погледна? — попита Док.

— Най-добре да не го правиш. Не е за всеки и ако не е за теб, може да е доста опасно.

Оставиха го да гледа „Сделка или не“ на малък портативен черно-бял телевизор, чиято картина при всяко прелитане на изтребителите се разпадаше на ярки фрагменти, които изглеждаха несглобяеми, но в тихите промеждутъци между самолетите образът се завръщаше сякаш благодарение на милост, позната единствено на зуполите.

Тито и Док караха, докато не видяха мотел с табелка, на която пишеше „ДОБРЕ ДОШЛИ, ТЕЛЕМАНИАЦИ!“ „НАЙ-ДОБРАТА КАБЕЛНА В ГРАДА!“. Решиха да отседнат там. Предимствата на часовата зона, твърде сложни, за да бъдат разбрани от който и да било от двамата, бяха увеличили програмното богатство тук — от канали както на големите компании, така и независими — до впечатляващи измерения и творческите мениджъри на доставчиците на кабелна телевизия се бяха втурнали на мига да експлоатират тази странна грешка във времепространството… Всички идваха тук, за да гледат нещо. Почитатели на сапунките, фенове на старите филми, любители на носталгията караха до тук в продължение на стотици, дори хиляди километри, за да се къпят в тези катодни лъчи, така както познавачите на водата от младостта на бабите ни са ходели до определени минерални бани. Часове наред тези хора се плацикали и зяпали, докато слънцето се търкаляло по маранливото небе, а плискането на водата отеквало из закритите басейни и количките на камериерките скърцали напред-назад из коридорите.

Дистанционните бяха закрепени отстрани на леглата и преглеждането на всички възможни канали отнемаше повече време, отколкото продължаваха предаванията, които човек искаше да гледа, но някак горе-долу в момента, в който Док започна да усеща спазми в мускулите на палеца си, попадна на филмов маратон с Джон Гарфилд, който бе започнал, установи той, преди седмици. Тъкмо започваше още един негов филм, чиято кинематография беше дело на Джон Уонг Хоу — честно казано, „Той бяга до края“ (1951) не беше сред любимите на Док, беше последният филм на Гарфилд, преди контрасубверсивните сили най-накрая да му видят сметката, и целият намирисваше на черен списък — сценарист беше Далтън Тръмбо, но в надписите фигурираше друго име. Джон Гарфилд играеше престъпник беглец, който отвлича Шели Уинтърс от някакъв обществен басейн и след това скапва живота на семейството й, като ги принуждава с насочен към тях пистолет да ядат от гадна на вид пуйка от реквизита („Таа пуйка са ш’я ядете!“) и в края на нещастния си и пропилян живот завършва мъртъв в канавката, сцена, която, разбира се, е прекрасно осветена. Док таеше някакви надежди към средата на филма вече да се е унесъл, но последната сцена го завари с отворени и пленени от екрана очи и пот, замръзнала от климатика. Сякаш бе видял реалната смърт на Джон Гарфилд, който се бе простил с живота си на улицата, заобиколен от доволните лица на всички представители на порядъчната средна класа.

Тито си хъркаше спокойно на съседното легло. А навън, навсякъде около тях, до най-крайните предели на мотела, телеманиаци гуляеха из видеовселената — тропическият остров, салонът „Лонг бранч“, космическият кораб „Ентърпрайз“, хавайските криминални фантазии, сладки дечица в измислени стаи с невидима публика, инструктирана да се смее на всичко, което направят, ключови моменти от бейзболни мачове, репортажи от Виетнам, военни хеликоптери и престрелки, а също така и среднощни шеги, бърборещи звезди, една робиня в бутилка, прасето Арнолд… и Док, непил и непушил, уловен от нискочестотна депресия, от която не виждаше изход и която го караше да си мисли за това как десетилетието на Психеделичните шейсет, тази кратка скоба от светлина, може наистина да се затвори и всичко да се окаже изгубено и напът обратно към мрака… и как една определена ръка може да се протегне ужасяващо от същия мрак и да си присвои тези години с лекотата, с която човек посяга към джойнта, подаден му от друг тревоман, за да го загаси завинаги.

Док не успя да заспи почти до края на нощта и се разсъни чак когато минаваха през прохода Кейджън, чувстваше се така, сякаш бе сънувал изкачването на хребета, който далеч не беше само географски, излизането от добре разработената и проучена територия и спускането към нов терен, спускане по абсолютно категоричен склон, чието обратно изкачване му изглеждаше като начинание, което едва ли би предприел отново.

Петнайсет

На свечеряване Тито остави Док на „Дюнкрест“ и усещането беше като при кацането на друга планета. Влезе в „Пайплайн“ и завари няколкостотин непознати, които се държаха като отдавнашни редовни клиенти. Още по-лошото беше, че никой от познатите му не беше там. Нямаше ги Енселада Слим, Флако Лошия, нямаше ги Св. Флип и Еди Отдолу. Провери в „Уейвос“ и „Епик Лънч“, в „Крещящия Ултравиолетов Мозък“ и в „Човекът от Ла Манджа“, където само при вида на менудото ти потичаше носа, и навсякъде беше едно и също. Нито едно познато лице. За момент обмисли дали да не се прибере в апартамента си, но се притесни, че може и него да не познае или пък още по-лошо — че домът му няма да познае него, че няма да го има, че ключът няма да влезе в ключалката и още подобни. После му хрумна, че може би Тито го е оставил в друг крайбрежен град, Манхатън или Хермоса, или Редондо, и че баровете, закусвалните и останалите заведения, които бе проверил, са все такива, които се намират на подобни локации в този друг град — със същата гледка към океана или ъгъла на улицата например, — и затова внимателно хвана главата си с две ръце и съветвайки се наум да се концентрира и да внимава, зачака следващия безобиден на вид минувач.

— Извинете ме, господине, нещо не мога да се ориентирам. Бихте ли ми казали дали случайно не се намирам в Гордита Бийч? — възможно най-адекватно, а другата страна, вместо да побегне в паника към най-близкия полицай, каза:

— Леле, Док, аз съм, добре ли си? Изглеждаш яко изтрещял — и след няколко мига Док осъзна, че това е Денис или имитатор на Денис, което предвид обстоятелствата също беше възможно.

— Къде са всички, човече?

— Колежаните са във ваканция или нещо такова. В града е пълно с демони първокурсници. Решил съм да си седя пред телевизора, докато вълната отмине.

Денис имаше някакъв подсилен със сух лед мексикански продукт и двамата се отправиха към плажа, за да го изпушат. Загледаха се в навигационните светлини на еднодвигателен самолет — крехка и вече някак изгубила се машина, — докато той излиташе към отслабващото сияние над водата.

— Как беше Вегас, човече?

— Спечелих една кофа петачета на ротативки.

— Нереално. Слушай. Познай кой се е върнал.

От начина, по който го гледаше Денис, нямаше как да е друг. Док запали една „Куул“, но от грешния край и му отне известно време, за да забележи.

— И какво прави?

— Би ли изгасил това нещо, че смърди зловещо.

— Или да се изразя другояче — с кого е?

— С никого, доколкото знам. Отседнала е в апартамента на Флип над сърфмагазина в Ел Порто. Светецът отпраши за Мауи.

— Как се чувства, казвала ли е?

— Защо питаш мен?

— В смисъл параноясала ли е? Ченгетата знаят ли, че се е върнала? Последно чух, че полицията я издирва като заподозряна, какво стана с това?

— Не изглежда кой знае колко притеснена.

— Хм, странно. Да не би и тя да е сключила някаква сделка?

— Можем да идем при нея, ако искаш — каза Денис.

Док отказа, причините бяха безброй. Денис си тръгна да гледа Лорънс Уелк.

— Моля? — не се въздържа Док.

— Има нещо в Норма Зимър — провикна се Денис през рамо, — още се опитвам да разбера какво точно.

Ключът отвори вратата, никой не беше ограбил апартамента, нито тършувал из него, растенията бяха още живи. Док ги поля, включи кафеварката и се обади на Фриц.

— Видели са приятелката ти — обяви Фриц и млъкна.

След известно време и с известно раздразнение Док каза:

— Ми тя си е за гледане. И какво?

— Според АРПАнет Шаста Фей Хепъурт е била забелязана онзи ден на лосанджелиското летище. Освен това ФБР-то, което вече може да ме следи, когато съм включен в системата, не спира да ме пита защо се интересувам от нея. Би ли ми обяснил какво, по дяволите, става?

Док му заразказва за пътуването до Вегас, или поне за нещата, които си спомняше от него, като на десетата минута се прекъсна, за да отбележи:

— Разбира се, ако могат да ти се включат в компютъра, значи подслушването на телефоните би трябвало да е фасулска работа за тях.

— Опа — съгласи се Фриц. — Но не спирай.

— Та, да, Мики, изглежда, е жив и здрав, федералните го държат. Глен Чарлок продължава да е мъртъв, ама то на кого му пука за дребните криминални елементи, нали?

Продължи с оплакванията още около минута и половина, след което Фриц го прекъсна:

— Ами, проблемът сега е изцяло твой. Този АРПАнет трип ми изяжда времето, по-добре да си го пазя за преследване на закоравелите бегълци и измамници и в този ред на мисли ще направя кратка почивка. Ако има нещо друго, сега е моментът да питаш, защото добрият стар Ф. Д. възнамерява да се върне в света от плът и кръв.

— Да видим — каза Док, — има един Пък Бийвъртън…

— Помня, че преди време имах някакви работни отношения с тип с това име. Какво искаш да знаеш?

— Не знам — призна Док. — Нещо.

— Подозрителни алхимични сигнали.

— Точно.

— Странен и необясним дисбаланс в законите на кармата.

— Знаех си, че ще разбереш.

— Док…

— Не го казвай. Онова хлапе Спарки още ли работи за теб?

— Ела и ще ви запозная. Сдобил съм се и с нова тревица, викат й „тайландска пръчка“? Леко гумена, ама като я запалиш, и…

Док едва затвори телефона и той звънна отново, беше Бигфут, който започна направо:

— Така! Неуловимата госпожица Хепуърт се е върнала обратно в малката ви общност на съсипани от наркотиците нещастници.

— Леле, наистина ли? Това си е новина.

— О, да, вярно, че пак беше отскочил до някоя друга планета. Обаждания, посещения, никакъв резултат. А знаеш колко лесно ни се вдига тревожността.

— Бях на кратка почивка. Ще ми се да имах твоята професионална етика.

— Лъжеш. Някакво развитие по случая „Кой Харлинджън“?

— Следа след крива следа, друго няма.

— Някои от тях да включват младия… как му беше името, Бийвъртън, ако не се лъжа?

Майната ти, Бигфут.

— Търсенето на Пък ме отведе до Западен Холивуд, но никой не го е виждал, откакто Мики отплава.

— Колкото до д-р Блатнойд и злощастния му спортен инцидент, споменахме интересната ти теория за прободните рани на хората на д-р Ногучи, поразпитахме ги за тестването за дентални сплави от мед и злато и един от тях се усмихна странно и каза: „Имате ли нещо против да се обадим в лабораторията за това?“. „Разбира се, че не“, отвърнах му аз. „Чудесно. О, Дуейн!“, след което при нас дотича един зъл лабрадор със, как да се изразя, толкова контрапродуктивно поведение, че обезкуражи всички ни.

— Леле, а уж ги водят идеални кучета за деца…

— Имаме едно такова вкъщи всъщност.

— Просто исках да помогна на колега… да ти спестя някои неприятности, нищо…

— Я пак?

— Ами, когато дойде време за изслушването ти пред съда.

— Боже… Спортело, да не би да намекваш…

Док си позволяваше по една зла усмивка на седмица и сега беше моментът за тазседмичната.

— Казвам само, че щом се е случило на Томас Ногучи, най-гениалния медик на САЩ, то тогава кой сред служителите на реда е защитен? Един изнервен областен инспектор е достатъчен.

Абсолютна тишина.

— Бигфут?

— Допреди малко се наслаждавах на спокойна семейна вечеря с госпожа Бьорнсен, децата, кучето и Лорънс Уелк на телевизора… виж сега какво направи.

Док чу как някой вдига другата слушалка. Женски глас със стръмен преден фронт и много кратко време на спад каза:

— Всичко наред ли е, Киткат?

— Какво е това? — попита Док.

— Това е госпожа Частити Бьорнсен, а ако онова от другата страна е поредният социопатски „специален служител“ на моя съпруг, ще съм му благодарна, ако престане да го тормози в почивния му ден, тъй като си има достатъчно работа през останалото време от седмицата, когато поддържа улиците чисти от наркомани и отрепки като вас.

— Спокойно, спокойно, малко мое бойсенче. Спортело просто се опитва да бъде забавен.

— Док Спортело? Онзи Док Спортело? Така! Най-накрая! На телефона е самият господин Морална низост! Имате ли представа в какъв размер са сметките за терапевт в бюджета ни, за които сте пряко отговорен?

— Мило, стига, Управлението плаща повечето от тях…

— След удръжките обаче, а те са космически… и освен това, Крисчън, наистина се опитвам, но не успявам да разбера безгръбначните ти реакции на неспирните провокации от страна на този нещастен и чудовищен хипар…

Док установи, че цигарите му са свършили. Остави слушалката на кухненската маса и отиде да търси кутия „Куул“, която след дълго ровене откри в хладилника до остатъците от отдавна забравена пица, чиято плънка, колкото и шарена да беше, му се стори съставена от предимно непознати продукти. Въпреки това обаче изпитваше лек глад и реши да си направи сандвич с фъстъчено масло и майонеза, намери си и изстудено кенче „Бърджи“ и тръгна към другата стая, за да види какво дават по телевизията, когато дочу странни звуци откъм телефона, чиято слушалка май не беше на мястото си…

— Аа.

Приближи я до ухото си, нищо че Бьорнсенови, вече извисили спора си до крясъци, се чуваха из цялата кухня. Сега преразглеждаха някаква лична скорошна случка с бележки под линия, които не говореха нищо на Док, но при все това го караха да се чувства неудобно, и затова, след като отдели минута-две за изчисления колко вероятно е да му позволят да каже още думичка поне, той положи слушалката върху вилката с такава нежност, сякаш се канеше да й запее приспивна песничка, и отиде да изгледа последните минути от „Адам-12“.

Съботният филм на ужасите тази вечер беше „Вървях със зомби“ (1943) на Вал Лютън, представен от субкултурната суперзвезда Лари Винсънт, известен още като Сиймор, който обичаше да се обръща към популацията си от верни зрители с „периферници“ и водеше в „Уилтърн Тиътър“ ежегодното шоу за Хелоуин, което Док гледаше да не пропуска. Той бе гледал този филм със зомбита няколкостотин пъти, но финалът винаги го объркваше, затова прекара следващия час в свиване на джойнтове, които да му помогнат да се справи със задачата и най-вече да изтърпи пеенето в стил калипсо, но някак въпреки всички положени усилия заспа по средата, както в много други предишни случаи.

На следващата сутрин — мирис на море, прясно кафе, лек хлад — Док беше в „Уейвос“ и преглеждаше неделния „Таймс“ за някакви новини във връзка със случая „Улфман“, такива обаче нямаше, макар че при наличието на двайсет или трийсет различни раздела човек никога не можеше да бъде сигурен какво се крие сред обявите за недвижими имоти — и той тъкмо се канеше да нападне специалитета на заведението, известен като „Сърфиране под кея“, главно авокадо, брюкселско зеле, чушки халапеньо, мариновани сърцевини от артишок, сирене „Монтерей Джак“ и дресинг „Грийн годес“ върху хлебче с квас, срязано по дължина, намазано с чесново масло, препечено, седемдесет и девет цента, доста изгодно, защото беше на половин цена, когато кой, мислите, влезе, Шаста Фей, разбира се. Беше облечена — освен ако Док не се лъжеше и тя не притежаваше цял шкаф с такива — със същата тениска на „Кънтри Джо & Дъ Фиш“, както в добрите стари дни, същите сандали и бикини долнище. Странното беше, че апетитът му не представи извинителна бележка и не се изниза, ами напротив… какво се случваше? Флашбек от някой ЛСД трип? Сега да не вземе да се появи Джеймс „Муундоги“ Дарън от „Тунелът на времето“? По последна информация на Док бившата му мацка беше обект на интерес от страна на представители на безброй нива на защитата на реда, но ето я тук, облечена по същия начин и все така безгрижна, както в дните й, преди да срещне Мики Улфман — сякаш някой бе вдигнал иглата на грамофона и бе върнал плочата на друго, по-сантиментално и старо парче от сборната плоча на историята.

— Здрасти, Док.

Разбира се, на него толкова му трябваше, очакваната реакция не закъсня. Той внимателно покри скута си с раздела за литература и се усмихна възможно най-искрено.

— Чух, че си се върнала. Получих картичката ти, мерси.

Едно от онези озадачени изражения, които най-вероятно бе усвоила още в детската градина:

— Картичка?

Е, това може би също е важен детайл, помисли си той, най-добре ще е да си го запиша, че иначе ще забравя. Без съмнение, дело на пакостниците от дъската Уиджа.

— Стори ми се, че е твоят почерк, но явно е бил нечий друг… така! Къде се изгуби?

— Трябваше да замина на север. По семейни задачи. — Свиване на раменете. — Тук нещо интересно да се е случвало?

Да повдигне ли въпроса за Мики? Или не?

— Твоят… приятел в строителния бизнес…

— О, това е минало.

Не изглеждаше особено натъжена от факта. Нито пък щастлива.

— Може би съм пропуснал нещо по новините, ама… той да не би да се е върнал?

Тя се усмихна и поклати глава.

— Нямаше ме.

На кожена каишка на врата й висеше раковина, вероятно донесена от някой далечен тихоокеански остров, чиито форма и шарки върнаха мислите на Док към зуполите във вече изоставения проект на Мики в пустинята.

Дойде Енсенада Слим.

— Здрасти, Шаста. Здрасти, Док, Бигфут те търси.

— Олеле. Кога?

— Току-що го видях в „Мозъка“. Нещо пренавит ми се стори.

— Някой от вас иска ли да дояде това?

Док се изниза през задния вход, но на алеята отвън го чакаше Бигфут с особена усмивка.

— Не се тревожи. Не възнамерявам да ти нанасям каквито и да било телесни повреди, колкото и да ми се иска. Предполагам, виновна е тази забравена от Бога хипарска ера и ерозиралите покрай нея представи за мъжкото поведение. Уайът Ърп отдавна щеше да е започнал да се упражнява с ковашкия чук върху главата ти.

— Ей, добре, че го спомена… в чантата ми е, само ще бръкна в нея, окей? С два пръста? Бавно?

Док извади старата чаша за кафе, която бе намерил във Вегас.

— Колкото и да загрубява човек от работата — каза Бигфут, — случва се да има моменти, в които нещо дълбоко разтърсва чувствата му. Какво… е… това?

— Това е личната чаша на Уайът Ърп с предпазител за мустаците, човече. Виж, тук му пише името даже.

— Може ли, без да се обиждаш, да те попитам как се си се сдобил с тази… — той направи пауза, сякаш търсеше точната дума.

— От продавач на антики във Вегас на име Длуин Куайт. Стори ми се порядъчен.

Бигфут закима горчиво и дълго.

— Очевидно е, че не си абониран за Бюлетина на колекционерите на сувенири от Тумстоун. Брат Куайт позира за централната снимка поне през месец. Този човек е нарицателно за фалшификати, свързани с Ърп.

— Леле.

Но имаше и нещо по-лошо: дали и вратовръзката на Либерачи не беше фалшива?

— Аха. Шокиращо — каза Бигфут. — Слушай — и то в ритъма, в който и Док каза същото, — съжалявам за снощи. — И двамата останаха безмълвни в продължение на еднакъв брой удари, след което, отново в унисон, казаха: — Ти? Ти пък за какво се извиняваш? — Можеха да откарат така цял ден, но Док изрече: — Странно, а Бигфут: — Изумително, — което развали магията.

Тръгнаха по алеята, без да говорят, но в един момент Бигфут се обади:

— Не знам как да ти го кажа.

— Мамка му. Кой е този път?

— Ленърд Джърмейн Луузмийт, когото може би познаваш като дилър на хероин от нисшата лига във Вегас. Намерих го в един от каналите.

— Ел Драно. Дилърът на Кой Харлинджън.

— Да.

— Интересно съвпадение.

— Зависи какво имаш предвид под „интересно“. — Док долови нещо в гласа му, погледна към него и за секунда си помисли, че Бигфут най-накрая е изпаднал в крайно закъснелия и свързан с полицейската работа нервен срив. Устните му трепереха, очите му бяха влажни. Погледът му срещна този на Док и двамата останаха загледани един в друг известно време. Най-накрая той каза: — Това не е шега работа, Док.

Безплатният съвет на Пък Бийвъртън беше същият.

Което не попречи на Док да отиде с колата до Венис същата вечер, за да види какво ще успее да разбере. Ленърд живееше до един от каналите в бунгало с малък кей в задния двор и завързана за него гребна лодка. От време на време оттам минаваше драга и предходната нощ човек можеше да види как всички тревомани, които бяха скрили кашетата си в канала, сноват трескаво насам-натам, докато се опитват да си спомнят какво къде точно са оставили. Така се случи, че Док пристигна точно по средата на едно от тези занимания. В меката и топла като баня нощ от отворените прозорци и през плъзгащите се стъклени врати долиташе музиката от половин дузина стереоуредби. Нисковолтови градински светлини сияеха през нощния шубрак покрай алеи и из дворове. Хора от квартала се мотаеха с бира или джойнт в ръка или просто киснеха на малките мостове и гледаха сеира. Чуваха се такива реплики: „Пак ли си забравил да го сложиш в нещо водоустойчиво?“ „Олеле.“

Док беше взел адреса на Ел Драно от един от разпитните картони на Бигфут. Едва почукал, и вратата отвори дебел тип с очила с дебели рамки и супермалко мустаче, в ръката си държеше красиво инкрустирана със седеф щека и мажеше върха й с креда.

— Я, къде са камерите?

— Всъщност тук съм от името на КУХО, съкратено от Колектив за употребяващите хероин и освобождението им… Работим в Сакраменто и в общи линии лобираме за гражданските права на всички наркомани в Общото събрание на щата. Искам да изразя съболезнованията си за загубата ви.

— Здрасти, аз съм Пепе и наркоманите, изобщо друсалките като цяло, са болен човешки боклук, който няма да знае какво да прави с гражданските си права, дори те да отидат до тях и да ги захапят за задника, чаткаш ли, ама, я, влизай, не стой тука и ми кажи, случайно да играеш осма топка?

Стените вътре бяха от талашит и боядисани в затворническо розово, оттенък, който по онова време се смяташе, че действа успокоително на институционализираните. Във всяко помещение имаше маса за билярд, включително в тоалетните и кухнята, където имаше седемфутови. Имаше и горе-долу същия брой телевизори. Пепе, явно останал без никого, с когото да обмени дума поне от смъртта на Ел Драно насам, продължи с монолога си, в който Док от време на време се опитваше да вмъкне някой въпрос.

— … не ми тежаха парите, които бе взел на заем, или пък тези, които ми дължеше, защото аз бях този, дето поддържаше високо ниво в играта на билярд, не, най-много ме вбесяваха лихварите и биячите, които пращаха, ако всичко беше само заради високата лихва, хубаво, разбирам го, има някаква честност и чистота в това, обаче те търгуват и с болка и опрощение — тяхното опрощение!, въртят средства за власт и контрол, които рано или късно ще нарушат всички споразумения, направени от тях, защото няма такова нещо като доверие и уважение сред невидимите сили.

За момент се бе спрял пред един от телевизорите, за да прехвърли каналите. Док използва възможността и попита:

— Мислиш ли, че някой от лихварите е убил Ленърд?

— Само дето на това му дойде краят. За първи път, откакто го познавах, Лени бе изчистил всичките си дългове. Мен ако питаш, някой от по-високите нива горе беше решил да му опрости задълженията. След това обаче всеки месец в пощенската кутия започна да се появява по един чек. Един-два пъти успях да мерна сумата. Сериозни кинти, приятел… как ти беше името?

— Лари. Здрасти. И тези пари… смяташ, че са от клиент ли?

— Естествено, все го питах, а той един път вика, това са работни разходи, друг път — било хонорар, но една вечер — изобщо не трябваше да се друса, ама нали беше по коледните празници — та тогава беше в настроение, беше мил с всички, слагаше по малко повече тежест в торбите… помня, беше около три сутринта, когато изтрещя и заговори за „кървави пари“, и по-късно го питах за това, а той се направи, че не помни, но аз вече знаех лицето му наизуст, познавах всяка поричка, та, да ти кажа, спомняше си. Ако го видиш, никога няма да си го помислиш, но човекът имаше съвест. Миналата седмица в пощата пак дойде един от онези чекове и обикновено Лени на мига отскачаше до банката, за да вкара парите в сметката си, но този, последния, просто не го пипна, нещо яко го беше разстроило… ето, този тук е, не ми трябва, а и никога не ми е издавал пълномощно.

Чекът беше от името на „Спестявания и заеми Арболада“ в Охай — една от фирмите на Мики Улфман, спомни си Док, която и институтът „Хрискилодон“ използваше — и бе подписан от финансов служител, чието име никой от тях не успя да разчете.

— По-зле е и от фалшива рецепта — каза Пепе.

— Добри пари виждам тука, Пепе. Не може да няма начин да се осребрят.

— Може би най-добре ще е да я даря на твоята организация. От името на Ленърд, разбира се.

— Няма да те притискам, сам вземи решението, но е факт, че може добре да подпомогне програмата ни „Спаси рокаджия“. Знаеш колко много музиканти умират от свръхдоза в последно време, направо е епидемия. Особено в моята област, сърфрока. Нали съм голям фен на „Бордс“… то аз така и започнах да се занимавам с превенция на свръхдозата — след като един от техните саксофонисти си отиде… Кой Харлинджън помниш ли го?

Възможно беше това да е било просто изненадващ страничен ефект от всичката трева, която пушеше, но Док усети как стаята бе ударена от леденостуден електрически шок — Пепе замръзна на място, лицето му въпреки розовото, което струеше от всяка стена, внезапно придоби стряскащо блед вид и Док видя болката, в чиято хватка бе пленен, видя колко много е значел Ленард за него, как си е мислел, че отчаяното бърборене ще му помогне да преживее загубата… но имаше и още нещо, нещо, което му бе забранено да обсъжда, вероятно някакви съвсем лични подозрения, които не можеше да си позволи да сподели, и в сърцевината им ясно се открояваше Кой Харлинджън. Мълчанието на Пепе продължи, множеството гласове от телевизорите из стаите се сляха в остра дисхармония и накрая, когато вече беше прекалено късно, той каза:

— Не, това име не ми говори нищо. Но те разбирам. Прекалено много станаха безсмислените загуби. Твоите хора имат силата да направят нещо прекрасно, сигурен съм.

Ако Ел Драно, изпълнявайки чужди нареждания, бе подменил трипроцентовите лайна, които е продавал на Кой, с нещо смъртоносно, то беше почти ясно, че след това никой не си бе направил труда да го уведоми, че всичко е било измама и че Кой е още жив. Оставили са го да си мисли през цялото време, че е убиец. Дали накрая просто съвестта, която Пепе твърдеше, че има, да не бе издържала? Бил ли е на ръба да отиде при някого и да си признае всичко? Кой не е искал това да се случи?

Върху една от билярдните маси няколко топки бяха разположени в невъзможна конфигурация и очакваха някой супергерой на спорта да им реши проблема.

— Един от сигурните удари на Лени — каза Пепе. — Седят си така, откакто той излезе и повече не се върна. Все си казвам, че трябва да довърша играта, знам, че ще ги вкарам всичките, и въпреки това…

Док се върна обратно при колата си през един по-тих квартал, тревоманите се бяха прибрали да спят, врявата бе стихнала, луната беше излязла, откритото преди бе открито отново, изгубеното бе изгубено завинаги, с изключение на това, на което утре щяха да попаднат късметлиите от драгата. Изгубено и неизгубено, а също така и потънало, както би се изразил Санчо, нарочно изгубено и намерено след това… а сега нещо човъркаше като непослушно пиле краищата на занемарения двор, какъвто беше мозъкът на Док, но той не можеше да види къде точно е тази животинка, защото нощта се спусна над него.

Реши, че най-добре би било да обсъди Ейдриън Праша с Фриц, защото той имаше повече опит с лихваря, отколкото Док. Спарки, който работеше нощна, още не беше дошъл.

— Изобщо не бих припарвал до Ейдриън — посъветва го Фриц. — Отдавна не е добрата голяма риба от Търговската камара от едно време, Док, суперлош тип е станал.

— Как е възможно да е станал по-лош отпреди? Та той е причината да скъсам с пацифизма и да почна да нося оръжие.

— Нещо се случи с него, сключи някаква сделка с още по-голяма риба от води много по-дълбоки от неговите.

— Чух нещо в същия дух по негов адрес и във Венис тази вечер. „Средства за власт и контрол“, така бяха описани нещата. Тогава ми прозвуча странно. Ти от какви хора имаш информацията?

— Хора в офиса на главния прокурор на щата от години се опитват да го хванат. Но никой не може да го пипне отчасти защото държи в ръцете си един много интересен списък с хора, които му дължат нещо. Сумите не са огромни, но достатъчни, за да гарантират подчинение.

— Подчинение на…

— На хора с власт. На хора с контрол. Праша получава парите и лихвата, другите — изпълнение на поръчките си.

— Но навсякъде има лихвари. Всички ли са част от тази схема?

— Вероятно не. Пруша е алергичен към конкуренцията. Превърне ли се някой в заплаха за дяла му, на мига го сполита сериозен стрес.

— В смисъл умира?

— Може и така да се каже.

— Но колкото повече действа така…

— Толкова по-големи са шансовете някой да му види сметката, това ли ти е идеята? Да, ама не и ако той контролира онези, които е най-вероятно да го вкарат зад решетките.

— Полицейското управление на Ел Ей?

— О, боже опази.

— А имунитетът на Праша от тях се простира и върху онези, които той праща да събират парите?

— Така работи тая схема обикновено.

— Значи, тук има нещо яко кофти. — Док набързо преразказа историята на Пък Бийвъртън. — Знаеш ли за последния му арест? Щото аз проверих. И се оказа, че намерили едно семенце в торбата на прахосмукачката му, при такива обстоятелства и петгодишният ми племенник щеше да може да го измъкне. Но никой не направил нищо, арестували си го и с неговото минало като нищо е могъл да получи до шест години минимум.

— Може би е засегнал някое ченге?

— Едва ли е било от онези, на които Праша дава заеми — там цари разбирателство и приятелство. Но единственият арестуван човек на Праша е Пък.

— Значи, е било нещо много лично.

— Кофти. Това означава, че пак ще трябва да говоря с Бигфут.

— Вече трябва да ти е ясно как се прави това.

— Не, имах предвид като човек с човек.

— Исусе. Не искам и да знам как става това.

Док прецени, че е най-вероятно да намери Бигфут на стрелбището „Уейст-ъ-пърп“ до южната отсечка на „Ла Бреа“. По някаква причина Бифгут обичаше да ходи в стрелбищни комплекси, посещавани от цивилни. Да не би от Управлението да му бяха забранили достъп до базата? Може би колегите му, които само чакаха да го отстрелят и да представят случилото се като инцидент, не бяха малко на брой? Док не възнамеряваше да го пита защо.

Отиде на стрелбището след вечеря, още щом се смрачи. Знаеше, че Бигфут предпочита секцията „Групи: Урбанистични и Хипарски“ (ГРУХ), където пластмасови изображения в реален размер на черни, чикано и дългокоси заплахи за обществото се носеха към стрелеца в конфигурация като от триизмерен тир, а той правеше нещастниците на решето. Док предпочиташе да прекарва времето си там основно в нискоосветената част на стрелбището. Напоследък бе започнал да гледа на тези си посещения не толкова като на тренинги за нощното му виждане, колкото на нещо в смисъла на умрелия в канавката Джон Гарфилд, на унищожения от предателствата и преследванията в реалния Холивуд Джон Гарфилд, както и в смисъла на контролиращия ред, при който подобни завършеци бяха неизбежни, защото се раждаха от хладнокръвната воля, началната скорост на куршума и изстрелите в мрака.

На касата, разбира се, завари Бигфут, който тъкмо плащаше.

— Трябва да поговорим — каза Док.

— Отивам в „Рейнчек Рум“.

Този тачен от мнозина бар в Западен Холивуд беше известен по онова време със спестовния си подход към сметките за осветление. Док и Бигфут намериха свободно сепаре в дъното му.

— Госпожа Бьорнсен ти праща поздрави, между другото.

— Моля? Та тя ме мрази.

— Не, всъщност в момента си й доста любопитен. Ако не бях толкова сигурен в брака си, почти щях да ревнувам.

Док се опита да изтрие всички следи от съчувствие от лицето си, докато си мислеше, ах, ти, бедна шведска рибо, надявам се, че държиш служебния си трийсет и осми калибър на място, където никой друг не може да го намери. Доколкото Док можеше да прецени, жената беше опасно неуравновесена и по негова преценка на Бьорнсенови им оставаше около седмица и половина до апокалипсиса.

— Супер, предай й поздрави и от мен.

— Нещо друго, с което мога да ти помогна тази вечер?

— Поправи ме, ако греша, Бигфут, но от известно време ми е ясно, че отчаяно се опитваш да си поговориш с Пък Бийвъртън, но не можеш да го покажеш, защото, ако се разбере, ще затънеш в сериозни лайна под натиска на безименни сили и затова буташ мен пред мерниците на всички калашници в джунглата, които само чакат да открият огън… Познах ли как стоят нещата в общи линии?

— Навлизаме в чувствителна зона, Спортело.

— Да, знам го това, човече, обаче все някой трябва да остави чувствата си настрана за минутка, да престане с лиготиите и да си каже право, щото ми писна от недомлъвки, ако имаш нужда от нещо, просто си казваш и това е, толкова ли е трудно?

За Док това си беше направо избухване и Бигфут го изгледа с нещо, което му се видя като чисто удивление. Той кимна към джоба на ризата на Док.

— Може ли една?

— Не почвай да пушиш, Бигфут, пушенето е вредно за задника ти.

— Да, само дето аз няма да пуша със задника си, нали?

— Е, аз откъде да знам?

Бигфут запали, започна да пуши, без да гълта, по начин, който издразни Док, и каза:

— В очите на определени мои колеги Пък Бийвъртън — осъден престъпник с подозрителен контрол върху импулсите си и свастика на главата — винаги е бил чаровен тип. — Той направи кратка пауза. — По много причини.

— А сега от мен се очаква да кажа…

— Просто ти намеквам. Съжалявам. Навик си е.

— Като пушенето.

— Добре де — Бигфут смачка цигарата с раздразнение и хвърли бесен поглед на Док, който по рефлекс бе забил изпълнени с копнеж очи в дългия фас. — Бившият работодател на Пък, „Ей Пи Файнанс“, си сътрудничеше с много отдели в Управлението, приятелски и доколкото знам, редовни и чисти отношения. Може би с едно-единствено злощастно изключение.

Име, което не трябва да бъде изричано на глас. Док сви рамене.

— Пак нещо, свързано с пречките от вътрешно естество, за които все споменаваш — каза с надеждата, че звучи достатъчно непринудено.

— Моля те, разбери, освен ако нямаш някаква изключителна нужда да знаеш…

— Няма проблем, Бигфут. Кажи само какви бяха чувствата на Пък към това неназовимо ченге?

— Ненавиждаше го. И омразата им бе взаимна. И съвсем… — и млъкна, защото размисли.

— Съвсем основателна. Но ти спазваш Единайсетата божа заповед да не критикуваш брата си ченге, хубаво, разбирам. — На Док му хрумна нещо: — А има ли проблем, ако питам дали въпросното лице все още изпълнява длъжността си?

— Той е… — Тишината беше кристално ясна като неизречената дума. — Статусът му е „Неактивен“.

— Обзалагам се, че и досието му е недостъпно.

— Отдел „Вътрешни работи“ го е заключил до 2000 година.

— Някак не ми звучи като причините да са били естествени. Ъъ, на кого благодариш, както пее Елвис, когато късметът ти е такъв?

— Вън от очевидните, имаш предвид.

— Пък, разбира се, може и той да е бил. Но я ми кажи, това ченге — как да го наричаме? — Полицай Х?

— Детектив.

— Окей, да речем, че това мистериозно ченге е същото, което е арестувало Пък по онова безумно обвинение въз основата на едно семенце трева с надеждата, че с миналото си нещастникът ще отиде право във „Фолсъм“ за известно време. Ако Пък не го е очистил, да видим кой друг може да го е извършил… О! Какво ще кажеш за Ейдриън Праша, чийто имидж в обществото ще се изкофти, ако дори един от бившите му „служители“ бъде арестуван и осъден, а той не може да си позволи това. Това е удар не срещу Пък, ами срещу него. Почти толкова лошо е, колкото, ако някой измамник откаже да си изплати заема. Какво се прави в подобни случаи? Я ме подсети.

— Вече си прогледнал? — закима мрачно Бигфут. — Мислеше си, че в Управлението тече едно вечно, огромно и монолитно парти, нали, че по цял ден си клатим краката и измисляме нови начини да тормозим хипарските отрепки. Да, обаче ситуацията е почти като в двора на „Сан Куентин“. Банди, наркомани, господари и кучки, и предатели, и всички са въоръжени.

— Може ли да кажа нещо на глас? Някой подслушва ли ни?

— Всички. Никой. Има ли значение?

— Да речем, че Ейдриън Праша наистина е ликвидирал Детектив Х или е поръчал да го. Какво става след това? Нищо. Може би всички в Управлението знаят, че той е извършителят, но във вестниците липсва възмущение, въз основа на информация от източници, пожелали да останат анонимни, няма и отмъщение от страна на ужасени близки колеги… Не, вместо това „Вътрешни работи“ заключва всичко под катинар за следващите трийсет години, а хората се преструват, че случилото се е поредната смърт на героично ченге по време на изпълнение на служебните си задължения. Оставяме настрана въпроса за елементарното приличие или за уважението към паметта на всички мъртви истински ченгета герои: как е възможно ти и колегите ти да сте толкова професионално спънати?

— Нещата са още по-зле — каза Бигфут бавно и някак приглушено, сякаш напразно се опитваше да призове Док от бездната на години скрита от цивилните граждани история. — Праша е бил основен заподозрян в… да кажем, редица убийства и всеки път се е отървавал от присъда след намеса от по-горни нива.

— Какво ми казваш с това? „Не е ли ужасно“?

— Казвам, че за всичко си има причина, Док, и преди да се засягаш, можеш да се поинтересуваш каква е причината отдел „Вътрешни“ да е вкаран в цялата тази история, че и все отлага разплитането й.

— Отказвам се. Защо?

— Отговори си сам. Използвай това, което ти е останало от мозъка. Проблемът при вас, пичове, е, че никога не се усещате, когато някой ви върши услуга. Мислите си, че се е случило просто защото сте големи сладури. — Той се изправи, хвърли шепа монети на масата, после един кисел поздрав към бармана и се приготви да си тръгва. — Иди и се огледай в някое огледало. „Светни се“ сам, „човече“, за да разбереш най-накрая, че никой не ти дължи нищо. После пак ми се обади.

Док и преди бе виждал Бигфут леко неразположен, но положението в момента вървеше към чисто емоционално.

Спряха се на ъгъла на „Санта Моника“ и Суицър Авеню.

— Къде си паркирал? — попита Бигфут.

— Във Феърфакс.

— И аз съм натам. Да повървим, Спортело, ще ти покажа нещо.

Тръгнаха бавно по „Санта Моника“. Хипари размахваха палци в търсене на превоз и от двете страни на булеварда. От радиоуредбите на колите дънеше рокендрол. Току-що събудили се музиканти се изливаха от „Тропикана“ и се оглеждаха за вечерна закуска. Облаци от дим от коз се носеха нагоре и надолу по улицата и чакаха в засада нищо неподозиращите пешеходци. Мъже си шепнеха един на друг пред входовете. След няколко пресечки Бигфут зави вдясно и пое към Мелроуз Авеню.

— Това да ти изглежда познато?

Интуицията на Док се обади.

— Това е старият квартал на Пък.

Започна да се оглежда за обраслия двор на жилищния комплекс, за който му бе разказала Трилиум. Носът му потече, ключиците му се разтрепериха, зачуди се дали някой или всичките представители на тройката няма да изскочат отнякъде, да се манифестират, както би се изразила Сортилидж, и с крайчеца на окото си видя, че Бигфут го наблюдава внимателно. Ами да, а пък и никой не е казал, че не може да има пътуване във времето или че места с адреси в истинския свят не могат да са населявани не само от мъртвите, ами и от живите. Пушенето на големи количества трева и вземането на ЛСД от време на време помагаха, но понякога тези неща можеше да ги види дори и буквално мислещ експерт по чистотата на съзнанието като Бигфут.

Стигнаха до жилищна сграда с двор, почти сляла се с мрака на вечерта.

— Хайде, огледай наоколо, Спортело. Седни край басейна под листата на онази новозеландска папрат. Усети нощта. — Той демонстративно погледна часовника си. — За съжаление, трябва да тръгвам. Госпожата ме чака.

— Специална е твоята дама, да знаеш. Предай й поздрави.

Никакви светлини — нито от крушки, нито от катодни лъчи — не осветяваха прозорците на апартаментите. Цялото място изглеждаше обезлюдено. Трафикът от „Санта Моника“ беше едва доловим за слуха. Луната изгря. Дребни твари зашаваха из тревата. А нещата, които изпълзяха от храсталака, бяха не духове, а напълно логични заключения.

Щом отдел „Вътрешни работи“ се опитва да потули убийството на детектив от ПУЛА, значи, някой в Управлението е искал този човек да бъде елиминиран. Ако не са искали да извършат убийството сами, значи, са наели специалисти за тази работа и е логично в списъка с такива да е фигурирал Ейдриън Праша. Щеше да е интересно да се хвърли едно око и на другите обвинения в убийство, които Бигфут бе споменал и от които Праша се бе измъкнал. Но дори и да имаше минимален шанс Бигфут да получи достъп до досието, твърде възможно беше да няма пряк начин да предаде информацията на Док. Което вероятно обясняваше защо още от началото изглеждаше така, сякаш нарочно бута Док към търсенето на други начини за разкриване на миналото на лихваря.

Док се замисли какви можеха да бъдат тези начини. АРПАнетът на Фриц не беше читав вариант — според Фриц човек никога не знаеше какво ще намери или няма да намери там. Оставаше Пени. Жената, предала го веднъж на лос федералес, която сигурно нямаше да се замисли много, преди да го предаде и на ПУЛА. Пени, която може би изобщо не искаше да го вижда повече. Същата тази Пени.

Шестнайсет

Не че Док си водеше отчет, но вероятно бе прекарал много повече време в ареста на горните етажи на Съдебната палата, отколкото долу, от другата страна на закона. Асансьорите се управляваха от взвод жени в униформа, командвани и докарани до състояние на ужас от внушителна дама с вид на затворническа матрона, която седеше във фоайето с чифт кастанети и пускаше отделните кабинки с различни сигнали. Ткк-тррррркк-тк-тк например можеше да значи „Втори асансьор да се приготви, четиресет и пет секунди за влизане и излизане, да не губим време“, и т.н. Тя огледа Док със сериозен поглед и чак след това го пусна на борда.

Пени делеше офиса си с друг заместник-прокурор на име Ръс Фротингъм. Когато Док надникна при тях, Пени не точно си пое дъх рязко, ами започна да хълца неконтролируемо.

— Добре ли си? — попита Ръс.

Пени й обясни нещо между хълцанията, но всичко, което Док чу, беше:

— … онзи, за когото ти разказвах…

— Да извикам ли охраната?

Пени изгледа въпросително Док, в смисъл, да я викаме ли наистина? Ситуацията тук беше в стил „стюардеси на плажа“. Ръс седеше сковано на бюрото си и се правеше, че чете нещо от една папка. Пени се извини и отиде до дамската тоалетна, като остави Док на яростния поглед на Ръс, все едно беше стар радиатор от кола, потопен в киселинна баня. След известно време той стана и тръгна из коридора, където срещна Пени. Тя тъкмо излизаше от тоалетната.

— Просто се чудех кога ще си свободна за вечеря. Не исках да те стряскам така. Аз черпя.

Отново онзи кос поглед.

— Мислех, че никога повече няма да искаш да говориш с мен.

— В интерес на истината, ФБР се оказаха фантастична и страшно стимулираща компания, та си казах, че ти дължа поне една порция ребърца.

И това се случи в наскоро отворено заведение за здравословно хранене на „Мелроуз“, наречено „Цената на мъдростта“, което Док знаеше от възторжените отзиви на Денис. Намираше се на етажа на занемарен бар, където Док се бе подвизавал през един от по-непредставителните си периоди, не помнеше точно кой обаче. Пени вдигна очи към премигващия в червено неонов надпис и се намръщи.

— „Рубис Лаундж“, мда, помня добре това място, едно време беше идеално за минимум един арест по углавно престъпление седмично.

— Чийзбургерите бяха жестоки, ако си спомням правилно.

— И единодушно избрани от местните ресторантски критици за „най-токсичните в целия Голям Лос Анджелис“.

— Но се стремяха да не показват много-много къде и как нарушават изискванията за качеството на храната. Обаче всички онези мишки и хлебарки с крачета във въздуха, мъртви като камъчета до бургерите, те обърнаха лодката, нали?

— Огладнях още повече.

Упътени от табелка, където на ръка бе написано ЦЕНАТА НА МЪДРОСТТА Е ПО-ВИСОКА ОТ РУБИна, ЙОВ 28:18[87], Док и Пени се качиха в помещение, пълно с папрати, голи тухлени стени, цветно стъкло, покривки върху масите и Вивалди от грамофона, все неща, които изобщо не изглеждаха обещаващи в очите на Док. Докато чакаха за маса, той огледа клиентелата, много от хората май имаха проблеми от фитнес естество, взираха се един в друг над и покрай салати, изпипани като миниатюрните планини в дзен градините, и се опитваха да идентифицират различните производни на соята обекти с помощта на джобни фенерчета или увеличителни лупи, седяха, стиснали нож и вилица в ръце, и съзерцаваха рулото „Уелингтън“ с патладжан или ромбоидите от яркозелен хляб от кейл, положени в чинии, прекалено големи за тях с поне един порядък величина.

Док се зачуди, макар и прекалено късно, колко точно напушен е бил Денис, когато е идвал тук. Положението остана все така обезкуражаващо и след пристигането на менютата.

— Разчиташ ли нещо тук? — попита Док след малко. — Не мога да го прочета това, в мен ли е проблемът, или е написано на чужд език?

Тя го погледна с усмивка, на която той се бе научил да не разчита твърде много.

— Да, искам да ми изясниш нещо друго, Док, защото това, да ме изведеш на подобно място, може да бъде прието и като вражески акт… ядосан ли си ми? Не си ли?

— Това ли са двете възможности? Ами, чакай да помисля…

— Онези федерални ми бяха помогнали с един проблем преди време. Това ми се стори лесен начин да им върна услугата.

— Такъв съм си аз — каза Док. — Неизменно лесен.

— Значи си ядосан.

— Вече ми мина. Но и ти не ме попита преди това.

— Щеше да кажеш „не“. Всички вие мразите ФБР.

— Ама, как така всички ние? Та аз бях Дик Трейси в клуба „Джуниър Джи-Мен“, бях си поръчал един от онези комплекти — научих се как да следя съседите, още в първи клас свалих отпечатъците на всички съученици, омазах всичко в мастило, после ме пратиха в кабинета на директора… „Ама, аз съм член на «Джуниър Джи-Мен»! Във Вашингтон знаят за мен!“ Наказаха ме да оставам допълнително след часовете в продължение на месец, но отговорник беше госпожа Кийли и един-два пъти успях да надникна под полата й, така че си имаше плюсове.

— Какво ужасно момченце си бил.

— Ами, виж, това беше много преди да измислят миниполите…

— Слушай, Док, федералните наистина искат да знаят какво си правил във Вегас.

— Бях с Франк и останалите от тайфата, поиграх малко бакара, но по-интересното е защо твоите двама идиоти в евтини костюми не ме оставиха на мира там.

— Моля ти се. Като нищо могат да те призоват в съда. Работят с постоянни съдебни заседатели, които са известни с това, че могат да подведат под отговорност дори бурито с боб. Способни са да те вкарат в свят на чиста сърдечна болка.

— Само и само за да разберат защо съм ходил до Вегас ли? Не ми звучи изгодно от финансова гледна точка.

— Може да кажеш на мен, а аз ще им предам.

— Като един представител на общността „Джуниър Джи“ на друг, Пени, кажи ми, какво печелиш от всичко това?

Тя помръкна.

— Не искаш да знаеш.

— Нека позная. Не става въпрос за нещо готино, което ще направят за теб после, става въпрос за нещо гадно, което няма да ти направят.

Тя докосна ръката му, сякаш това й се случваше толкова рядко, че не беше сигурна как се прави.

— Ако можех и за секунда да повярвам…

— Че мога да те защитя.

— На този етап и някоя практична идея би ми помогнала.

Полунощ, тъмно като в рог, никакъв спомен дали в басейна има вода, или не, но, хей, няма никакво значение, нали така? Той подскочи веднъж, два пъти, после се хвърли от края на дъската със свито на топка тяло и затворени очи.

— Сигурно знаеш, че приятелчетата ти държат Мики Улфман.

— ФБР. — Възможно беше казаното да завършваше с въпросителна, но Док не я чу. Тя присви очи и той забеляза, че слепоочията й пулсират достатъчно силно, за да накарат една от капковидните й обеци да започне да присветва като предупредителен сигнал. — Подозираме ги, но не можем да докажем нищо. Ти можеш ли?

— Видях го в ръцете им.

— Видял си го. — Тя се замисли за няколко секунди, докато барабанеше с пръсти върху покривката в ритъма на училищен маршов оркестър. — Би ли се съгласил да свидетелстваш под клетва заради мен?

— Разбира се, скъпа, и още как!… Ъъъ, момент само, какво значи това?

— Ти, аз, магнетофон и може би още един заместник-прокурор за свидетел.

— Леле, даже ще изпея и няколко такта от That’s Amore. Само едно нещо…

— Добре, кажи ти какво искаш.

— Трябва да прегледам досието на един. Древна история е, но е заключено. До 2000 г. примерно.

— Само това ли? Никакъв проблем. Непрекъснато го правим.

— Какво, отваряте официално запечатани документи? Аз пък такава вяра имах в системата.

— С това темпо скоро ще си готов за изпита си за адвокат. Виж, имаш ли нещо против да отидем вкъщи? — И на мига Док, въпреки че би се обзаложил, че няма да се случи така, се надърви. А тя, сякаш забелязала, добави: — Можем да си вземем пица по пътя.

Някога, когато беше в периода на дефицит на контрола върху импулсите, Док щеше да отвърне на това с: „Омъжи се за мен“. Но казаното от него сега беше:

— Косата ти е различна.

— Убедиха ме да ида при някакъв нов фризьор на Родео Драйв. Той ми сложи тези цветни кичури, виждаш ли?

— Жестоко. Изглеждаш така, все едно си живяла известно време на плажа.

— Специалната фризура тип „Сърфмацка“ беше на промоция.

— Само заради мен, а?

— За кой друг, Док.

След като отидоха в апартамента на Пени, им отне може би минута и половина, за да се справят с пицата. И двамата посегнаха към последното парче едновременно.

— Мисля, че е за мен — каза Док.

Пени пусна пицата и плъзна ръка надолу, хвана пениса му и го стисна леко.

— А това, мисля…

Тя се пресегна към кашето, вътре имаше азиатска трева, която той бе надушил още щом бе влязъл в стаята.

— Свий един, аз ще се преоблека в нещо по-подходящо.

Тъкмо завиваше краищата на джойнта, когато тя се върна чисто гола.

— Готово.

— Наистина ли си сигурен, че не си ядосан?

— Аз? Ядосан, защо?

— Знаеш ли, ако някой, на когото държа дори само защото от време на време се виждаме за секс, предаде мен на ФБР… сериозно бих помислила, да ти кажа… — Док запали и й подаде джойнта. — В смисъл — добави тя замислено, след като си дръпна — ако пишката беше моя. И някоя самодоволна прокурорка си въобразяваше, че с внимание към нея може да й се размине.

— О — каза Док. — Ами, има логика в думите ти… Я дай сега да…

— Само да си посмял — изкрещя тя, — ненормален дрогясал хипар такъв, махни си ръката оттам, кой ти каза, че ти е позволено да пипаш там, пусни ме, какво си мислиш, че…

Но вече бяха започнали да се чукат, и то, може да се каже, доста енергично. Беше бързо, после по-бавно, беше страхотно и достатъчно мръсно, беше велик напушен кеф и даже — за един неизмеримо кратък миг — Док не само вярваше, че краят му никога няма да настъпи, но и успя да не се панира от идеята.

Обикновено, след като приключеха, Пени ставаше на секундата и потъваше обратно в разни дейности, характерни за света на нормалните, а Док стигаше някак до телевизора с надеждата да хване плейофите, нищо, че в тази конкретна вечер играеха отбори от Източната дивизия. Но вместо това, сякаш внезапно осъзнали значението на мълчанието и прегръдката, останаха да лежат, запалиха още един джойнт и изобщо не бързаха да го изпушат, а той пък поради високото си съдържание на смола изгасна благовъзпитано в момента, в който бе оставен в пепелника. Твърде скоро обаче — все едно Реалността бе нахлула с маршова стъпка в стаята, светнала всички лампи, огледала какво става и прочистила шумно гърло — настъпи часът на новините в единайсет, който, както винаги, а и за все по-голямо раздразнение на Пени, се занимаваше основно с развитието около случая Менсън и предстоящото дело.

— Вземи се спри малко, Булиози — изръмжа тя към екрана, докато главният прокурор се наслаждаваше на ежевечерните си две минутки пред камерите.

— Мислех, че се кефиш на всичките тези работи, преди делото да започне — каза Док.

— За известно време, да. Пуснаха ме да чуя и няколко показания под клетва, но там е като пълна с момчета къщичка на дърво. Сега единственото, което ме кефи, е да слушам как онези хипимацки изпълнявали всичко, което Менсън им казвал. В отношенията господар-роб има нещо сладко.

— Така ли? Никога не си ми споменавала, че си падаш по това, Пени, искаш да кажеш, че сме могли да…

— С тебе ли? Забрави, Док.

— Е, какво?

— Ами… — На това ли му викаха палав поглед? — Почти достатъчно нисък си. Поне така ми се струва. Но разбери, въпросът не е просто да гледаш хипнотично, неустоимостта на Чарли се крие в това, че той е там долу, на нивото на очите на мацките, които командва. Кефът може и да е в това, че се чукаш с Тати, но истински извратената тръпка е във факта, че Тати е висок само метър и шейсет.

— Леле, човече, ами… мога да поработя по въпроса.

— Дръж ме в течение.

Започна реклама на късния филм, оказа се, че тази вечер ще дават „Гидора, триглавото чудовище“ (1964).

— Хей, Пени, утре на работа ли си?

— Мисля да ида към обед. А сега, ако нямаш по-добро предложение, мисля да се отправя към леглото.

— Не, момент само, чуй сега нещо, дето може да ти хареса.

Той се опита да й обясни, че този японски филм с чудовища е всъщност римейк на класическата лента за мацки „Римска ваканция“ (1953) — и в двата филма имаше стилна принцеса на посещение в чужда страна, където среща главния герой, представител на работническата класа, който хлътва по нея, после, накрая, независимо от общите им приключения двамата трябва да се разделят, но някъде по средата на анализа Пени бе коленичила грациозно и бе започнала да му духа и преди да се усетят, двамата се чукаха отново. След това, както си седяха на дивана, филмът започна. Док явно беше заспал някъде по средата, но към края се събуди и завари Пени да подсмърча, заровила лице в салфетка и все пак пленена от човешката или романтичната част от сюжета.

Следващият ден си беше, както казват хората, друг ден и когато Док се озова отново в Съдебната палата, настанен на стол от отдавнашна разпродажба пред микрофона на магнетофон в една забутана стаичка, пълна с метли, парцали, почистващи препарати и древна машина за миене на пода, която изглеждаше като сглобена от частите на танк от Втората световна, той започна да се чуди дали нежната Пени от изминалата нощ не е била просто поредната му халюцинация. Като за начало тя непрекъснато се обръщаше към него с Лари и избягваше да го гледа в очите. Свидетелят, когото бе извикала, естествено, се оказа офис дружката й Ръс, чийто поглед за една нощ бе прераснал от подозрителен в презрителен.

Док им разказа какво е видял във Вегас, като преди да дойде тук, бе минал през офиса си, за да си вземе бележника, знак не толкова за професионализъм, колкото за тревоманска памет. Проявиха необичаен и необясним интерес към белия костюм на Мики. Къде точно е резнат реверът и други подобни. Конфекция или по поръчка. Ами поведението му, какво беше то, искаха да знаят. Кой друг, освен ФБР беше там? Кой командваше?

— Невъзможно е да се каже. Имаше охрана на казиното, всякакви цивилни в костюми, но що се отнася до мафиоти, ако натам биете, дали е имало мъже с черни федори на главата и коментари в стила на Еди Робинсън[88]? Не, не мисля, че видях такива.

Това окръжно прокурорско упражнение на Док му мязаше на сблъсък на мравки със слонове. ФБР-то можеше да почне да содомизира президента в Линкълн Мемориал по пладне и местните полицаи просто щяха да си седят там и да гледат, като степента им на отвращение щеше да зависи от това, кой е насилваният президент.

От друга страна, никой не го попита за Пък Бийвъртън и Док не сподели доброволно нищо. От време на време улавяше как двете заместник-прокурорки си разменят многозначителни погледи. Във връзка с какво — идея си нямаше. Накрая касетката свърши и Пени каза:

— Мисля, че сме готови. От името на кабинета на главния прокурор, господин Спортело, ви благодарим страшно много за вашето съдействие.

— И аз ви благодаря, госпожице Кимбал, задето не ми благодарихте, докато касетката записваше. И госпожице Фротингъм, може ли само да добавя, че полата ви днес е с особено привлекателна дължина.

Ръс изкрещя, грабна едно поцинковано кошче за боклук и тръгна да го хвърля към главата на Док, но Пени се намеси и я убеди да си излезе. Преди и тя да изчезне, обърна глава към Док и посочи към телефона с жестове като при набиране. Кой на кого се очакваше да се обади, не беше много ясно.

Часовникът на стената, който напомни на Док за началното му училище в Сан Хоакин, показваше невъзможен час. Док изчака стрелките да се преместят, но те не го направиха и той заключи, че часовникът е развален и вероятно е в това си състояние от години. Което обаче беше и някак готино, защото много отдавна Сортилидж го бе научила на езотеричното умение да познава колко е часът по спрели часовници. Първото нещо, което трябва да направиш, е да си запалиш джойнт — това със сигурност би изглеждало странно в Съдебната палата, но не и в това забутано кътче от нея, което като нищо можеше да се окаже извън юрисдикцията на местните сили за борба с наркотиците, — но за всеки случай Док запали и една цигара „Де Нобили“ и изпълни стаичката с предпазен дим от любимата на мафията марка. След известно време, прекарано във вдишване на дима от коза, той вдигна очи към часовника и разбира се, той показваше различен час сега, макар че това можеше да се дължи и на факта, че Док е забравил къде бяха замръзнали стрелките преди това.

Телефонът иззвъня, той вдигна и чу Пени да казва:

— Ела долу в офиса ми, там ще те чака един пакет.

Без здрасти, без нищо.

— Ти там ли ще си?

— Не.

— Ами как-й-беше-името?

— Никой няма бъде там, освен теб. Имаш колкото време си поискаш.

— Благодаря ти, скъпа, о, между другото, чудех се дали, ако ти намеря перука като на някоя от мацките на Менсън, ще е проблем… — Промяната в акустичната среда, след като тя затвори, отеква в продължение на няколко мига… — Мислех си за нещо в стила на Линет „Скуики“ Фром, сещаш се нали, дълга, ама и къдрава, и… О. Ъъъ… Пени?

Долу в офис кабинката на Пени, положено върху очукана и стара дървена масичка, украсено с всякакъв вид лепенки с надпис „Строго секретно“, чакаше досието със странната история на Ейдриън Праша с калифорнийските обществени закони, в която фигурираха и множеството му бягства от наказание за убийство първа степен. Док си запали една „Куул“, отвори папката и започна да чете — и на мига му стана ясно защо Управлението не иска нищо от описаното вътре да се разчува. Първата му мисъл бе на каква ли опасност се беше изложила Пени, за да отвори това досие, и до каква степен тя самата осъзнаваше измеренията й. За нея тук вероятно имаше само някакви случки от миналото и нищо друго.

Името на Детектив Х се оказа Винсент Инделикато. Адвокатите на Ейдриън бяха използвали аргумента „извинимо убийство“. Клиентът им, господин Праша, многоуважаван бизнесмен, убеден, че някой се опитва да проникне в крайбрежния му апартамент на Гъмо Маркс Уей, объркал покойника с разгневения съпруг на една позната и виждайки, както и се заклева по-късно, пистолет, започнал да стреля със своя. Никой не бил по-съкрушен от самия господин Праша, когато осъзнал, че е ликвидирал детектив от ПУЛА, и то детектив, когото е срещал неведнъж, докато вършел ежедневните си бизнес дела.

Тялото било идентифицирано от полицая, извършил ареста — дългогодишния партньор на детектив Иделикато, лейтенант Крисчън Ф. Бьорнсен.

— Какво — зачуди се Док на глас, — по дяволите, е това?

Партньорът на Бигфут. Човекът, с когото той вече не патрулираше, не разговаряше, дори не споменаваше по име. Меланхолията, обсебила Бигфут, започваше да си намира обяснение. Човекът скърбеше, и то дълбоко.

И къде другаде да се случи трагедията, ако не на Гъмо Маркс Уей, ГМУ, както го знаеха местните, булеварда на злощастието, до който всеки жител на крайбрежната кръпка, обитавана и от Док, рано или късно стигаше, макар че никой от близките на Док не живееше там, нито май който и да било друг. Но пътят си се простираше вечно там, между хората от градовете в Южния залив и другите места, където в един момент от живота си същите тези хора си мислеха, че се налага да отидат. Домът на приятелката, чиито психопатични родители я искаха обратно вкъщи преди вечерния час. Дилър, изобретателен като плъх на палмово дърво, чиито по-невнимателни клиенти започват да консумират риган и „Бискуик“ по неестествен за тези продукти начин. Телефон с монети в бар, от който приятел на приятел в опасност и без ресурси ти се е обадил с глас, вече почти лишен от надежда, прекалено късно през нощта.

— Добре, минутка само — промърмори Док може би на глас, — сега това значи ли, че…

Партньорът на Бигфут е бил убит от Ейдриън Праша в очевидно сътрудничество с елементи от Управлението. И как е реагирал на това Бигфут? Изписал е подобаваща по размери артилерия, плюс допълнителни патрони, и е тръгнал да търси Ейдриън? Поставил е бомба в колата на лихваря? Или е оставил всичко това в ПУЛА, а той се е отправил на самотен и лишен от насилие кръстоносен поход в името на справедливостта? Не, нито едно от изброените — това, което Бигфут направил, било да намери някой смотан и нещастен частен детектив, който да започне да разравя случая, и то достатъчно шумно, за да привлече известно внимание.

А после какво? Какво очакваше да се случи Бигфут? Някой да реши да се погрижи за Док? Жестоко. И къде тогава ще бъде безименният, неспоменаваният партньор на Док, който да му пази гърба?

Сякаш в търсене на нещо, което знаеше, че не иска да намира, Док прелисти набързо страниците с останалите арести. Стана му кристално като водката от хладилника ясно, че независимо от вида на връзката между ПУЛА и Ейдриън Праша този тип като нищо може би работи за Управлението като наемен убиец. От време на време го прибираха, разпитваха, обвиняваха, подвеждаха под отговорност, но нищо нямаше значение — някак казусите изобщо не стигаха до съда, предоговорени в името на правосъдните интереси, а пък Ейдриън неизменно се отърваваше. Мисълта, че няма как кабинетът на главния прокурор да не знае за това, че вероятно дори е и съучастник, запърха с крехките си крилца на молец из главата на Док. Понякога се случваше да няма достатъчно доказателства по дадено дело или ако имаше, бяха недопустими или прекалено косвени, или пък тялото не можеше да бъде открито, а понякога изникваше и трета страна, която пледираше за някакви измислени престъпления, като например доброволно убийство по невнимание. Едно от тези съобразителни шаранчета обаче привлече вниманието на Док, защото се оказа не кой да е, ами старото другарче с въпросите от паркинга Борис Спиви, подвизаващ се в момента като беглец нейде из Щатите със своята годеница Доунет. От Рико Ривера. Любопитното беше, че след като излежал намалено време в отделението за полупривилегировани в „Сан Куентин“, Борис бил пуснат на свобода, за да почне работа веднага при Мики Улфман. С което ставаше, заедно с Пък, вторият известен на Док кадър на „Ей Пи Файнанс“, нает от Мики. Да не би Ейдриън Праша да въртеше и агенция за таланти?

Док се канеше да затвори папката и да отиде да потърси автомат за цигари, когато нещо по-скорошно хвана окото му. Ярко осветена снимка, която не изглеждаше да е прикрепена към нищо друго, сякаш някой я бе пъхнал между страниците, без да мисли много къде точно. На нея се виждаха група мъже, застанали на един кей до отворена кутия с размерите на ковчег, пълна с американски долари. Сред мъжете беше и Ейдриън Праша, издокаран в неговата представа за облекло за яхта — държеше една от банкнотите и се усмихваше със самодоволната усмивка, спечелила му обичта на толкова много хора. Банкнотата беше двайсетдоларова и изглеждаше странно позната. Док се разрови в чантата си, извади оттам една лупа „Кодингтън“, вдигна я пред очите си, примижа и огледа снимката. „Аха!“ Точно както и предполагаше. Пак от онези фалшиви пари на ЦРУ с главата на Никсън, също като банкнотите, които Санчо и приятелчетата му бяха извадили от водата. А на заден фон, безметежно пуснала котва в някое анонимно пристанище, леко извън фокус, сякаш скрита от булото на следващия свят, се виждаше шхуната „Златният зъб“. На гърба на снимката имаше дата. Беше отпреди по-малко от година.

По пътя обратно към плажа Док се отби в офисите на „Харди, Гридли и Чатфийлд“. Санчо беше там, но не и на разположение в умствено отношение, тъй като миналата вечер за първи път бе гледал „Магьосникът от Оз“ (1939) на цветен телевизор.

— Знаеш ли, че започва в черно и бяло — уведоми той Док с известна тревожност, — но после става цветен! Осъзнаваш ли какво значи това?

— Санч…

Но нямаше смисъл.

— … светът, в който в началото на филма виждаме Дороти да живее, е черен, всъщност кафяв и бял, само дето тя си мисли, че го вижда цветен… в същите нормални, ежедневни цветове, в които ние виждаме нашия живот. После циклонът я грабва, захвърля я в Страната на дъвчащите, тя отваря вратата, излиза и изведнъж ние виждаме как кафявото и бялото преминават в Техниколор. Но ако това го виждаме ние, то тогава какво се случва с Дороти? Как се променят нейните „нормални“ канзаски цветове? А? В какъв ли суперстранен хиперцвят, а? Толкова далечен от нашите ежедневни цветове, колкото е Техниколорът от черно-белите… — и така нататък.

— Знам, че това трябва… да ме тревожи, Санч, но…

— Онези от телевизията да бяха сложили поне някакъв предупредителен надпис. — Санчо беше крайно възмутен. — Страната на дъвчащите сама по себе си е доста странно място, нали, не е нужно да объркваш още повече зрителите, даже, ако не се лъжа, срещу Ем Джи Ем е подаден доста сериозен колективен иск и на следващото седмично съвещание с колегите тук мисля да повдигна въпроса.

— Тогава може ли да те питам нещо, което в известна степен е свързано с това?

— Имаш предвид с Дороти и…

— Д… горе-долу. Нали помниш онези пачки с банкноти с Никсън, дето ги бяхте извадили от океана? Попаднах на снимка на лихвар на име Ейдриън Праша до цяла кутия с такива. Може да са същите, които сте намерили вие, може и да не са. Някой дали е направил отчет какво се е случило с тях, след като сте ги извадили?

— Ще ми се да мисля, че повечето са на сигурно място в някоя федерална стая с доказателства.

— Ще ти се, но…

— Ами, за известно време там, на палубата, се възцари една такава щастлива атмосфера… Федералните са си хора като всички останали, не можем да очакваме да преживяват само със заплатите си.

— Интересното в онази снимка е, че изглеждат, сякаш току-що са слезли или пък се канят да се качат на „Златният зъб“.

— Яко. Как обаче това има връзка с Дороти Гейл и нейната цветногледа ситуация?

— Моля?

— Нали каза, че снимката, която си видял, е в „известна степен“ свързана с въпроса?

— Оо. О, ами понеже беше обработена и беше в някакви странни цветове. Да. Цветовете бяха като след ЛСД.

— Добър опит, Док.

Понеже му се искаше да мине и през офиса си, Док тръгна по булевард „Линкълн“, прекоси моста над Балона, после пое по „Кулвър“ към „Виста дел Мар“. Още от паркинга усети, че нещо не е наред не просто заради следобедно притихналата сграда, ами и защото Петуния се държеше странно.

— О, Док, наистина ли се налага веднага да се качиш горе? От векове не сме водили някой от нашите интересни разговори.

Беше заела привлекателна позиция на висок стол като от бар, поставен до пункта й за проверка, и Док нямаше как да не забележи, че днешният й лилав ансамбъл не включва подходящо по цвят или, в интерес на истината, каквото и да е бельо. Добре че си бе сложил слънчевите очила, защото така можеше да се взира по-дълго от обикновено.

— Ъъ, Петуния, да не се опитваш да ми кажеш, че ме чакат посетители?

Тя сведе очи, сниши глас:

— Не точно.

— Не точно посетители?

— Не точно чакат.

Вратата горе беше отключена и леко открехната. Док се приведе и взе малкия магнум с късо дуло от кобура на глезена си, макар че не му бе нужен остър слух, за да разбере какво се случва вътре. Влезе и първото нещо, което видя, беше как Кланси Чарлок и Тарик Калил се чукат на пода в офиса му.

След известно време Тарик вдигна очи.

— Ей. Доктор Спортело, пич. Окей е, нали?

Док вдигна очилата си и се престори, че оглежда внимателно ситуацията.

— Така ми изглежда, ама ти по-добре от мене можеш да кажеш…

— Той пита — уточни Кланси отнякъде отдолу — дали е окей да ползваме офиса ти за това.

Оказа се, че докато Док бил във Вегас, двамата дошли да го търсят, всеки поотделно, и Петуния решила, че са сладка двойка, и им дала резервния ключ. Док се извини и потегли обратно надолу, за да си поговори с Петуния най-вече за използваната от нея дума „сладка“.

— Знам, че си сватовница по душа, Петуния, и аз обикновено нямам нищо против които и да било форми на интимност, стига те да не са между елементи в случай, по който работя. Така губя достъп до прекалено много информация…

И тъй нататък. Казаното обаче ни най-малко не потуши вероятно налудничавия блясък в очите й.

— Но вече е прекалено късно, сляп ли си? Та те са влюбени! Аз съм просто кармичният улеснител, наистина имам дарбата да познавам на кои им е писано да са заедно и на кои — не, и никога не греша. По цели нощи будувам, за да уча за дипломата си по консултиране на двойки, само и само да допринеса с нещо, няма значение с колко малко, към общото количество любов в света.

— Общото какво?

— О, Док. Само любовта ще ни спаси.

— Кои?

— Всички нас.

— Петуни-я — провикна се доктор Тюбсайд нейде от дълбините на сградата.

— Е, може би без него.

— Мисля да се върна горе и да видя дали наистина са там…

След няколко учтиви почуквания на вратата на офиса Док надникна предпазливо вътре и този път видя Тарик и Кланси облечени, увлечени в игра на джин-руми и заслушани в албум на „Бонзо Дог Бенд“, който по негови спомени Док не притежаваше. Изглежда, халюцинацията не беше съвсем изключен вариант, но пък ако наистина бяха реални, всичко, което трябваше да направи един средностатистически тревоман, бе да погледне към тях и да види как общият им елемент, Глен Чарлок, натрупва присъствие и енергия като дух, който бавно се материализира пред очите.

Кланси забеляза Док и прошепна нещо на Тарик. Оставиха картите си и Тарик каза:

— Знаех си, че рано или късно ще дойдеш, пич.

Док се насочи към кафеварката и започна да приготвя кафе.

— Трябваше да ида до Лас Вегас — каза той. — Мислех си, че търся Пък Бийвъртън.

— Кланси спомена нещо. Извади ли късмет?

— Само късмет и нищо друго — сви рамене Док. — Все пак бях във Вегас.

— Ядосан е — каза Кланси.

— Не съм.

— Исках да поговорим за Глен — обади се Тарик.

— И аз — добави Кланси.

Док кимна, порови в джоба на ризата си за цигара, извади от там празна ръка.

— Ето — подаде му Кланси.

— „Вирджиния Слимс“? Какво е това? — Но Кланси вече държеше запалката си като Статуята на свободата. — Хубаво — каза Док, — поне са ментолови.

— Трябваше да ти кажа всичко — започна Тарик. — Сега е твърде късно, но можех да ти имам повече доверие.

— Бял детектив, когото виждаш за първи път, и не си ми се доверил изцяло? Леле, сега вече съм ядосан.

— Трябва да му кажеш — обърна се Кланси към Тарик.

— Но… — Док отиде да нагледа кафеварката. — Чакай малко, човече, ти не каза ли, че си положил някаква клетва за мълчание?

— Тя не се брои — обясни Тарик. — Преди вярвах, че има тежест, но Пък и другите нацита също се бяха заклели да си пазят гърбовете каквото и да се случи, и виж какво се случи с Глен. И от мен се очаква да спазвам тази шибня? Откачих се. Ако не им харесва, да ги видим.

— Добре. Как точно ти беше задължен Глен?

— Първо трябва да се закълнеш.

— Моля? Нали току-що каза, че клетвите са шибня?

— Да, ама ти си белчо. И трябва да се подпишеш с кръв, Братко, че няма да казваш нищо на никого.

— Кръв?

— Кланси вече го направи.

— Ама съм в средата на цикъла си, скъпи — отбеляза тя.

— Значи ли… че можеш да ми заемеш от твоята? — поинтересува се Док.

— Знаеш ли какво, мамка му — Тарик се отправи към вратата.

— Доста е емоционален, а? — Док отиде до шкафчето за документи и извади кашето си за спешни случаи. Защото, ако това не беше спешен случай…

Някъде около втория или вероятно третия джойнт всички започнаха да се отпускат. Тарик обясни какъв бизнес са въртели двама с Глен, докато са били на топло.

Ситуацията била доста сложна. Първоначално враждата била между две чикано фракции, Нуестра Фамилия, базирани в Северна Калифорния, и Суреньос, които идвали от юг. По онова време сред затворническото население оперирал един доносник, известен като Ел Уевонсито, който носел страдания на много затворници — черни, бели и чикано. Всички мразели този малък плъх, всички осъзнавали, че проблемът трябва да бъде решен, но по причини, свързани с миналото на групировките им, които звучаха все по-заплетено особено на запален джойнт, никой от представителите на чикано популацията, бил той от севера или от юга, не можел да свърши работата без усложнения, затова накрая я възложили на Арийските братя, които точно тогава имали свободно място за нов член и се опитвали да вербуват Глен Чарлок. Инициацията включвала това да убиеш някого. Понякога и да му резнеш лицето било достатъчно, но това значело, че жертвата после ще тръгне да си отмъщава, така че най-добре, обясни Тарик, си било да елиминираш пича, за да не го мислиш после.

Глен искал да бъде в Братството, но не искал да убива хора за това. Знаел, че ще стъпи накриво и ще го хванат, защото някак все така се случвало, и ако дружките на Ел Уевонсито не го убиели на място, щял или да получи билет за Зелената стая[89] на „Сан Куентин“, или да остане да гние в затвора вечно, а всичко, което наистина, понякога и отчаяно, искал, било да излезе на свобода. От друга страна, Братята не го оставяли на мира. И така, Глен започнал да мисли как да намери подизпълнител за задачата, после да убеди Братята, че самият той я е свършил, и в същото време да избегне всички възможни ответни удари.

Тарик имал репутацията на неуловим майстор в наръгването, но за да се свърже с него, Глен трябвало да бъде много по-предпазлив, отколкото му се отдавало. Черните и белите обикновено не се смесвали, нито били насърчавани да го правят.

— Добре звучи — признал Тарик, — но ще ти струва много. Ако правилно съм те преценил, повече, отколкото имаш или би могъл да имаш.

И като цяло бил прав, само че Глен имал доста интересни връзки навън, за които гледал да не говори много, само в краен случай. Сега обаче нямало как да не ги спомене.

— В каква форма ще си искаш заплащането? Кеш? Трева? Мацки? — Тарик просто го гледал безмълвно. — Помогни ми. Дини?

Тарик обмислил дали да не се засегне, свил рамене и направил минимален жест със спусковия си пръст, с което казал: оръжия.

— Виж ти. Какво съвпадение — приятелите ми специализират точно в тази област. За какво количество говорим?

— О, ами достатъчно, че да стигне за нещо между взвод и рота негри.

Глен се огледал за подслушващи.

— Не ти трябват за тук, нали, човече?

— К’во? Не, аз съм лош, не тъп. Но всички имаме приятели навън, а на моите точно това ще им е нужно в момента.

— Кога ги искат?

— Кога искаш белушките да почнат да ти лапат пишката от благодарност?

Петно, сянка, нещо минало покрай тях и нито Тарик, нито Глен били сигурни какво видели, знаели само кого видели.

— Някакъв плъх бяга към дупката си — казал Глен.

— Това значи, че вече вървим и говорим прекалено дълго. Най-добре да не се разпростираме повече.

Не след дълго Ел Уевонсито, мир на душата му, бил открит мистериозно мъртъв след ранно сутрешен наркококтейл в отделението на Тарик, което осигурило перфектно алиби на Тарик и никой не свързал убийството с него. На Глен, за когото също било ясно къде е бил по онова време, му се разминало, макар че му се наложило да търси братска помощ, за да се отърве от един набързо скалъпен нож, който преди това омазал и със собствената си кръв. Приели го в Арийското братство и малко след пускането на Тарик на свобода и той се озовал навън, където го чакало предложение за работа от Мики Улфман.

Оказало се обаче, че по логистични причини хората на Тарик, „Бойци за ударен метеж и братя от афромилицията“ (БУМБАМ), ще трябва да почакат, докато Глен уреди частта от сделката, включваща ръчните огнестрелни оръжия, и това леко ги изнервило.

— Горе-долу по същото време дойдох при теб — каза Тарик.

— Разбирам защо тогава странеше от детайлите — отвърна Док. — Може би трябваше да се закълна.

— Дочувам, че те тормозят от местното ФБР. Приятелчетата на брат Каренга.

— Да, но не успях да им каже кой знае какво, защото не знаех нищо от това, което ми каза. Сега май трябва да почна да се тревожа от Червения отряд и ПиДиДитата също.

— Защо?

— Ами технически това си е въоръжен черен бунт, нали така? И това ни отвежда на територията на фантазиите на Чарлс Менсън, а в ПУЛА се намират достатъчно идиоти, които приемат стария Чарли на сериозно всеки път щом започне да крещи по темата.

— Да, също и в офиса на БУМБАМ — носят се с едни такива тениски. Снимка на Менсън от ареста му с добавена афроприческа, много са популярни.

— А Линет „Скуики“ Фром?

— Аха, кажи ми, не е ли страхотна тая мацка?

— Не, имах предвид има ли тениски със Скуики, на които тя е с афро?

— О… не съм виждал такива. Искаш ли да потърся?

— Всъщност може и да видиш за Лесли ван Хутен, за нея какво мислиш?

— Момчета — промърмори Кланси.

— Така — каза Док, — тогава… май единственото, което ми трябва като информация от теб, е кои са били онези „приятели“ на Глен, от които той е уредил оръжията.

— Банда бели зъболекари в долната част на „Сънсет“. Работят в една шантава сграда, дето прилича на голям зъб.

— Аха — Док се опита да прикрие душевната празнота, която усети. — Ами. Май се сещам за едно-две места, където да проверя.

Въпросите не закъсняха. Например какво, по дяволите, се случваше? Ако Глен през цялото време е бил „приятел“ на „Златният зъб“, как изобщо се е озовал в дранголника? Поел е удара, вместо някой друг, някой от по-високите нива в йерархията на Зъба? Вкарали са го на топло нарочно — човекът на Зъба под прикритие, стъпка в грандиозен план да имплантират агенти във всички области на обществения живот? До каква степен бяха замесени хората от Зъба в убийството на Глен? Дали Глен не е бил нещо като Руди Блатнойд, дали не бе докоснал — твърде силно, за да остане актът без последствия — някоя акупунктурна точка, неописана от нито една карта на мистериозното тяло на Зъба?

И бяха ли с множествени отговори тези въпроси?

Вече се беше стъмнило и всички бяха гладни, затова се озоваха в „Пластмасовото петаче“ на „Сепулведа“. Стените вътре бяха украсени със сребристи пластмасови репродукции на лицевата страна на американските монети от пет цента, всяка с размерите на гигантска пица. Изкуствен плет, висок малко над метър, много зелен и също пластмасов, разделяше сепаретата на две колони. Екипи от незнайни специалисти по сглобяването на плетове бяха вплели с огромно внимание и напречно, и надлъжно хиляди еднакви имитации на клонки с листенца в почти безкрайна сложна конструкция, за да произведат този забавен по свой си начин храсталак. С времето в него се бяха изгубили какви ли не дребни предмети — щипки за коз и козове, лули за хашиш, монети, ключове от кола, обеци, контактни лещи, пакетчета от пергамент с кокаин и хероин и други. В количество под, да речем, един грам. Беше се случвало клиенти, особено такива на спийд, да прекарат часове, докато кафето им изстива, погълнати от претърсването на плета сантиметър по сантиметър. От време на време късно нощем някое от пластмасовите изображения на стената ги прекъсваше, Томас Джеферсън се обръщаше от ляв профил в анфас, развързваше панделката, която държеше косата му стегната отзад, разтърсваше глава, докато около нея не се образуваше пълноцветен червенокос нечовешки ореол, и заговаряше на избрани друсалки, като най-често цитираше Декларацията за независимост или Закона за правата, което беше особено полезно, тъй като немалко правни защити се фокусираха върху проблеми, свързани предимно с обиск и конфискация. Тази вечер той изчака Тарик и Кланси да отскочат до тоалетната, след което се обърна бързо към Док и му каза:

— И така! Значи, Златният зъб не само търгува с Робството, но и се опитва да пласира оръдията на Освобождението.

— Ей… ама ти като един от бащите основатели не се ли плашиш малко от тия приказки за черен апокалипсис?

— Дървото на Свободата трябва да бъде поливано от време на време с кръвта на патриоти и тирани — отговори Джеферсън. — Тя е естествена Тор за него.

— Добре, а какво правим, когато патриотите и тираните се окажат едни и същи хора? — попита Док. — Например президентът ни сега…

— Стига да кървят — обясни Джеферсън, — няма проблем. А ти, междувременно, какво ще правиш с информацията, която току-що получи от господин Калил?

— Ми да видим какъв избор имам. Да отида във ФБР и да издам Тарик и БУМБАМ. Пак при федералните, ама да им кажа за Златния зъб, като преди това дам на Тарик достатъчно ранно предупреждение, за да може да си спаси задника. Да кажа всичко на Бигфут Бьорнсен и да го оставя да го преразкаже на ПиДиДи-тата или на когото си поиска и да ги остави те да се оправят с кашата. Изпускам ли нещо?

— Усещаш ли я вече общата нишка, Лорънс?

— Че не мога да имам доверие на нито един от тези хора?

— Не забравяй и че сделката с оръжията на Глен така и не се е реализирала. Така че не е нужно да казваш каквото и да е на когото и да било. Това, което трябва да направиш обаче, е… — той млъкна внезапно и обърна опашатата си глава в познатия профил.

— Пак си говориш сам — каза Кланси. — Док, трябва да намериш истинската любов.

Всъщност, помисли си той, достатъчно ще ми е и да се ориентирам в ситуацията. Пръстите му, дарени със собствено съзнание, запълзяха към пластмасовия плет. Може би, ако прекараше достатъчно дълго време и до достатъчно късно през нощта в ровене из него, щеше да попадне на нещо, което да му помогне — отдавна забравена трошичка от живота му, която не е подозирал, че му липсва и която ще се окаже ключът към всичко. Той каза:

— Щастлив съм за теб, Кланси, но какво стана с условието двама наведнъж?

Тя обърна глава и кимна в посока на Тарик, който точно се връщаше при тях.

— Док, с този пич е като с минимум двама наведнъж.

Седемнайсет

Когато се прибра вкъщи, Док завари Скот и Денис в кухнята — проучваха какво има в хладилника, след като току-що бяха влезли през прозореца откъм задната алея, което пък бе станало, след като малко по-рано Денис бе заспал у тях си, както често се случваше, със запален джойнт в устата, само дето този път джойнтът, вместо да падне на гърдите му и да го изгори и събуди поне частично, се търкулнал някъде из чаршафите, където бързо започнал да тлее. След известно време Денис се събудил, станал, отишъл в банята, решил да вземе душ и даже направо тръгнал да го прави. В един момент леглото избухнало в пламъци, които прогорили тавана точно там, където било водното легло на съседа му Чико — за щастие, без Чико да е в него, — и то, понеже било от пластмаса, започнало да се топи от топлината и отприщило близо тон вода през прогорената дупка в тавана, като с това потушило пожара в спалнята на Денис, но и превърнало пода му в нещо като плитък басейн. Денис се върнал от банята и тъй като не намерил обяснение за заварената ситуация и на всичко отгоре объркал вече дошлите пожарникари с полицаи, се втурнал да бяга по алеята към плажната къща на Скот Уф и там се опитал да обясни какво според него се е случило, а именно че става дума за нарочен саботаж, дело на „Бордс“, които не се били отказвали да кроят планове срещу него.

Док намери една цигара „Уайт Ауъл“, почти изпразнена от съдържание с помощта на пинсети, и я напълни с хумболтова синсемила, запали я, вдиша и я развъртя с другите двама.

— Не виждам как може да са били „Бордс“, човече, сериозно — издиша Скот.

— Абе, видях ги — настоя Денис, — точно оня ден, дебнеха ме при алеята.

— Това бяха само басистът и барабанистът — каза Скот, — помотахме се малко заедно. Ще имат безплатен концерт в парка „Уил Роджърс“, кръстили са го Сърфаделичен Фрийк-Ин. И „Бордс“ искат „Биър“ да подгряват?

— Жестоко — каза Док, — поздравления.

— Да — добави Денис, — жалко само, че са абсолютното зло.

— Е, може би това важи за звукозаписната компания, с която са сключили договор — съгласи се Скот, — но…

— Дори Док ги смята за зомбита.

— Това може и да е така — отвърна Док, — но не трябва вечно да виним зомбитата за положението им, щото не е като гимназиите да са пълни с кариерни консултанти, които току питат: „Ей, хлапе, обмислял ли си някога възможностите за професионално развитие сред неживите…“

— Моят ми каза, че трябва да се захвана с недвижими имоти — каза Скот, — като мама.

— Но майка ти не е зомби — отбеляза Денис.

— Факт, но трябва да видиш някои от колегите й брокери…

— Ти затова я преглеждай от време на време за следи от ухапвания — посъветва го Док, — защото така се предава.

— Някой от вас може ли да обясни защо им викат „недвижими“ имоти? — зачуди се Денис, който свиваше нов джойнт.

— Ей, Док — спомни си Скот, — пак го видях оня Кой, дето свиреше с „Бордс“ и уж беше мъртъв, ама нещо напоследък не е.

Док бе достатъчно ненадран, че да попита:

— Къде?

— В Хермоса, редеше се на опашка пред „Лайтхаус“.

Което пусна Док обратно в Канала на спомените, когато той и Шаста тъкмо бяха започнали да ходят и прекарваха вечерите си пред „Лайтхаус Кафе“, защото мястото не беше по джоба на нито един от двамата, и слушаха носещия се отвътре джаз, докато ядяха хотдог от всеизвестната будка на Джюси Джеймс зад ъгъла, на чиято табела имаше гигантски хотдог с лице, ръце и крака, с каубойска шапка и дрехи, който стреляше с два револвера и като цяло изглеждаше на кеф. В неделите винаги имаше джем сесии. Студийни музиканти пристигаха с коли, купени с първите големи чекове, които в идните години щяха да бъдат изкупувани обратно от паркинги за конфискувани автомобили, изтегляни от кални свлачища, спасявани от грабежите, извършвани от бракоразводни адвокати, ремонтирани при повреда само с автентични части с надеждата за препродажби, които никога няма да се случат, все фантазии от ерата на новородените копнежи, моргани от шоурума в Уестууд с гюруци с кожени ремъци, кобра 289-ки и бонвили от 62-ра, а и онова свръхестествено десото, в което Джеймс Стюарт преследва Ким Новак по криволичещите пътища на любовта в „Шемет“ (1958).

Горе в Охай Док и Кой се бяха разделили при странни обстоятелства. Кой се бе изпарил внезапно в нощта, полуядосан, полуотчаян от полуобещанието на Док, че ще потърси начин да го освободи от контраподривните сили, които го контролират. С изключение на бързия преглед на полицейското досие на Кой, осигурено му от Бигфут, Док не бе напреднал кой знае колко по въпроса и май изпитваше вина от факта, тъй като технически работата по случая беше и работа, възложена му от Хоуп.

Затова реши да се разходи по Пиър Авеню. Палмовите дървета по „Странд“ хвърляха сенки в мъглата, натежала от обичайната си химическа миризма, табелата на Джюси Джеймс светеше радостно и неясно в неопределената далечина, а пред „Лайтхаус“, разбира се, чакаше Кой, наредил се на оръфана опашка от хипстъри, които клатеха глави на днешната музика — Бъд Шанк и някаква ритъм секция.

Док изчака паузата между сетовете и каза здрасти, очаквайки поредния номер на Невидимия, но в този конкретен момент другият изглеждаше като моряк на свобода, готов да се отдаде на мига, преди отново да бъде хванат от оковите на някаква служба.

— Взех си почивен ден. — Той погледна към светлината над океана. — Но май ще взема да дезертирам.

— Ако имаш нужда някой да те метне до Топанга, кажи. Стига да не се налага да влизам вътре, на линия съм.

— О, там ситуацията се оправи. Сега всичко е наред.

— „Драк е част от бандата“[90]?

— Сериозно. Мацките са отговорни. Никоя вече не можеше да издържа и затова събраха пари и наеха екзорсист. Някакъв будистки свещеник от Храма в центъра. Дойде един ден, свърши си работата и сега „Бордс“ и къщата са официално дезомбирани. Сключиха с него договор за поддръжка, за да извършва редовни психични проверки на периметъра.

— А някой от групата, такова, позна ли те на мига след това?

Той сви рамене.

— Може би. Вече нямам толкова значение, колкото преди.

Когато стигнаха до колата, мъглата бе станала още по-гъста. Док и Кой влязоха, Док включи чистачките, за да направят няколко цикъла, и после поеха нагоре по Пиър Авеню.

— Нещо против да те измуфтя за една цигара? — попита Кой. Док му подаде пакета от таблото, натисна запалката и зави наляво към магистрала „Пасифик Коуст“. — Хей, какво е това копче тука?

— Ъъ, по-добре недей, това е… — потопиха се в разтърсващите костите кънтежи на Interstellar Overdrive на Пинк Флойд. Док намери копчето за звука. — … това е от Вибрасоника. Заема половината багажник, но когато ти трябва, върши работа перфектно.

Докато минаваха под пистата на летището, музиката изчезна за минутка и Док каза:

— Значи, викаш, „Бордс“ вече не са толкова зли?

— Само малко объркани от време на време. Ама има ли група, която да не е?

— Пак ли свириш с тях?

— Работя по въпроса. — Док знаеше, че това не е всичко. — Да ти кажа ли, винаги съм имал нужда да знам, че на някого му пука. Когато от Бдителна Калифорния ми се обадиха, беше сякаш някой ме е наблюдавал през цялото време, решил е, че ме иска, видял е нещо в мен, което аз не подозирам, че притежавам… „Дарба — казали му — да се въплъщаваш в различни самоличности, да проникваш, да помниш, да докладваш.“ „Шпионин — превел си Кой. — Доносник, невестулка.“ „Изключително добре платен актьор — отвърнали те, — без групита, папараци или невежи зрители, които да те притесняват.“

Но това значело да откаже хероина или най-малкото да скъса с досегашните си навици по отношение на приемането му. Разказали му истории за наркомани, които били овладели зависимостите си. Описали му нещо, наречено „по-високата дисциплина“, била по-взискателна от религиозната, спортната или военната дисциплина заради бездната, на ръба на която стоиш във всеки един момент от всеки един ден. Завели Кой на среща с няколко от тези трансцендентални друсалки и той бил удивен от тяхната енергия, от цвета им, от живата им походка, от способния им на чудновати импровизации ум. Ако Кой се справел, както се очаквало от него или още по-добре, щял да получи бонус — перкодан, или ролсройсът на опиатите, за цяла една година.

Разбира се, това значело да напусне Хоуп и Аметист завинаги. Но никой вкъщи, не спирал да си повтаря той, отдавна не е щастлив, а пък Бдителните му обещали да изпратят на Хоуп анонимно еднократно плащане, и то така, че тя да си мисли, че е от Кой. Щяло обаче да бъде представено и като нещо, оставено им от него като завещание, защото, за да може да свърши конкретно възложената му задача, той трябвало да приеме една или повече нови идентичности, а старата — тази на Кой Харлинджън, трябвало да престане да съществува. „Да инсценирам смъртта си? О, не знам, човече, в смисъл, това е много, много лоша карма. Не знам дали бих искал да, както пеят «Литъл Антъни & Дъ Импириълс», «изкушавам пръста на съдбата», разбирате ли?“ „Защо го мислиш това нещо като смърт? Защо не го мислиш като прераждане? Всеки жадува за нов, различен живот. А на теб възможността за такъв ти е дадена. Освен това ще се забавляваш, ще изложиш задника си на такива рискове, каквито никой в света на хероиновата зависимост не е виждал, а и заплащането е много, много по-добро от минималното за актьорска работа, ако някога си работил като актьор на минимално заплащане, де.“ „Може ли да получа нови зъби?“ „Фалшиви зъби? Може да се уреди.“

Било също така уредено, уверили го те, и дилърът на Кой, Ел Драно, да достави особено смъртоносен, суров и чист хероин, който после да бъде открит на мястото на свръхдозата. Посъветвали Кой да си бие достатъчно количество, за да е убедителен в спешното, но и толкова, че да не умре.

— Това определено не беше любимата ми част от историята — призна Кой на Док. — Само си казвах, гледай да не прецакаш всичко и този път, мисли, и разбира се, не го направих. Почти станах пътник.

— Откъде дилърът ти беше взел хероина? — попита Док, сякаш беше формалност.

— От някакви големи риби, които го внасят директно… не от обичайните източници, с които работи Ел Драно. Не знам кои са, но въпреки че той беше просто посредник, те го бяха наплашили до смърт — за нищо на света не трябвало да позволява някой да разбере, че те са източника на наркотика. Само му повтаряли: „Думичка да не си казал“. Мълчание, това била темата им. Та затова, когато оня ден изплува посинял в канала, нямаше как да не се замисля, нали разбираш?

— Но може да е било всичко — каза Док, — той си имаше богато минало все пак.

— Може.

После, както други преобразувани души преди него, и Кой вложил известно трудно изживяно време в програмата за лечение на зависимостта от хероин на „Хрискилодон“, в сравнение с която посещенията в Кабинета за поддръжка на усмивката на доктора по дентална медицина Руди Блатнойд му се стрували като истинска ваканция. Новите зъби значели и нов мундщук, и това също изисквало време за свикване, но една вечер най-накрая се озовал в кабинка в тоалетна на лосанджелиското летище със задачата да подаде под преградната стена написани на тоалетна хартия компрометиращи бележки на щатски законодател с тайни сексуални копнежи, когото Бдителните искали да включат, както се изразили, „в отбора“. След този случай, който той приел за прослушване, задачите постепенно станали по-тежки — подготовката за тях понякога изисквала четене на Херберт Маркузе и Председателя Мао и осмисляне на въпросите, които то повдигало, плюс ежедневни тренировки в доджо в Уитиър, уроци по диалект в покрайнините на Холивуд, курсове по неуловимо шофиране в Чатсуърт.

На Кой не му отнело много, за да осъзнае, че патриотите, които го командват, са на свой ред под командата на сили от друго ниво и че тези сили смятат за съвсем редно да съсипват живота на онези, които не са толкова добри и умни, колкото са те, или с други думи — всички останали. Кой научил, че му сложили етикета „склонна към пристрастяване личност“ и били убедени, че веднъж отдал се на доносничество в полза на страната си, после ще му е трудно да се откаже от този начин на живот, като от хероина, ако не и по-трудно. Почнали да го пращат из всякакви кампуси — на университети, колежи, гимназии, — където бавно научавал тънкостите на внедряването в антивоенни, антинаборни и антикапиталистически групи от всякакъв вид. През първите месеци бил толкова зает, че нямал време да мисли какво точно е извършил, както и дали в тази работа има бъдеще. Една вечер бил в Уестууд и следял елементи от група в Калифорнийския университет, наречена Опиумни революционери и герили (ОРИГ), когато забелязал едно момиченце на възрастта на Аметист, останало без дъх от вълнение пред осветената витрина на книжарница, което викало майка си да отиде при него и да види нещо.

— Книги, мамо! Книги!

Кой се заковал на място, а набелязаните за следене продължили с плановете си за вечерта. За първи път, откакто започнал да работи за Бдителните, се замислял за семейството, което бил изоставил заради нещо уж по-важно.

В онзи конкретен момент всичко му станало ясно — кармичната грешка с инсценираната смърт, вероятността хората, на които помага, да обмислят по-дълбоки възможности, включително реална смърт, — но най-ясно от всичко му било колко много му липсват Хоуп и Аметист: много, отчайващо много повече, отколкото предполагал. Останал без сили, съчувствие и подкрепа, Кой изведнъж — и вече прекалено късно — поискал стария си живот обратно.

— И това е горе-долу по същото време, когато ме помоли да проверя какво става с тях?

— Да, толкова бях отчаян.

— Тук е, нали?

Док спря на банкета до площадката пред „Бордс“.

— Едно нещо само.

— Опа.

— За първото предложение за работа от Бдителна Калифорния кой ти се обади?

Кой погледна Док така, сякаш го виждаше за първи път.

— Когато започнах да шпионирам, доста се чудех защо хората задават въпросите, които задават. После започна да ми прави впечатление колко често всъщност те вече знаят отговорите, но искат да ги чуят изречени от чужд глас, в смисъл някой извън главата им, разбираш, нали?

— Разбирам.

— Най-добре поговори с Шаста Фей, да ти кажа.

Докато караше обратно по крайбрежния път, Док успя да се вкара в пълнометражен параноичен филм за Шаста и за това как тя сигурно се е друсала през цялото време, докато са били заедно с Док, а може би още отпреди да се запознаят; отдадена наркоманка, която използва всяка възможност да се измъкне в прохладната нощ и да отиде някъде, където ще се грижат за спринцовката й, за да не й се налага да я крие от Док… само и само да се върне за малко в задругата на друсалките, да си почине от безнадеждния нещастник от кредиторския клас, с когото и без това вече е решила да се раздели, и т.н. Отне му почти целия път до Гордита, за да си спомни, че за пореден път той е задникът. След като се прибра, оформи косата си в нещо поне отчасти готино, излезе отново и пое по еспланадата към Ел Порто, старият му, по-мъдър аз се бе завърнал, беден на оптимизъм и готов да играе ролята на шарана за пореден път. Нормално.

Сърфмагазинът долу беше затворил рано, но прозорците на Светеца светеха и Док чукна само два-три пъти, преди Шаста да отвори вратата и да му се усмихне, още не казала здрасти, влизай. Беше с голи крака, облечена само в някаква мексиканска риза, бледолилава и с бродерия, косата й беше увита в кърпа, ухаеше като току-що излязла от банята. Той знаеше, че бе имало причина да се влюби в нея, но непрекъснато забравяше каква е, сега обаче, когато почти успя да си я спомни, му се наложи да се хване умствено за главата и хубаво да разтърси мозъка си, преди да е сигурен, че няма да каже нещо необмислено.

Шаста го запозна с кучето си Милдред и се оттегли за известно време в кухнята. Флип бе покрил голяма част от една от стените в дневната с увеличена снимка на гигантската чудовищна вълна при Макаха от миналата зима, в която, като поклонник, свил се в дланта на Бог, се виждаше дребната, но на мига разпознаваема фигурка на Грег Нол.

Шаста дойде с пакет бири „Куурс“ от хладилника.

— Знаеш ли, че Мики се е върнал? — каза тя.

— Чух слуховете, да.

— О, прибрал си се е вкъщи, да, обратно при Слоун и децата, и какво? Се ла ви.

— Ке сера сера.

— Именно.

— Виждала ли си го?

— Колко вероятно е това според тебе? В последно време съм само срам за хората.

— Факт, но може би, ако си пипнеш малко косата…

— Тъпак. — Тя вдигна ръка, разви кърпата и го замери с нея, после разтърси коса не би казал яростно, но в очите й блесна онзи поглед, който той си спомняше добре или поне си мислеше, че помни. — Така как е?

Той наклони глава, сякаш му бе задала сериозен въпрос.

— По-тъмна е от преди.

— Върнах се към мръснорусите си дни. Мики я харесваше почти платинена, даже плащаше на специален фризьор на Родео Драйв да ме боядисва. — И Док ясно видя как тя и Пени се засичат в един и същ салон и как той е поне една от общите им теми за разговор. — Говори се, че имаш някакъв фетиш към мацките на Менсън?

— Д… ами, „фетиш“, то зависи от това какво… Сигурна ли си, че наистина искаш да направиш това?

Тя бе разкопчала ризата си и сега, без да откъсва очи от неговите, започна бавно да разтрива зърната си. Милдред вдигна очи от краткотрайно любопитство, после, клатейки глава наляво и надясно, слезе от дивана и излезе от стаята.

— Послушни, разгонени малки тийнейджърки с промити мозъци — продължи Шаста, — които правят точно това, което искаш, и то преди дори да си осъзнал, че го искаш. Не е нужно да изричаш и една думичка дори, те схващат всичко благодарение на своята свръхсетивност. Твоят тип мацки, Док, твоята мръсна страна.

— Ей. Ти ли ми крадеш списанията?

Тя се освободи от ризата си и коленичи, запълзя бавно към Док, който седеше с ерекция и недокоснато кенче бира, и все така на колене, свали внимателно сандалите му и дари всеки от босите му крака с целувка.

— Сега — прошепна тя — как ли би постъпил Чарли?

Вероятно не като Док, а именно, да намери половин джойнт в джоба на ризата си и да го запали. Защото той направи точно това.

— Искаш ли?

Тя вдигна глава и той поднесе джойнта към устните й, за да си дръпне. Пушиха мълчаливо, докато на Док не му се наложи да хване последното останало количество с щипката, която си носеше.

— Виж, съжалявам за Мики, но…

— Мики — тя изгледа дълго Док. — Мики можеше да ви научи на много неща всички вас, плажни нехранимайковци, да ви даде някой и друг урок. Такъв властен мъж. Понякога ме караше да се чувствам почти невидима. Бърз, брутален, крайно невнимателен любовник, животно, с една дума, но на Слоун това й харесваше, както и на Луз… то си им личеше, на всяка от нас ни личеше. Толкова хубаво е някой да те накара да се чувстваш невидима…

— Аха, а и пичовете умират да чуват такива приказки.

— … водеше ме на обяд в Бевърли Хилс, увил силната си ръка около моята, повеждаше ме от ослепително ярките улици към места, където е тъмно и хладно и където не можеш да подушиш храна дори и да искаш, само алкохол — и там всички пиеха, заели всички столове около масите в зала с неопределими размери, и всички познаваха Мики, и искаха, някои от тях страшно искаха да бъдат Мики… А аз все едно бях отведена там на каишка. Обличаше ме винаги в съвсем къси минирокли, забраняваше ми да нося бельо, предлагаше ме на всеки, който искаше да зяпа. Или пипа. Случвало се е и да ме дава на приятелите си. И аз да трябва да правя каквото пожелаят те…

— Защо ми го разказваш това?

— О, съжалявам, Док, разстроих ли те, искаш ли да спра? — вече се беше излегнала в скута му, бе пъхнала ръце под себе си и си играеше с котето, задникът й бе неустоимо вирнат, намеренията й, дори за Док, пределно ясни. — Ако моята приятелка ме бе напуснала, за да е курвата на каишка на някакъв мръсник предприемач, щях да съм така гневна, че нямаше да знам какво да правя. Не, не ми вярвай, щях да знам. Ако невярната малка кучка се е излегнала на скута ми така… — повече не успя да каже. Док успя да й удари не повече от половин дузина искрени плесника, преди неуморимите й ръце да изпразнят и двама им. — Нещастник! — изкрещя тя, не, предположи Док, на него. — Копеле…

Чак по-късно се сети да я огледа за зомби симптоматика, в случай че там, където бе отишла, я бяха обработили като Мики, но му се видя същата стара Шаста. Разбира се, възможността да е сключила сделка, за да избегне съдбата на Мики, оставаше и това повдигаше въпроса коя е другата страна от сделката и каква е сумата. Преди да успее да я попита, тя бе започнала да говори съвсем тихо и той наостри слух.

— Казах ти, че съм заминала на север по семейни работи, обаче истината е, че двама примати ме намериха и отведоха в Сан Педро, където ме качиха на една лодка. И така и не разбрах какви точно са били плановете им, защото, когато стигнахме до Мауи, вече бях намерила начин да се измъкна.

— Някой помощник-капитан, който е и ценител на хубавите задници.

— Всъщност главният готвач. После в Пукалани попаднах на Флип, който пътуваше на автостоп. Той ми даде ключовете от къщата си и ме помоли да я наглеждам. Защо ме гледаш така странно?

— Горе-долу по същото време Вехи Феърфийлд ми даде ЛСД и по време на трипа те видях на същата онази лодка, „Златният зъб“. Аз бях някъде при вятъра, не знам къде, опитвах се да стигна до палубата, следвах лодката отблизо… сега ти ме гледаш странно.

— Знаех си! Усетих нещо тогава и не можех да си избия от главата мисълта, че си ти. Беше толкова плашещо.

— Значи, със сигурност съм бил аз.

— Не, в смисъл чувствах се… обладана. Затова и ти пратих картичка от първия остров, на който спряхме.

— Духът водач на Вехи каза, че не си на лодката по своя воля, но че всичко ще бъде наред.

— Чудя се дали е знаел, че всички на борда са въоръжени. Охрана, екипаж, пътници.

Не попитала защо в прав текст, но Порфирио, главният готвач, й обяснил с радост:

„Пирати“.

„Моля?“ — учудила се тя.

„Товарът, който носим, сеньорита, е желан от мнозина, особено в Третия свят.“

„Мислиш ли, че ще мога да взема нещо за самозащита от арсенала на кораба, за всеки случай?“

„Вие сте пътник. Ще ви защитим.“

„Сигурен ли си, че съм това, а не просто още един желан от мнозина товар?“

„Това сега е флиртуване, нали?“

— Така, така — каза Док след известно време. — И ти к’во каза?

— Казах:

„О, Порфирио, надявам се, че не планират да ме продадат на някоя ужасна банда китайски перверзници комунисти, които да правят всякакъв род ужасни китайски работи с мен…“

Док изнамери малко от тайландската трева на Фриц и запали.

— Така — след като й даде да си дръпне, — и к’во вика Порфирио?

„Позволете ми пръв да сторя тези работи с вас, сеньорита, и с ваше позволение, разбира се, за да можете най-малкото да имате идея какво да очаквате.“

— А-ха.

— Е, нали ги знаеш корабите, пълни са с въжета, вериги, макари, куки, какво ли не…

— Окей, това е… давай го този сладък зачервен задник тука.

— Но… Док… какво толкова казах? — Тя коленичи на дивана, положи лице на възглавничката и се остави в ръцете му.

— Трябва ти една татуировка точно тука. С надпис „лошо, лошо момиче“. Какво ще кажеш, а?

Тя извърна глава към него, погледна го с червени, полуотворени очи.

— Мислех, че ще предложиш нещо от сорта на лист марихуана…

— Хмм. Дали да не…

— Не…

— Какъв тип китайска комунистическа секс робиня си? Искаш ли да си… извиеш гърба ей така… да, прекрасно, точно така…

Започнаха да се чукат и пак свършиха бързо. Малко след това тя каза:

— Това не значи, че отново сме заедно.

— Не, естествено, че не. Но може ли да ти кажа нещо.

— Давай.

— Не ти бях ядосан, никога не съм ти се ядосвал, Шаста, за случилото се между нас, никога не съм се чувствал като наранената страна или нещо подобно. Даже за известно време, докато Мики наистина мязаше на нормален, преобразил се във фрийк, бях склонен да проявя разбиране към човека. А и ти вярвах, че е искрен.

— Проблемът е — изрече го с известна тъга, — че и аз мислех така.

— И ако някой ще си отмъщава на някого…

— О — каза Шаста. — О. Хубаво. Нека помисля по този въпрос.

Тя отиде в кухнята, донесе оттам кутия „Фрут Луупс“, пуснаха телевизора и захрупаха един до друг сухата зърнена закуска, загледани в мача на „Никс“ срещу „Лейкърс“ — също както преди, бе на ръба да каже Док, само дето не беше преди, ами сега, и той знаеше много по-малко, отколкото тогава.

— Не го ли гледаш с включен звук?

— Неее, скърцането на кецовете ме побърква.

След края на първото полувреме тя погледна към него и каза:

— Нещо те мъчи.

— Кой Харлинджън. Срещнах го случайно в Хермоса.

— Значи, наистина не е умрял от свръхдоза, както твърдят всички.

— Не е, даже е в много по-добро състояние — чист е.

— Радвам се да го чуя. Дълго да се носи на вълната.

— Но се е оплел в нещо, от което иска да се освободи. Работи като доносник за ПУЛА, а и го видях по телевизора на някакъв митинг под надслов „Фашизъм в името на свободата“, където се преструваше, че крещи гневно на Никсън, но всъщност се оказа, че е там под прикритие като човек на отряд на име Бдителна Калифорния.

— Това — промърмори Шаста, — боя се, е по моя вина, щото аз свързах Кой с Бърк Стоджър, а пък Бърк го е завел при Бдителните.

Нямала никакво извинение, продължи тя, било в особено кофти период за всички в Холивуд, точно след Шарън Тейт. Твърде малко момичета от популацията на обещаващите старлетки осъзнавали, че на правилните черти и ниската телесна маса в крайна сметка не може да се разчита, ако целта ти е да получиш нещо, което наистина има значение. Шокът от убийствата на Сиело Драйв бил доста силен за обикновените хора, но ефектът върху Шаста и приятелките й бил направо парализиращ. Оказало се, че може да си най-сладкото момиче в бранша, да умееш да управляваш финансите си, да внимаваш с наркотиците, да знаеш доколко да се доверяваш на хората в този град — съвсем малко, с други думи, — да си мила с всички — асистент оператори, сценични работници, дори сценаристи и хора, които по принцип не е нужно да удостояваш и с едно „здрасти“, и след толкова много усилия пак да бъдеш убита по особено жесток начин. Похотливите погледи, на които отдавна си се научила да не обръщаш внимание, започнали да те карат да търсиш онзи особен блясък в очите на влечугото, който да те изстреля зад двойно и тройно залостената врата на стаята ти, осветена само от екрана на телевизора, където да изкараш на заварената в хладилника храна, докато събереш смелост да излезеш отново навън.

— Горе-долу тогава срещнах Бърк Стоджър. Бяхме съседи и извеждахме кучетата си на разходка всяка сутрин по едно и също време, имах представа кой е, но не бях гледала нито един от филмите му, докато една вечер нещо не можах да заспя, започнах да превключвам каналите и попаднах на „Четиресет и пет калибрено изпращане“. Обикновено не си падам по такива филми, но в този имаше нещо…

— Напълно те разбирам! — извика Док. — Този филм ме формира като личност. Човече, винаги съм искал да бъда като частния детектив, който играе Бърк Стоджър.

— Мислех, че си искал да бъдеш като Джон Гарфилд.

— Ами, да, то така и стана, но знаеш ли какво, Джон Гарфилд се появява анонимно в същия този филм — помниш ли сцената с погребението, където Бърк уж дискретно опипва вдовицата до гроба и използва един чадър за параван? Ами, ако се вгледаш по-отблизо, в посока отвъд лявата й цица, което е и лявата страна на екрана, ще го видиш, не е съвсем на фокус, но е там до едно дърво, Джон Гарфилд в гангстерски костюм на райета и с шапка на главата. По онова време вече е бил в черния списък и сигурно си е казал, парите са си пари.

— Бърк е имал същия проблем, но рече, че е намерил друго решение.

— Предполагам такова, което не го е довело до фатален сърдечен удар… Опа, извинявай, това беше злобно.

За удивление на мнозина в бранша, Бърк се оставил да попадне в прегръдката на същите онези фанатични ловци на всичко червено, които някога го били принудили да напусне страната. Свидетелствал пред подкомитети, дарил лодката си в името на контраподривни каузи и така отново се върнал на работа във филми за ФБР със скромен бюджет от рода на „Бях червен наркоман“ и „Квичи, Пинко, квичи!“, късметлийски период, който продължил, докато антикомунистическите теми пълнели седалките в киносалоните със задници. Когато Шаста го срещнала, Бърк бил полупенсиониран актьор, на когото му стигало да направи един кръг от осем дупки в голф клуба „Уилшър“ (или девет, когато успявал да намери член, който е наполовина евреин) и да кисне в „Мусо & Франк“ на приказки за шоубизнеса с други стари кучета или поне с процента представители на индустрията, които не минавали с погнусена физиономия от другата страна на улицата, а понякога и на магистралата, само и само да избегнат срещата с него.

Бърк знаел една задна алея, която водела към игрището за голф, и на двамата с Шаста им станало навик да минават по нея по време на сутрешната си разходка. За Шаста често това била най-хубавата част от деня — суетенето покрай ранните доставки, почистването на дворове и басейни, миенето на паважа, спокойствие, хлад, аромат на пустиня след дъжд, на екзотични градински цветя, изобилие от сенки, които да те подслонят за малко, преди празното небе на деня да е набрало сила.

Гледах ви в онзи епизод на „Семейство Брейди“ — казала му една сутрин.

„Точно четох сценария за още един, сега чакам да разбера дали ще участвам и в него, Джан се сдобива с перука.“

Бърк намерил почти неизиграна топка в тревата, вдигнал я и я пъхнал в джоба си.

„Каква перука?“

„Брюнетка, мисля. Май й писва да бъде блондинка.“

„Много добре я разбирам. И все пак не е същото като да си смениш политическите възгледи.“

Стреснала се, че е била прекалено пряма, но той се почесал драматично по главата и се престорил, че мисли.

„Разбира се, имам съмнения, колебания, притеснения, будувам нощем с тях, като всеки старец. Но в замяна получих добро отношение. Понякога още излизам с лодката, понякога се намира и работа. — Въпреки лекото и изпълнено с надежда утро, наперената сламена шапка и светлите ленени панталони в гласа му се прокраднала натежалата от тъга нотка на актьор ветеран. — Между другото, благодаря, че не спомена и Виетнам. Почнем ли я тази тема, наистина ще си промениш мнението за мен в лоша посока.“

„Точно сега тази тема ми е някак далечна.“

„Нямаш някое гадже, което да крещи из улиците «Смърт на свинете», да хвърля гранати или каквото там правят?“

Тя поклатила глава с усмивка.

„Да ги оставим политическите типове, кажи, колко според тебе са подходящите за гаджета мъже, на които попадам в бранша?“

„Колкото и каквито са били винаги, нещата никога не се променят, хлапе. Единственото различно нещо днес са наркотиците. Накъдето и да погледна, виждам прекрасни, обещаващи и млади хора, които или се съсипват, или направо си отиват от този свят.“

Това, естествено, я накарало да се замисли за Кой. Той не бил, а и не би могъл да бъде, любовта на живота й, но тя имала достатъчно добър музикален слух, за да уважава избора му на начин на живот, ако неговото можело да бъде наречено живот. Но бил добър приятел, не давал признаци на задник и въпреки че през голяма част от времето бил на хероин, нито веднъж не я погледнал по онзи зловещ, менсънски начин. Със сигурност заслужавал почивка от тежкия си живот.

„Има един саксофонист, за когото се тревожа много — рекла, след което разказала на Бърк повече, отколкото й се искало да споделя, за историята на Кой с хероина. — Не може да си позволи да се запише в някоя програма, но има голяма нужда от такава. Само това ще го спаси.“

Бърк вървял мълчаливо под слънцето. Кучетата дотичали при тях и Адисън, Бърковото, му отправило поглед с една вдигната вежда.

„Видя ли го това? Това е от седене пред телевизора и зяпане на филми с Джордж Сандърс. Не, не… «Прекалено нисък си за този жест»[91]… Но сега, като се замисля, сещам се за една програма, казват, че наистина помага. Разбира се, нямам идея дали изобщо е подходяща за приятеля ти.“

Следващия път, когато говорила с Кой, му дала телефона на Бърк.

— И после Кой просто изчезна. Нищо необичайно — той изчезваше нонстоп, гледаш го, тук е и даже си свири солото, премигваш и си казваш „леле, къде се изпари тоя?“. Но този път мълчанието беше почти доловимо за слуха, нали се сещаш?

— Това ще да е било, когато е отишъл в онова заведение в Охай първия път — каза Док.

— Първия? Колко пъти е бил там?

— Не знам, но имам усещането, че е редовен клиент.

— Значи, може би още се дупчи.

На лицето й се появи нещастно изражение.

— А може и да не се, Шаста. Може да е нещо друго.

— Какво би могло да е?

— Каквато и да е програмата на онези там, тя определено не помага на наркоманите да се върнат към нормалния живот.

— Би трябвало да кажа: „Ами, Кой е голям човек, способен е сам да се грижи за себе си…“. Само дето, Док, той не е способен и точно затова се тревожа. Не само за него, но за жена му и детенцето.

Първия път, когато видяла Кой, той бил с Хоуп и Аметист и се опитвал да спре кола на автостоп на „Сънсет“. Шаста минавала с елдорадото по улицата за пореден път, било й писнало, щяло да й се отрази добре просто някой друг да кара, та затова спряла и ги качила. Имали проблеми с колата, обяснил й Кой, и търсели гараж. Хоуп и Аметист седнали отпред, Кой — отзад. Бебето, бедната душичка, било страшно зачервено и оклюмало. Шаста на мига разпознала мръсната ръка на хероина. Минало й през ума, че родителите на бебето може и да са дошли в Холивуд само за да намерят наркотици, но се въздържала да ги поучава. Към онзи момент вече била от достатъчно дълго време гаджето на Мики Улфман, за да й е ясно, че самата тя не можела да се квалифицира за каквато и да е роля на грандама, че е било въпрос на късмет, на кофти късмет, да стигнат до положението, в което били не само те, но и тя, както и че най-добрият начин да те огрее щастието, независимо за колко кратко, е като помагаш на другите, когато можеш.

— Значи, когато това се случва, ти и Мики вече сте си били… близки? — не се въздържа и попита Док.

— Ама и ти си едно любопитно копеленце, а?

— С други думи, намерихте ли общ език със съпругата на Кой?

— Това беше единственият път, в който я видях. Бяха отседнали някъде в Торънс, Кой почти не се прибираше у тях си. Питаш ме дали тогава му дадох телефонния си номер, не, това се случи няколко дни по-късно на „Ла Бреа“, Кой се редеше на опашка, за да влезе в „Пинк“, видя елдорадото, затича се към него през колите на булеварда, останалото е история. Питаш ме дали сме били гаджета? Дали съм изневерявала на Мики? Що за въпроси.

— Кога съм…

— Виж сега, в случай че не си разбрал, аз никога не съм била най-милото момиче в бранша, нямаше причина да отделям дори половин минута на долен наркоман като Кой, който очевидно се бе запътил към канавката. Той не беше мой благотворителен проект, не сме се боцкали заедно, и освен това, ако само се замислиш за някои от мацките, с които ти движиш…

— Окей. Независимо от намеренията ти, накрая си му спасила живота. И после той е станал доносник на Управлението, агент под прикритие на Бдителна Калифорния, а вероятно и на „Златният зъб“ — групировката, не лодката — и към този момент има три трупа, които може, а може и да не се окажат вписани в неговата кармична сметка.

— Чакай. Да не си мислиш, че Кой… — тя се подпря на единия си лакът и го погледна с червените си очи. — Да не си мислиш, че и аз съм вътре?

Док разтри брадичката си и прекара известно време загледан в нищото.

— Нали знаеш как някои хора твърдят, че интуицията им идва някъде от стомаха? Е, Шаста Фей, моята идва от пишката и сега пишката ми казва…

— Толкова се радвам, че повдигнах въпроса. Ще направя кафе, искаш ли?

— И още как… но все пак, едно нещо ме мъчи…

— Такааа. Да чуем.

— Когато ти казах, че съм видял Кой в Хермоса, не изглеждаше много изненадана.

Мълчанието откъм кухнята се проточи, чуваха се само звуците от приготвянето на кафе. Тя се върна и се спря на прага, едното й бедро бе леко повдигнато, коляното сгънато, красивата, гола Шаста.

— Видях го веднъж в каньона Лоръл, накара ме да се закълна, че няма да кажа на никого. Каза, че ако хората разберат, край с него. Но не навлезе в детайли.

— Май още от тогава някой се е опитвал всячески да опази тази измислена история от разпадане. Не че е успял де, защото тя точно това направи още първия път, в който той се опита да мине с нея. Какво, по дяволите, си е мислил, че ще се случи?

— Нямам идея. Ти какво си мислеше, когато се захвана с частното детективстване?

— Ситуациите са различни.

— О? Мен ако питаш, ти и Кой сте си лика-прилика.

— Мерси. Сега обясни.

— И двамата сте ченгета, които никога не са искали да бъдат ченгета. Бихте предпочели да карате сърф, да пушите, да се чукате, всичко друго, но не и това, което правите. Сигурно сте си въобразявали, че ще преследвате престъпници, а всъщност сега и двамата работите за тях.

— Ауу, човече.

Възможно ли беше наистина да е така? Док все си мислеше, че се бъхти в името на хора, които, когато изобщо можеха да си го позволят, му плащаха с половин доза марихуана или с обещание за дребна услуга, а понякога приемаше от тях и само кратка усмивка, стига да е искрена. Започна да преглежда наум клиентите, платили му в кеш, които помнеше, като започна с Крокър Фенуей и мина през всички шефове на студиа, герои на стоковия пазар от гоу-гоу ерата, емигранти от далечни страни, живеещи от парите, пращани им от близки, които си търсеха нова мацка или дилър на трева… Несъмнено мизерен списък, не много различен, предположи Док, от този със заинтересованите от работата на Кой страни.

— Кофти!

Възможно ли беше Шаста да е права? Док трябва да е изглеждал страшно смазан, защото Шаста отиде при него и го прегърна.

— Съжалявам, малко преиграх. Актрисата в мен не устоя на гръмките изказвания.

— Мислиш ли, че заради това се побърквам в опити да намеря начин да откъсна Кой от онези типове? Въпреки че аз самият не мога да се освободя от моите? Именно защото аз самият не мога…

— Кураж, Камий… още си далече от това да си материал за ПУЛА.

Добър опит. Но идеята не го остави на мира.

По-късно излязоха навън, където из въздуха се носеше лек дъждец, смесен със солените пръски, долетели от прибоя. Шаста пое бавно към плажа през мокрия пясък, вратът й бе леко извит по добре заучен начин, датиращ още от времето, когато към него се бе добавило и изпълненото с чар обръщане на гърба. Док тръгна по следите от босите й крака, вече почти изядени от дъжда и сенките, сякаш бе наивник в търсене на пътя си обратно към минало, което въпреки усилията и на двама им се бе превърнало в сътвореното от самото него бъдеще. Прибоят, видим само от време на време, се разбиваше в духа му, разклащаше разни неща, някои от тях падаха в мрака и изчезваха завинаги, други се приплъзваха към колебливата светлина на вниманието му, независимо от това дали искаше да ги види, или не. Шаста бе улучила право в целта. Майната му на кого — за какво работеше той сега?

Осемнайсет

Колкото повече Док приближаваше центъра на Ел Ей, толкова по-гъст ставаше смогът и от един момент нататък вече не можеше да вижда до края на пресечката. Всички караха с включени фарове и той си спомни, че някъде зад гърба му, на плажа, си течеше поредният класически ден, огрян от калифорнийското слънце. Тъй като отиваше на посещение при Ейдриън Праша, бе решил да не пуши много и затова се изненада сериозно, когато пред очите му внезапно изникна образувание в тъмно металическо сиво и с големината на Гибралтарската скала. Колите продължаваха да си пълзят, никой, изглежда, не виждаше нещото. Той се сети за потъналия континент на Сортилидж, представи си го как се завръща, как излиза на повърхността точно в изгубеното сърце на Ел Ей и се зачуди дали изобщо някой тук би го забелязал, ако наистина се случи. Хората в този град виждаха само онова, което се бяха разбрали помежду си да виждат, вярваха основно на телевизора или на сутрешния вестник, който половината от тях четяха, докато караха по магистралата към работното си място, а мечтата на всички беше да помъдреят, да открият истината, която ще ги освободи. С какво би могла да им помогне Лемурия? Особено като се имаше предвид, че тя е мястото, от което са били прокудени в отдавна забравени времена.

„Ей Пи Файнанс“ беше завряна някъде между южната част на центъра и закърнялата река, родната земя на индианци, скитници и разнородни пиячи на „Миднайт Спешъл“, в дъното на занемарен сбор от нещо като пусти улици, сред парчета стари железопътни релси, скрити от погледа зад тухлена стена и пълзящи сред плевелите към нищото. Отпред и от другата страна на улицата Док видя около половин дузина млади мъже, които не се шляеха, нито злоупотребяваха с разни субстанции, ами стояха неподвижно и стегнато, сякаш чакаха влизането в сила на някаква заповед. Сякаш бяха там само за едно нещо, един-единствен специален акт и само той имаше значение, защото за останалото щеше да се погрижи я Бог, я съдбата, я кармата, я някоя друга сила.

Вътре жената на рецепцията остави у Док впечатлението за прецаканата страна в бракоразводно дело. Прекалено много грим, прическа — дело на човек, който се опитва да спре цигарите, минирокля, която тя умееше да носи точно толкова добре, колкото старлетка — викторианска дреха. Прииска му се да я попита: „Добре ли сте?“, но вместо това помоли да види Ейдриън.

На стената в офиса на Ейдриън висеше картина в рамка на булка и младоженец, снимани преди много време някъде в Европа. Върху бюрото му имаше един полуизяден донът с глазура и хартиена чаша с кафе, а зад тях седеше Ейдриън, безмълвен и облещен. Топлата светлина на смога от центъра се процеждаше през прозореца зад него, светлина, която не би могла да се роди от нито една нормална или истинска зора, подходяща по-скоро за цели или условия, постигнати след споразумение в края на символично договаряне. Трудно би било да разчетеш изражението на когото и да е на такава светлина, а това на Ейдриън Праша — съвсем. Но Док все пак се опита.

Ейдриън имаше къса бяла коса, разделена на път отстрани и разкриваща тънка линия розов скалп. Док подмина косата, фокусира се върху лицето и видя, че то е по-скоро лице на млад мъж, все още не забравило удивлението на юношеството, все още не стигнало — а може би и никога нямаше да стигне — до суровата компетентност, която косата рекламираше. Беше облечен в небесносин костюм от някаква плетена и небрежно намачкана синтетична материя, имаше „Ролекс Челини“, май спрял, което обаче не му пречеше да го поглежда от време на време, за да покаже на посетителите си колко много му губят времето.

— Значи си тук заради Пък? Чакай малко, това са пълни глупости… спомням си те, ти си хлапето от магазина на Фриц в Санта Моника, нали? Веднъж ти заех специалното си издание на бухалката на Карл Ястремски, за да събереш задълженията на един нещастник по детската издръжка, помня, че го сгащи в един „Гейхаунд“, свали го и после отказа да я използваш.

— Аз и тогава се опитах да обясня, че я искам, защото страшно се възхищавам на Яз.

— Няма място в тоя бизнес за такива глупости. Какво става с тебе, още ли преследваш длъжници, или си се отдал на църквата?

— Частен детектив съм.

Док реши, че няма смисъл да го крие.

— Дали са разрешение на теб? — Док кимна, Ейдриън се засмя. — Казвай сега кой те праща. За кого работиш днес?

— Не е срещу заплащане — каза Док. — В личното ми време го работя.

— Грешен отговор. Според тебе с колко още от личното си време разполагаш, хлапе? Той отново погледна спрелия си часовник.

— Точно това щях да питам и аз.

— Момент да им кажа да извикат помощника ми.

През вратата по начин, който намекваше за пълно безразличие по отношение на това дали е отворена, затворена, или заключена, влезе Пък Бийвъртън.

Това нямаше да има щастлив край.

— Как е, Пък?

— Познаваме ли се? Мисля, че не.

— Заприлича ми на един тип, дето срещнах наскоро. Ама съм се объркал.

— Объркал си се — каза Пък. Обърна се към Ейдриън Праша. — Какво да правя с… ъъ — наклони глава в посока на Док.

— Чака ме много натоварен ден — отговори Ейдриън, докато излизаше. — Не знам нищичко за това, което се случва тук.

— Най-накрая сами — каза Док.

— Понякога е добре да имаш кофти памет — посъветва го Пък, после седна на шефския стол на Ейдриън и извади един по-дълъг от обичайното джойнт, който според Док беше свит в хартийка на „И-Зет Уайдър“. Пък запали, дръпна стабилно и подаде цигарата на Док, а той, без да му мисли много, я взе и също си дръпна. Уви, не знаеше, а и да знаеше, вече беше твърде късно, че след като бе прекарал години в съвестно учене в училище за нинджи в Бойл Хайтс, Пък бе овладял до майсторство техниката, известна като „фалшиво дръпване“, благодарение на която можеше да изглежда все едно и той пуши от джойнта на набелязаната жертва, докато Док си мисли, че тревата си е съвсем наред, нищо че в действителност съдържаше достатъчно фенициклидин, че да отреже и слон, каквато несъмнено е била първоначалната идея в „Парк-Дейвис“, когато са измисляли веществото.

„Елесдито те кани да престъпиш прага — обичаше да казва Денис. — Фенициклидинът отваря вратата, бута те през нея, трясва я зад гърба ти и я заключва.“

След известно време Док осъзнава, че върви до себе си по улицата или може би в дълъг коридор.

— Здрасти — казва Док.

— Леле — отговаря Док, — изглеждаш точно като в огледалото!

— Жестоко, защото ти не приличаш на нищо, човече, даже си направо невидим!

И това слага началото на класическо и — ако го нямаше фактора „тревоманска памет“ — незабравимо изтрещяване. Изглежда, съществуват двама Доковци, Видим Док, който приблизително е в рамките на тялото му, и Невидим Док, който е неговото съзнание, и доколкото успява да схване нещата сега, двамата са в нещо като яростна битка, започнала отдавна. Това, което влошава още повече ситуацията, е, че неин фон по необясними причини е музиката на Майк Кърб от „Големият заговор“ (1969), вероятно най-ужасният саундтрак, сполетявал филм в историята на човечеството. За щастие, и двамата Доковци са пътешествали из немалко подобни нетърсени маршрути през годините и така са се сдобили с полезен набор от параноидни умения. И така, въпреки че се е случвало да се хваща на номера на някой шегаджия с нормално изглеждащ спрей за нос, пълен с амил нитрат, или на предложението на розовобуз тийн-ейджър да опита от сладоледа му с цвят от пейот, Док знаеше, че ако не на друго, може да разчита на унижението да преведе него, а и другия Док, невредими през всеки трип, независимо колко гаден е той.

Поне до този момент. Но ето че сега, сякаш от — е, не точно от нищото, но със сигурност от някоя също толкова безмилостна пустиня изникна фигура, висока и скрита в плащ, с огромни и зловещо наострени златни кучешки зъби и светещи очи, които огледаха Док по отблъскващо познат начин.

— Както може би вече си се досетил — прошепна нещото, — аз съм Златният зъб.

— В смисъл, както Джей Едгар Хувър „е“ ФБР-то, така ли?

— Не точно… те са се кръстили на най-ужасния си страх. Аз съм немислимото отмъщение, което търсят, когато някой от тях стане непоносимо непослушен, когато всички други санкции се окажат безсилни.

— Става ли да те питам нещо?

— За доктор Блатнойд. Доктор Блатнойд претърпя фатален инцидент, защото извършваше неодобрени дейности, свързани с разпределението на печалба, и за които неговите сътрудници по разбираеми причини са се направили, че не знаят нищо.

— И ти всъщност… каква беше думата…

— Ухапвам. Впих ги, да — и се усмихна ужасяващо, — във врата му. Да.

— Ъъ. Ами. Мерси, че ми разясни ситуацията, господин Зъб.

— О, наричай ме Златен.

— Яко е изтрещял — каза някой.

— Не съм — възропта Док.

— Ето, това би трябвало да го успокои. — Следващото нещо, което усети, бе как една игла потъва в ръката му, после времето му стигна само за да тръгне да задава резонния въпрос: — Какво, по… — и да го завърши чак когато се събуди, за щастие не много часове по-късно, в някаква стая, завързан с белезници за желязото на институционално легло.

— … дяволите? Или иначе казано, какво имаше в оня джойнт?

— По-добре ли си вече? — Ето го и Пък с физиономия, разкривена от особено зла усмивка. — Нямах идея, че си бил просто социален пушач, можех да си спестя парите и да ти дам само бира.

На Док му беше трудно да следи мисълта му, но схвана, че Пък нарочно го е пратил на кофти трип, за да има основание да каже на някого да му бие успокоително и да го докара тук. Което беше къде? Стори му се, че чува прибоя някъде наблизо… или го усещаше през греди и напречни дъски.

— Пак ли ти, Пък? Как е госпожата?

— Кой ти каза за това?

— Опа. Какво се е случило?

— Парамедиците казаха, че шансовете й са добри, по-добри от твоите в момента.

— Какво си й сторил, Пък?

— Нищо, което самата тя да не е искала. А теб какво, мамка му, те интересува?

— Колко бързо забравят хората. Та нали аз ви събрах, гълъбчета.

— Не се тревожи за нея. Знам как да я третирам. Тебе също. Но все пак има нещо, което смятам, че е редно да знаеш. За Глен е.

— Глен.

— Слушай, Спортело, аз наистина го предупредих точно преди да го очистят.

— Преди да го какво?

— Глен отдавна си беше мишена, умнико. Пичовете от групировката, която уреждаше с оръжия, му имаха по-малко доверие дори от Братята, които пък го бяха вкарали в черния списък като предател на расата си.

— А ти ми казваш всичко това, защото…

— Защото от хората, които познавам, ти си единственият, на когото някога му е пукало за Глен. Двамата с него бяхме повече от колеги, партньори, наръгвали са ме в пандиза заради него, той е лежал в карцера заради мен, а после аз му обърнах гръб и помогнах да му видят сметката. Но му дължах поне телефонното обаждане, нали?

— Предупредил си го? Защо не е избягал, човече?

— Щото това беше първата му нормална работа. „Мой дълг е да защитавам Мики.“ Тъпак. Всъщност вие с Глен сте еднакъв сорт тъпаци.

— Не искам да те прекъсвам, ама къде сме? И кога ще мога да си ходя?

— След като бъдеш неутрализиран като заплаха.

Док направи бърз преглед на ситуацията. Беше в белезници и някой беше взел пистолета му.

— Не съм много сигурен, но вероятността да съм заплаха е около нула процента.

— Ейдриън има работа в града, но скоро ще се върне и тогава и ние ще можем да свършим нашата. Искаш ли цигара? — Той изчака Док да му кимне за „да“. — Жалко… отказах цигарите, ти също трябва да го направиш, задник такъв.

Пък донесе сгъваем стол и го възседна на обратно.

— Нека ти обясня нещо за Ейдриън. Обвиняван е в убийство първа степен безброй пъти и няма нито една присъда. Лихварството му е всъщност дневната работа. Щом затвори, щом получи отчетите, щом черноработниците му се разотидат, откъдето са дошли, и улицата е пуста и тиха отново… тогава Ейдриън започва наистина да работи.

— Той е наемен убиец.

— Винаги е бил. Просто едва преди няколко години го осъзна.

Ейдриън от самото начало разбрал, обясни Пък, че това, което си купуват хората, когато изплащат лихвата, е време. Така че, ако някой не успее да събере пари за нея, единствената справедлива реакция е отново да му вземеш от личното време, една много по-ценна валута, и взетото количество да включва и оставащото му на този свят време. Тежките наранявания не са просто болка, те са отнемане на време. Време, което човек си мисли, че е лично негово, но което прекарва из болници, посещения при лекари, физиотерапия, във вършенето на дейности, които вече гълтат много повече минути, защото движението е по-трудно. Така че не можело да се каже, че Ейдриън не си е преследвал кариерата на убиец още от началото на тази като лихвар.

Един ден, докато обикалял, Ейдриън се отбил при един клиент от отдела за борба с порока на ПУЛА и онзи, докато се опитвал да го баламоса нещо, споменал някакъв порнограф и сводник, обитаващ покрайнините на филмовия бизнес, с интереси в областта на голите барове, агенциите за модели и „специализираните списания“, когото Управлението изгаряло от нетърпение да елиминира. Както се оказало, той също така пазел обемни и подробни папки с информация за секс-кръг някъде в Сакраменто и заплашвал да издаде замесените, ако не му бъде изплатена сума, за която на човек не му трябвало много време, за да разбере, че е немислима, нищо че дори малките обвинения в тази история — независимо дали били подплатени с истина, или не — щели да бъдат достатъчни за рухването на цялата администрация на губернатора Рейгън.

— Губернаторът е набрал скорост сега, бъдещето на Америка му принадлежи, това дело може да се окаже от голяма полза за Американската история, Ейдриън.

Въпреки че Ейдриън вече бил погубил известен брой души, много от които с помощта на „Луисвил Слъгър“[92], нещо в него се спряло и обмислило тихо — и съдбоносно — ситуацията. Вероятно това, че винаги гласувал за републиканците, също е помогнало.

— Ами, само защото съм съвестен американец — казал Ейдриън, — бих искал да предложа услугите си без заплащане и при едно условие: да не стигам никога до затвора.

— Става ли да те обвиняват, но после да те пускат след споразумение още преди делото?

— Идеално, обаче защо ще ме намесвате изобщо, защо просто не спрете на „неизвестен извършител“ и толкова?

— Федерални пари. Сумата, която получаваме, зависи от броя на разрешените за година дела. Има си и формула. Колкото повече извършители разкрием, толкова повече ни дават. — Ейдриън явно добил леко притеснен вид, защото ченгето добавило: — Гарантираме ти — нула последствия за теб по законния или който и да било друг ред.

Макар и по принцип да не му пукало много за ареста и обвиненията, още по-малко пък за адвокатските такси, Ейдриън си казал, че това е цената, която трябвало да плати за онази незаменима, върховна тръпка, която го обземала мигове преди да настъпи моментът на убийството. Цялото нещо било някак секси. Било като при съблазняването.

Уредил отвличането на нарочения човек, закарал го в един празен склад в Комърс и наел двойка професионалисти, чиято специалност били гей садо-мазо практиките.

— Нищо прекалено крайно — казал им Ейдриън, — само му вдигнете настроението и после може да си ходите.

Те изгледали Ейдриън, после огледали клиента, след това се спогледали, свили рамене и следвайки принципа „Всякакви ги има“, се захванали за работа. Когато Ейдриън се разплатил с тях и ги изпратил, дошъл неговият ред.

— Покваряваш невинните — обърнал се той към жертвата, която, покрита със синини и следи от удари с камшик, вече била неутолимо възбудена, — и освен това държиш милиони изроди и нещастници пристрастени към тъпоумния си глад за изрусени путки и гигантски курове, съсипваш семействата им, караш ги да пръскат толкова много пари, че накрая завършват пред моята врата — моята, мамка му, — за да им остане нещо, та да си платят наема. И на фона на всичко това имаш наглостта да тормозиш човек като Роналд Рейгън? Да си мислиш, че си на неговото ниво? Голяма грешка, приятел. Да ти кажа, не ти остава кой знае колко живот, че да направиш по-голяма. Така че, почвай с молитвите, задник нещастен, защото истината ти казвам, дойде времето ти.

Ейдриън бил прекарал уикенда преди това в обикаляне на различни търговски центрове от предградията, където прегледал магазините за материали за ремонт и събрал всички артикули, които сега вкарал в употреба. Не е нужно да казваме, че пенисът на жертвата получил допълнително внимание.

След като приключил, Ейдриън взел обезобразения труп и го закарал до някаква далечна и още незавършена магистрала, там го хвърлил в кофража за бетонна подпорна колона, която още не била излята. После един щедро компенсиран оператор на бетонобъркачка, приятел на приятели на Ейдриън, помогнал да запечатат останките в това, което щяло да се превърне във вертикална гробница, в невидимата статуя на някого, когото властите са пожелали не да почетат, ами да изличат от лицето на Земята. И до ден-днешен за Ейдриън било невъзможно да кара по магистралата, без да се чуди колко от колоните й крият мъртъвци.

— Това придава нов смисъл — отбелязал той весело — на израза „стълб на обществото“.

Освен че направил така, че по-рано същата вечер хората да го видят с жертвата в бар в Западен Холивуд, Ейдриън си осигурил и един тон косвени доказателства. Двамата му асистенти от склада били окуражени да свидетелстват срещу него, а той оставил кръв и отпечатъци навсякъде из мястото, за да могат ченгетата да ги намерят и верни на себе си, да замърсят възможно най-много от намерените реални улики. Въпреки че човекът с бетонобъркачката се бил изпарил незнайно къде, редица продавачи в железарски магазини разпознали Ейдриън като техен клиент, закупил инструменти, които след това били открити в склада, и то изцапани с кръв — вероятно тази на жертвата. Да, обаче няма ли тяло, няма случай. Ейдриън подписал показание, приемливо за федералните досадници, и си тръгнал.

Просто ей така. Чувствал се все едно животът му е направил завой и е тръгнал по нов път. Както щял да открие съвсем скоро, списъкът с пакостници, от които Управлението с радост би се отървало, нямал край, а тайните му ролодекси се напълнили с имената на частни охранители, жадни да влязат в бранша, за които цената, особено на фона на федералните политики на щедро подпомагане на местното правоприлагане, била в повечето случаи съвсем добра.

В следващите месеци, а после и години, Ейдриън работел основно по политически случаи — черни и чикано активисти, антивоенни демонстранти, кампусни бомбаджии и всякакви други жалки левичари, с времето всички станали еднакви в очите му. Предпочитаното оръжие обикновено било от колекцията му бейзболни бухалки, макар че от време на време се навивал да ползва огнестрелно, мистериозно изпарило се от някое друго далечно както във времето, така и в пространството местопрестъпление. Станал редовен посетител на Паркър Сентър, където невинаги знаели името му, но никога не поставяли под въпрос присъствието му. Било като да станеш част от армията. След години, прекарани из затънтени улички и пълни с фалшиви начала на нов живот, Ейдриън най-накрая открил призванието си и разбрал кой е.

Представете си колко бил изненадан, когато един ден мълчаливите му благодетели, момчетата от Полицейското управление на Лос Анджелис, дошли при него с молба да очисти един от тях. Какви били тези работи? Та те много добре знаели, че той е по политическите въпроси.

— Убийство на ченге, не знам, да ви кажа. Няма я, ако мога така да се изразя, магията. Освен ако не пропускам нещо…

— Тази работа — обяснил му контактът — си има кодекс. Трябва да има доверие. Всичко зависи от него, то не подлежи на договаряне.

— А този детектив…

— Да кажем, че е в нарушение.

— Федерален доносник, нещо такова ли?

— Най-добре да не навлизаме в детайли.

В интерес на истината, Ейдриън знаел името на детектива, Винсент Инделикато, понеже същият бил вземал заеми от Ей Пи Еф няколо пъти — не бил проблемен клиент, винаги си плащал вноските и лихвата навреме. Ейдриън знаел и че Пък Бийвъртън отдавна мрази Инделикато и даже е на свобода под гаранция в очакване на присъдата си за някакво дребно прегрешение, в което Инделикато го бил хванал. Нещо, свързано със семенце трева.

Ейдриън се опитал да се настрои на вълните на същото смъртоносно възмущение, което изпитвал към левичарите и порнографите, но така и не успял да усети случая със сърцето си. Затова накрая извикал Пък.

— Виж, опитвам се да те изчистя от тоя безумен арест, Пък, но пичовете не поддават.

— Не се притеснявайте, господин П. — отвърнал Пък. — Просто поредния случай на неподходящото ченге в неподходящия момент. Винсент Инделикато е единственият член на Управлението, когото наистина мразя, и чувствата ни са взаимни, така че не си представям да поддаде.

— Това има ли нещо общо с Ейнар?

— Шибаното ченге не пропуска възможност… спира го, задържа го за нищо… От чиста омраза към хомотата. А Ейнър е толкова невинен, човече, като малко дете е, не вижда как действа това зло, колко систематично е. Копелето Инделикато трябва просто да бъде изправен до стената и застрелян. Жалко, че не можаха да ме задържат за… де да знам, за нещо реално. Може би така щях да си осигуря някакво уважение вътре.

— Като го спомена това, и се сетих… — Ейдриън му разказал за работата си като наемник, за картата за излизане от затвора. — И това, което не ми достига в този случай, е истинското желание. В смисъл този Инделикато, той ми е клиент, пълно лайно е, обаче не значи нищо за мен. Мога да го очистя, и какво от това? Няма я страстта, разбираш ли? Докато някой, който наистина го ненавижда…

— Искате да кажете… че мога аз да го извърша…

— Но да арестуват мен. И ако наистина отидеш на топло по онова нищожно обвинение, пускам слух там, че всъщност ти си убиецът на ченгето, което те е вкарало зад решетките, и така затворническата ти репутация скача като след сериозна доза амфетамини.

Така и станало — Ейдриън поръчал делото, Пък го извършил и в рамките на една идеална правосъдна система и двамата биха били осъдени за убийство първа степен, но човек никога не трябва да подценява готовността на страдаща от дълбока несигурност в себе си сила, каквато е ПУЛА, да ги спаси от това.

— И на всичко отгоре — свърши разказа си Пък, — въпросът с шибаното семе се реши преди още да е стигнал до дело, така че изобщо не се наложи да влизам на топло. Яко, а?

— Един въпрос обаче остава без отговор — каза Док. — Понеже нали просто си приказваме тука. Кой точно е наел Ейдриън?

— На кого му пука? Толкова много ченгета, загуба на време е да питаш.

— Не, не, историята е пленителна, както би се изразил господин Спок, разкажи ми повече.

Но вече и двамата бяха чули паркиращата в гаража кола, звука от затварящи се врати. Не след дълго гласът на Ейдриън, приглушен, но разпознаваем, достигна до тях.

— Пъки… прибрах се…

Пък скочи на крака и Док прочете — твърде късно, както винаги — в изражението на лицето му колко абсолютно опасно побъркано е това Слънчево момче и как винаги е било такова.

— Специално за теб, Док, днес получихме доставка от чист номер четири, недокоснат от пръста на бял човек от момента, в който е потеглил от Златния триъгълник, до момента, в който ще се влее в пулсиращата ти вена, да знаеш, че има и много по-лоши начини да престанеш да фигурираш в списъка на сериозните тръни в очите. Сега отивам да ти донеса една дозичка.

Той забеляза, че Док сведе очи към глезена си и празния кобур там и се усмихна, и на Док му се стори, че и свастиката на главата му премигна.

— Да, ей тука е — той потупа вътрешния джоб на якето си. — Скоро ще ти го върна, не знам обаче дали ще си в състояние да боравиш с него. Стой тука сега.

Вратата се затвори след него, резето щракна.

Има един сравнително прост начин да се освободиш от белезниците, който Док бе усвоил още от най-ранните си редовни срещи с ПУЛА. Отчупена от химикалка метална дръжка щеше да свърши работа, но те му бяха взели химикалката заедно с пистолета. Док обаче гледаше винаги да носи разхвърляни из джобовете на панталоните си и както се надяваше, не биещи на очи, по няколко пластмасови парченца, които бе изрязал от една отдавна изтекла клиентска карта от „Бълок“ на Шаста. Идеята беше да плъзне пластмасовата лентичка в единия белезник, да отключи езичето, но и да покрие зъбците на пластинката, за да не се върне езичето обратно.

Струваше му немалко гърчене, напрягане на мускулите и получелни стойки само за да направи така, че поне едно от парченцата да изпадне от джобовете му, но в края на краищата успя да се освободи от белезниците, стана от скърцащото легло и се огледа. Нямаше кой знае какво за гледане. Вратата беше проектирана така, че да не се отваря отвътре, и не се виждаше нищо, с което да бъде разбита. Издърпа сгъваемия стол под лампата, качи се на него и отвинти крушката. Стаята потъна в мрак. Щом слезе обратно на земята от стола, попадна в плен на някакъв спомен, вероятно останал от слонската дрога, която му бяха дали. Видя познати образи, бяха като духове водачи, дошли да му помогнат, Дагууд и господин Дитърс, Бъгс и Йосемити Сам, Попай и Блуто, всички те се въртяха шеметно в прашни облаци, оцветени в наситенозелено и лилаво, и за секунда и половина той разбра, че принадлежи към единствена по рода си бойна традиция, според която това да се опълчиш на властта, да победиш наемен убиец и да защитиш честта на бившето си гадже е едно и също нещо.

Дочу движение от другата страна на вратата, но не и разговор. Пък можеше да е сам там, а можеше и да не е. Док стисна единия белезник и остави другия да виси, и зачака. Щом Пък отвори достатъчно широко вратата, че да забележи тъмнината вътре, и преди да успее да реагира, Док се нахвърли върху него, започна да го удря по главата със свободния белезник, ритна здраво едното му коляно, за да го свлече на земята, след което скочи върху му, отдаде се на яростта, която, мислеше си, щеше да му осигури баланса, нужен му да се справи със ситуацията, сграбчи главата на Пък и я заудря в мраморния праг, докато кръвта не направи целия под хлъзгав.

Пък бе изпуснал поднос с лъжица, спринцовка и игла, но нищо не се бе счупило.

— Чудесно. Сега ще те почерпя.

Прерови джобовете на Пък, взе си пистолета, някакви ключове и кутия цигари със запалка — гадното копеленце беше излъгало и за това — и ослушвайки се за Ейдриън, внимателно приготви хероина, вкара малко в спринцовката и без да си прави труда да изкарва въздуха от иглата, я заби във врата на Пък там, където си мислеше, че би трябвало да се намира вратната вена, натисна буталото до долу, върза ръцете на Пък с белезници, в случай че се свести, грабна си сандалите и се изнесе в коридора. Който изглеждаше празен. Запали една от затворническите ментолови на Пък, дръпна си предпазливо, защото историята с фенициклидина можеше и да не е приключила, и тръгна в посока на шума на прибоя с надеждата той да го изведе на улицата.

— Пък?

Ейдриън беше в края на коридора, държеше пистолет и Док успя да се наведе точно когато другият вдигна ръката си и стреля. Куршумът рикошира в гигантски виетнамски изпъкнал гонг, който висеше наблизо. Звън, чист и като от камбана, изпълни къщата. Док се озова в просторен вътрешен двор, водещ към стая с кът за разговор и голям прозорец с дръпнати завеси. През цепнатините в тях се промъкваха лъчи късна светлина от океана. Не беше достатъчна, но Док се ориентира. Промъкна се в стаята и се търкулна зад дивана, свали единия си сандал и го хвърли в посока на Ейдриън. Това предизвика изстрел откъм двора. Проблясъкът от дулото освети стаята. Гонгът продължаваше да звънти. Док повече усети, отколкото чу как Ейдриън се промъква към него. Изчака, докато не видя тъмното петно на движещата се сянка, насочи пистолета и стреля, след което веднага се търкулна назад, а фигурата падна като картонче ЛСД в пастта на Времето. Док изчака пет минути, може би десет, докато отнякъде в дългата невидима стая не се разнесе ридание.

— Това ти ли си, Ейдриън?

— Аз съм шибано пушечно месо — заплака Ейдриън. — О, мамка му.

— Уцелих ли те? — попита Док.

— Уцели ме.

— Фатално, надявам се?

— Такова е чувството.

— Как мога да съм сигурен?

— Може би ще го съобщят по новините в единайсет, тъпако.

— Стой там и гледай да не хриптиш, ще се обадя за помощ.

Отиде да потърси телефон. Никой не стреля по него. Набираше спешна помощ, когато дочу шум от движение точно под пода, там, където май се намираше гаражът. Откри някакви стълби и запълзя предпазливо надолу, за да провери какво става.

Зает с разтоварването на двайсеткилограмов пакет от багажника на линкълн континентал, Бигфут Бьорнсен вдигна глава и го изгледа без грам изненада.

— Погрижи ли се за тях? Нещо, с което да…

— Мамка му, ти си ме насадил, Бигфут, какво, нямаш топки, за да го извършиш сам ли?

— Съжалявам. Обаче си имам достатъчно други проблеми с капитана, а и съм те виждал на стрелбището.

— А това нещо там правилно ли се досещам какво е?

Кратка пауза, като при напираща снежна маса на върха на планината, която очаква разрешение да се спусне надолу в лавина. Бигфут сви рамене.

— Ами… само един е. Има и още. Достатъчно за доказателствен материал.

— Аха, а този, който си си избрал, на улицата ще донесе повече дори от стойностите, до които си мислиш, че само ченгетата могат да броят. Бигфут, Бигфут, гледал съм го тоя филм, човече, и доколкото си спомням, главният герой свършва зле.

— Имам дълг.

Вратата на гаража беше отворена. Бигфут занесе пакета до импалата от 65-а, паркирана на площадката отпред, отвори багажника и го метна вътре.

— Човече, готвиш се да откраднеш от „Златният зъб“. Суперизтрещялата групировка, в случай че си забравил, която оная нощ елиминира един от членовете на собствения си управителен съвет в Бел Еър!

— Това е така само според твоята налудна система от вярвания, разбира се. Тези дни в Отдела сме се фокусирали главно върху списъка „Гневни съпрузи“, който, да ти кажа, е доста дълъг. Искаш ли да те хвърля някъде?

— Неее, знаеш ли какво, заеби… всъщност ти ходи се еби, аз ще си ходя пеша.

Обърна се и тръгна.

— Ууу — каза Бигфут. — Много си обидчив.

Док обаче си продължи. Слънцето тъкмо бе залязло, злокобното му сияние догаряше над ръба на света. Докато вървеше, започна да забелязва нещо все по-познато в този район на измазани бунгала и плажни бараки и не след дълго си спомни, че това е Гъмо Маркс Уей, където според документите, които Пени му бе помогнала да прегледа, Ейдриън имаше къща, а партньорът на Бигфут е бил застрелян. Кой знае колко пъти бе идвал тук Бигфут след смъртта на партньора си. И то най-вероятно в състояние на безсилен гняв.

Док устоя на импулса да обърне глава. Нека Бигфут си върши работата. Все след някоя и друга миля щеше да стигне до автобусна спирка, а пък и имаше нужда от малко физическа активност. Чуваше вятъра горе в палмовите листа и постоянния ритъм на прибоя. От време на време покрай него прелитаха коли, поели по неблагодарни задачи — понякога от тях се чуваше радиото, друг път бибипкаха на Док за това, че е пешеходец. Не след дълго забеляза изпипана сърфистка кабана от другата страна на улицата с паркирана пред нея катафалка кадилак, модел 1959, прозорците й бяха тъмни, а бронята й, доколкото Док можеше да види, изглеждаше съвсем автентична, имаше и два лонгборда, явно личните на мъртъвците. Отиде да огледа по-отблизо.

Изведнъж нещо проблесна в крайчеца на окото му точно като нещата, които човек вижда в уж изоставени къщи. Клекна зад катафалката и тъкмо посягаше към пистолета си, когато Ейдриън Праша се материализира под един конус улична светлина пред него.

Моля?

Или Док бе халюцинирал как убива Ейдриън, което винаги бе реална възможност, или само го бе ранил и Ейдриън бе успял да се измъкне през задната врата и да стигне до плажа, а оттам — до улицата по водещата нагоре пътека и през кактусите.

— Шибани хипари, колко лесно се хващате само.

Всъщност Ейдриън изобщо не звучеше добре, но в този момент Док не можеше да си позволи да се размечтава.

— Върви си, Ейдриън, все още може да ти се размине, върви си с мир, човече, не искам да те задържам повече.

— Не и след това, което причини на Пък. Идвам право при теб, задник такъв. — Док се сниши под последните остатъци от небесното сияние и обмисли варианта да се плъзне под катафалката и да пробва да застреля Ейдриън в крака. — Може и да ти се удаде възможност за един последен изстрел. Но за да го направиш, ще трябва да се изправиш и да излезеш от прикритието си, а и ще се наложи да си много точен. Междувременно, аз ще ти пръсна главата, щом я мерна.

Откъм Гъмо Маркс Уей се разнесоха сирени. Бяха няколко и ставаха все по-силни.

— Виждаш ли? Извиках ти линейка.

— Мерси — каза Ейдриън, — страшно мило от твоя страна — каза и падна по лице на улицата, а когато Док най-накрая се приближи, за да го провери, изглеждаше напълно неподвижен. И достатъчно мъртъв.

Док обърна глава и видя светлините пред дома на Ейдриън — линейка и две или три патрулки. Без съмнение обсъждаха нещата с Бигфут. Най-добре да си продължи с вечерната разходка нагоре по Гъмо Маркс Уей. Не е като да бяга от местопрестъплението или нещо от рода, нали? Когато намерят тялото на Ейдриън, или ще тръгнат след Док, или няма, или ще го арестуват веднага, или после, нямаше никакво значение. На теория той знаеше, че току-що бе убил двама души и че го очакваха месеци, може би дори години тормоз, но пък от друга страна, не той лежеше сега там на улицата.

Опитваше се да си спомни текста на The Bright Elusive Butterfly of Love, когато чу зад себе си почти толкова мелодичен рев, идващ от V-8 ауспух със заглушител „Гласпак“ на „Чери Боум“. Беше Бигфут, който намали, спря до Док и свали прозореца си.

— Идваш ли?

И още как. Док се качи в колата.

— Къде е ел каминото?

— На поправка, трябват му нови пръстени. Тази е на Частити.

— А… ние сега просто си тръгваме оттук, така ли?

— Спри да се тревожиш, Спортело, погрижил съм се за всичко.

— Палабра?

Бигфут вдигна три пръста като при бойскаутската клетва, само дето неговите бяха леко изкривени.

— Полупалабра.

Бигфут заговори отново чак когато се качиха на магистрала „Сан Диего“ и потеглиха на север.

— Прав си. Знам, че трябваше сам да я свърша тази работа.

— Това си е между теб и която там е другата страна, човече. Призракът на партньора ти може би.

Бигфут пусна радиото, което беше настроено, а вероятно направо споено, на станция с лека и неангажираща музика. Вървеше нещо като медли на Глен Кембъл. Мислите на Бигфут обаче бяха все още на Гъмо Маркс Уей.

— Вини идваше от Ню Йорк, отне ми седмица да почна да разбирам какво говори не толкова заради акцента му, колкото заради темпото. После и аз започнах да говоря малко като него и тогава другите престанаха да разбират и мен. Още се чудя дали в онзи ден не можех да му осигуря още време, но както винаги той действаше прекалено бързо. Дойдохме до Гъмо Маркс Уей, след като беше получил сигнал от някакъв негов си източник, и преди още да съм успял да паркирам, вече беше влязъл в къщата. Знаех какво ще се случи. Точно виках подкрепление, когато чух изстрели. Известно време просто крещях като тъпак, Вини, там ли си? А той беше, но и не беше. Горкото копеле. Обречен да завърши така. Напълно луд, но пък никога не съм се чувствал толкова сигурно на работа — нито преди, нито след него. Трудно е да се обяснят тези неща на цивилен, но аз наистина… бях му страшно задължен.

Бигфут продължи да кара в мълчание. Док се обади:

— Знаеш ли какво? Ще бъда откровен. Мислех, че си ти.

— Мислел си, че съм аз какво? Че аз съм убил Вини? Собствения си партньор? Господи, Спортело. Никога ли не я пускаш в отпуск тая параноя?

— Наричай го както щеш, Бигфут, но това си е нормална реакция, нали? Как бих могъл да знам какво се случва при вас, стоите си скрити зад стената от синя стомана и си играете някакви извратени властови игри.

Бигфут не отговори, но понякога Док можеше да чуе мълчанията му и това сега казваше: „Прекалено много са работите, за които не трябва да разбираш, така че: майната ти“.

Не че това го отказа.

— Като например това, че може би Управлението е включило и двама ви в черния си списък и понеже нали си му партньор, може да си си помислил, че ако го предадеш, ще ти зачеркнат името оттам, кой знае.

— Изобщо не знаеш какви ги дрънкаш. Оценявам загрижеността ти, но вече няма проблем. Аз съм ренесансово ченге, не забравяй, мога да съм всичко за всяка страна.

— Не, Бигфут… не, знаеш ли какво мисля, че си в действителност? Ти си личният Чарли Менсън на ПУЛА. Ти си крещящият зъл побърканяк в самото сърце на това малко, сладко ченгесарско царство, когото никой и нищо не могат да пипнат, и Бог да им е на помощ, ако една сутрин се събудиш в настроение да сринеш всичко със земята, щото тогава положението ще е „бягай, чичко полицай, бягай“ и когато се разсее пушилката, пойни птички ще свият гнездо във всеки свободен ъгъл на „Глас хаус“. Ще има и доста потрошени прозорци, разбира се.

Видимо доволен от актуализирания си психопрофил, Бигфут увеличи на осемдесет и пет или деветдесет мили в час и с известна радост, човек би казал самоубийствена, започна да кара зигзагообразно из трафика в традиционния за магистралното шофиране стил. По станцията на Частити Бьорнсен тръгнаха провлачените и непочтителни духови звуци и смотаната синкопация на аранжимент на Хърб Алпърт, който, осъзна Док с нарастващо чувство на ужас, беше кавър на песента на „Охайо Експрес“ Yummy Yummy Yummy. Посегна към копчето за звука, но Бигфут го изпревари.

— Ако това те интересува — каза Док, — Пък ми каза, че той е стрелял. На Ейдриън му е било платено да го извърши, както и да бъде обвинен и после да го пуснат. Както винаги. Но може би това вече го знаеш. Може би знаеш и кой от ПУЛА е платил на Ейдриън да го извърши.

Бигфут погледна към Док, после върна очи на магистралата.

— Или знам, което значи, че няма да ти кажа, или не знам, което значи, че ти никога няма да разбереш отговора сам.

— Вярно, забравих. Аз съм просто един тъп цивилен, който понякога става мишена на неприятелски огън.

— Предложението за работа, което ти направих, си стои. Присъедини се и може да научиш едно-две неща. Може да се окаже, че ставаш и за Академията.

Приближаваха изхода за Канога Парк и Бигфут даде мигач.

— Нека позная — каза Док.

— Да, наложи се отново да вдигнем таратайката ти, тъй като бе паркирана незаконно в квартала на Ейдриън.

— Момент. И после ме пускаш да си ходя, без да ме задържаш или глобяваш, просто ей така? А как ще оправим цялата работа?

— Коя работа?

— Ами… нали знаеш — той наклони глава назад в посока на Гъмо Маркс Уей и направи няколко не особено ясни жеста с палеца и показалеца като при стрелба.

— Нямам идея за какво говориш, Спортело, сто процента пак си халюцинирал.

— Не разбирам. Ейдриън със сигурност е бил един от най-ценните инструменти на Управлението. Как ще извъртят историята с ликвидирането му?

— Това мога да ти кажа без последствия: Ейдриън почна да си вярва много. Прекалено много, но не искай от мен подробности, просто ми се довери, че момчетата са щастливи, че вече го няма. Както и Пък, защото сега най-накрая могат да кажат, че убиецът на Вини вече е ясен, отишъл си е по насилствен начин, но си е получил заслуженото, броят на разрешените случаи скача, ние прибираме още Х милиона от федералните. Всички в центъра са, както би се изразил ти самият, на кеф.

— Може би аз трябва да получа малка комисиона.

— Но така ще трябва да те вкараме в платежната ведомост, не мислиш ли?

— Вярно… дали тогава не може да ми помогнеш с малко информация? Става дума за едни случаи, по които работя. Пък бе така мил да спомене, че голямата суматоха в студиото за масажи „Планетата на мацките“ от оня ден е била с цел прикриване на убийството на Глен Чарлок. Каза, че изобщо нямало връзка с Мики. Ти знаеше ли го това? Естествено, че си знаел. Защо не ми каза?

Бигфут се усмихна.

— Пропуснал ли съм го това? Майчице, станал съм по-зле и от тревоман. Ами, да, Мики точно се бе натъкнал на нещо, което не е за неговите очи, и момчетата в джонуейнските костюми се панираха и го прибраха за известно време. После федералните разбраха какво е станало — че някакъв милиардер, фен на елесдито, се готви да раздаде всичките си пари — и се сетиха, че имат идеи как да ги похарчат. И бидейки гъсти с този твой Златен зъб по херингова линия в Далечния изток, го включиха в програмата в Охай, за да поработят онези там върху мозъка му.

— Така, като гледам, получили са каквото искат. А аз явно пак съм извадил лош късмет и не съм улучил момента. Човекът вижда светлината, прави опит да промени живота си, пред мен се отваря огромната възможност да спася някой като него от лапите на Системата, но, уви, закъснявам. И сега Мики се е върнал обратно в коловоза на алчността.

— Е, може и да не се е, Спортело. Колкото и да върти и сучи човек, никога не остава на абсолютно същото място, забелязал ли си? Малко е като при грамофонните плочи — иглата минава в друга бразда и вселената вече е в тотално различна песен.

— Май си имал вземане-даване с разни киселини, Бигфут.

— Никакво. Освен ако нямаш предвид стомашните.

На специализирания паркинг Бигфут спря за малко пред офиса, влезе и после се върна с формуляр за освобождаване на колата.

— Можеш да почнеш да го попълваш, аз ще отида да проверя нещо и ще дойда след малко да го подпиша.

„Гласпакът“ запулсира като бас линията на бързо блус парче и Бигфут потъна в ослепителната светлина от живачни изпарения, изпълнила цял паркинг неприкрито гражданско недоволство. Не се забави много, но Док все пак започна да се изнервя. Отново започна да чува гласа на тревоманската си свръхсетивност, който се усили още повече, когато видя как в някакъв абсолютно нереален жест на учтивост докарват колата му до самия праг на офиса.

— Какво става? — попита Док.

— Карай разумно — посъветва го Бигфут и докосна с пръст периферията на невидимата си шапка. Качи се обратно в импалата, форсира пулсиращия двигател няколко пъти и се приготви да тръгва. — О, щях да забравя.

— Да, Бигфут?

— Миналия уикенд с Частити извикахме оценител, за да погледне някои вещи. И нали я помниш онази чаша за мустаци на Уайът Ърп? Оказа се автентична. Аха. Могъл си да си задържиш посудата и да спечелиш големи кинти.

И отпраши със садистичен кикот.

Докато излизаше от паркинга, Док направи по-рязък от предвидения ляв завой, чукна бордюра и нещо в багажника тупна със зловещ звук. Първо си помисли, че нещо се е откачило от Вибрасоника. Спря колата и отиде да провери.

— Ааах! Бигфут, копеле такова.

Защо изобщо се бе заблуждавал, че старият ненормалник ще се задоволи само с Ейдриън и Пък? Всички те, в това число и Док, са били просто инструменти в нечия чужда барака. И сега в багажника на Док се търкаляха двайсет кила чист хероин N4 и без съмнение Бигфут вече разгласяваше информацията, а Док отново се превръщаше в стръв и единственото, което го делеше от това да бъде вграден в някой магистрален мост, беше степента на работоспособност на мозъците в Полицейското управление на Лос Анджелис. Трябваше да се отърве от тази азиатска гадост на някое сигурно място, и то сравнително бързо.

Избирайки само неподозрителни улици, Док се насочи на изток, спря за малко в един мол, отиде отзад, където бяха контейнерите за боклук, намери два горе-долу еднакви кашона, сложи дрогата от Бигфут в единия, а другия напълни с торби с боклук и ремонтни отпадъци, след това продължи към летище „Бърбанк“, паркира до една телефонна кабинка, изразходва почти цяла ролка монети от двайсет и пет цента в опит да го свържат посредством мобилен оператор с лимузината на Тито и с надеждата, че Тито днес работи до късно.

— Инес, колко пъти трябва да ти се заклевам, нито е име на кон, нито е телефонният номер на букмейкър, просто една сервитьорка…

— Не, не, Тито, аз съм! — извика Док, радостен от установената връзка.

— Инес? Странно ми звучиш.

— Док е! И имам нужда от непроследима кола!

— А, това си бил ти, Док!

— Знам, че е в последния момент, но ако можеш да ми намериш някакъв фалкон…

— Ей, аз да не съм ти сводник, човече?

Продължиха в същия дух още известно време, прекъсвани от излитания и кацания на самолети, от ту изчезващ, ту връщащ се сигнал. Наложи се Док да изрови още монети и не след дълго започна да крещи през зъби като Кърк Дъглас в „Шампион“ (1949). Но най-накрая се разбраха, че Адолфо ще е там след половин час с друга кола, и Док беше готов за втората фаза от плана си, която включваше светкавичното изпушване на хавайска трева, свита в джойнт с определен диаметър, и занасянето на пълен с боклук кашон до гишето на Кахуна Еърлайнс, където Док си купи билет за Хонолулу със съмнителна кредитна карта, дадена му отдавна вместо хонорар, чекира подставения кашон като багаж и го изгледа как потъва в това, което познати стюардеси му бяха описвали с думите „бюрократичен кошмар“, с надеждата, че на Зъба ще му отнеме немалко време, за да го проследи.

— Сигурни сте, че нищо няма да му се случи?

— За пореден път питате, господине.

— Наричайте ме Лари… Просто имате най-лошата репутация в бранша, що се отнася до губенето на багаж, та затова съм леко притеснен.

— Господине, уверяваме ви…

— О, забравете. Това, което наистина ме вълнува сега, е Земята на пигмеите.

— Моля?

— Имате ли атлас подръка? Проверете на „Пигмеи, Земята на“.

И тъй като авиолинията беше калифорнийска и служителите й бяха инструктирани да се стремят да посрещат всички нужди на клиентите, при тях дойде мъж в униформа, с къса коса и с атлас в ръка, и започна да го прелиства с все по-объркано и извинително изражение на лицето.

— Където и да се намира тя, господине, там няма летище.

— Но аз… искам да отида… в Земята… на пигмеите! — не спря да мрънка Док.

— Но господине… Земята на… на пигмеите, изглежда, не разполага дори с писта.

— Ами тогава ще трябва да построят такава, нали… я ми дайте това… — той грабна микрофона от гишето, сякаш бе настроен на специални къси честоти, внимателно следени от пигмеи в очакване на съобщение като неговото: — Така, чуйте ме добре! — И започна да дава нареждания на въображаема пигмейска строителна бригада. — Дали е какво? Ама, естествено, че е боинг бе, дребен… проблем ли имаш с това?

В зрителното поле на Док се появиха представители на охраната. Около него в някакъв извратен захлас се бяха насъбрали супервайзъри от летищния персонал. Някои от клиентите, които чакаха зад Док, си намериха повод да се махнат от опашката и да се замотаят нанякъде. Той изключи микрофона от кабела, килна шапката си под игрив синатроиден ъгъл и с глас, който не беше съвсем за посмешище, започна да забавлява тълпата със следната песен:

Има цяло небе, пълно със сърца,

разбити на две,

някои запазват си местата и летят,

други — чакат те да се освободят.

Всички сме актьори,

аз и той, и тя,

играем вечно роли,

в небето, пълно със сърца…

Горе в първа класа

виното е десетачка,

цъкаме канаста,

споко, имам цяла пачка,

да, обаче изведнъж,

светна „Пушенето забранено“.

Така започна таз игра

в небето, пълно със сърца…

[Bridge]

Под рева на турбовентилатора…

Пое по своя път…

Ще ми липсваш, това не е метафора…

Не знам какво да кажа този път…

Сам-самичък си пътувам

в класата икономична

и с евтина пиячка се наливам.

Щях да съм под нея, ако тук имаше маса,

моята любовна песен

на върха не се задържӚ,

но животът не е лесен

в небето, пълно със сърца…

Преди няколко седмици същото парче се завъртя за кратко по радиото и затова на последните осем такта вече имаше хора, които припяваха — някои на водещите, други на беквокалите, трети пък просто пристъпваха в ритъма. Достатъчно свидетели, че Зъбът да си има дълга занимавка после. Междувременно Док бавно се запридвижва към изхода и мятайки микрофона в ръцете на най-близкия клиент, се измъкна през вратата и изтича обратно при Адолфо, който чакаше зад волана на паркиран до колата на Док олдсмобил 442 с включен двигател и Росио Дуркал и нейното напът да бъде разбито сърце по радиото.

Док се качи в колата си, изнесоха се от паркинга и не спряха, докато не намериха удачно мрачна уличка в Северен Холивуд, където бързо-бързо преместиха двайсеткилограмовото бреме от багажника на Док в този на олдсмобила. Док даде ключовете си на Адолфо.

— Ще разполагат с този регистрационен номер и описание на колата, трябват ми само час-два, опитай се да ги позабавиш възможно най-много…

— Мислех, като мине известно време, да се сменя с братовчед ми Антонио „Бъгз“ Руиз, за когото думата пелигро[93] не съществува в речника, а и като цяло е пич, дето не се коси много.

— Повече от благодарен съм ти, вато[94].

— Тито пък си мисли, че той ти е задължен. Вие ще си се оправите, просто не ме намесвайте.

Този олдсмобил беше без управление със сервомеханизъм и още не стигнал дори до магистралата „Сан Диего“, Док се почувства сякаш е отново в часа по физическо и господин Шифър го кара да прави лицеви. Хубавото в цялата работа беше, че май никой не го следеше. Засега. Още не си беше отговорил на интересния въпрос как може човек да опази двайсет кила хероин на тайно и сигурно място за кратък период от време, при положение че за намирането и конфискуването им, както и за свързаното с кражбата им наказание са мобилизирани необятни ресурси.

Вече в Гордита, докато се оглеждаше за място за паркиране, Док мина покрай дома на Денис, който все още беше украсен с купчини подгизнала мазилка, счупени летви, кабели и тръби, сякаш някой бе изсипал съдържанието на гигантска купа с нов и напълно изтрещял вид мюсли. А Денис някак продължаваше да живее в центъра на всичко това, помисли си Док, крадейки необходимия му за хладилника, телевизора и лава-лампата ток от съседите. И докато хазяинът му, който в момента беше на почивка в Баха, не измислеше как да събере достатъчно пари от застраховката, за да може да плати за ремонта, нищо нямаше да се промени.

— Психеделично! — възкликна Док.

Мястото изглеждаше прекрасно за криене на кашета. В същия момент осъзна и че вече е само с един сандал на краката.

Баровете още не бяха затворили, а Денис май не си беше вкъщи. Като внимателно се ослушваше за купонджии в близката околност, Док занесе кашона с хероина в руините, останали от дневната на Денис, и го скри зад купчина срутил се таван, след което метна отгоре му пластмасовия парцал, в който се бе превърнало водното легло на Чико. Едва тогава — съвсем случайно — забеляза, че кашонът, който бе извадил от боклука в тъмното, е от двайсет и пет инчов телевизор. Тази подробност остана встрани от мислите му до следващия ден, когато по обед пак се отби при Денис и го завари седнал със сериозно и силно концентрирано изражение на лицето пред професионално пакетирания и вече изваден от кашона хероин и забил — от доста време, както се оказа — втренчен поглед в него.

— На кашона пишеше телевизор — обясни Денис.

— И ти не можа да устоиш. Не провери ли първо дали имаш къде да го включиш?

— Ами, не намерих кабел, човече, но си казах, може пък да е нов модел, дето е без?

— Аха, и какво гледаше, като дойдох?

— Глей сега, моята хипотеза е, че това е един от онези образователни канали, нали ги знаеш? Малко е бавен, ама не е по-зле от гимназиалните…

— Окей, достатъчно, Денис, ще си дръпна и аз от това, ако нямаш нищо против…

— И скивай, Док, като го гледаш достатъчно дълго… виж как почва някак… да се променя.

Притеснителното беше, че след около минута-две Док наистина започна да забелязва незначителни промени в наситеността на цветовете и силата на светлината в плътно облепените пластове найлон. Седна до Денис и двамата развъртяха коза, без да откъсват очи от пакета. Джейд/Ашли изникна отнякъде с огромен термос, пълен с „Ориндж Джулиъс“, хартиени чашки и торба с „Чийтос“.

— Обяд — поздрави ги тя, — и то цветово-координиран, и… Леле, какво, по дяволите, е това, прилича ми на хероин.

— Нее — каза Денис, — май е нещо като… документален.

Тримата се наредиха един до друг, започнаха да пият и хрупат и да се взират. Накрая Док успя да откъсне очи.

— Мразя да съм лошият, ама това ще трябва да си го взема с мен.

— Само да свърши тази част, става ли?

— Да видим какво ще стане — добави Джейд.

От известно време Док говореше по телефона с Крокър Фенуей, бащата на Джапоника, който му се бе обадил някъде по обед и бе прекъснал съня му за шхуната „Златният зъб“, сега приела старата си професионална самоличност, както и истинското си име „Съхранена“. Дзен екзорсистът, за когото Кой бе разказал на Док, човекът зад дезомбифицирането на имението на „Бордс“ в Топанга, бе започнал работа и върху шхуната — бе я пречистил от мрачните следи от кръв и предателство… и бе отвел неспокойните души на измъчваните и убитите на борда й към вечния покой. Обсебилото я зло, каквото и да беше то, вече беше окончателно прогонено.

Беше малко преди залез и след лек дъжд, тъмният похлупак на облаците се вдигна на няколко пръста от хоризонта и разкри толкова чиста и сияйна ивица небе, че дори прибиращите се от работа коли по магистралата забавиха, за да й се насладят. Санчо и Док се разхождаха на плажа. Последната кайсиева светлина пълзеше към сушата и караше сенките им да се катерят нагоре по хълма покрай кулите на спасителите и из терасите с бугенвилия, рододендрон и сукуленти.

Санчо преразказваше случилото се в съдебната зала, сякаш току-що се бе върнал от делото.

— … и все пак времето е неизбежно, морето на времето, морето на паметта и забравата, годините на обещания, минали и заминали, на земята, която почти е успяла да се докосне до по-добрата си участ, но е била спряна от усетили се навреме злосторници и хваната в плен на бъдещето, в което сега ще трябва да живеем вечно. Да се надяваме, че този благословен кораб пътува към по-добри брегове, към някоя непотънала Лемурия, изплувала и избавена, където американската съдба, за щастие, не се е случила…

Док и Санчо я видяха от брега или си помислиха, че я виждат как отплава в открито море с вдигнати и блеснали платна. На Док му се искаше да вярва, че Кой, Хоуп и Аметист са се качили някак на борда й и пътуват към безопасността. Застанали са на релинга и махат. Почти ги видя. Санчо не беше толкова сигурен. Започнаха да спорят по въпроса.

В този момент обаждането на Крокър бе изстреляло Док обратно в поредния ден с аромат на нефт на плажа.

— Не бях аз — изграчи Док в слушалката.

— Отдавна не сме се чували! — Принцът на Палос Вердес беше в прекалено приповдигнато настроение за този сутрешен час.

— Секунда само да се проверя за наличието на пулс — Док се изтърколи от дивана и тръгна с мъка към кухнята. Обикаляше в малки кръгчета, опитваше се да си спомни какво трябва да направи, някак успя да сложи вода да се вари, да сипе разтворимо кафе в една чаша, а после и си спомни, че не е затворил телефона. — Здравейте. Как казахте, че се казвате…

Крокър се представи отново.

— Едни мои познати са изгубили нещо и според една от хипотезите вие може би знаете къде е то.

Док изпи половин чаша кафе, изгори си устата и накрая каза:

— А ти случайно да си един от основните действащи лица в това, човече?

— Не че е ваша работа, господин Спортело, но с годините съм си изградил репутацията на нещо като човек, който разрешава проблемите в този град. И моят проблем днес е, че у вас на неоснователно съхранение се намира нещо, чиито собственици биха желали да си получат обратно, и ако това може да се уреди достатъчно бързо, то няма да бъде съпроводено от никакви наказания.

— В смисъл няма да ме попилеят или нещо от рода.

— За ваш късмет, това е санкция, която предпочитат да прилагат само спрямо свои хора. Като се има предвид естеството на бизнеса им, ако абсолютната вяра в съдружниците липсва, всичко за миг може да потъне в анархия. Външните хора, какъвто сте и вие, обикновено бивате оправдани за постъпките си, а в замяна на това вие трябва да им се доверите без колебание.

— Жестоко. Искате ли да се срещнем на старото място?

— Паркингът в Ломита? Не мисля. Прекалено много прилича на вашата територия. А и сигурно вече са построили нещо друго на негово място. Предлагам да се видим тази вечер в моя клуб — „Портола“.

Даде му адрес близо до парк „Елизиън“.

— Обзалагам се, че има дрескод — каза Док.

— Сако и вратовръзка, ако е възможно.

Деветнайсет

По пътя натам Док често поглеждаше в огледалото за задно виждане за любопитни ел каминота и импали. Едно от многото основни неща, които не бе успял да научи за Бигфут, беше до каква автобаза има достъп. Някъде на изхода за улица „Алваро“ му хрумна да започне да се тревожи и за хеликоптери.

Клубът на Крокър Фенуей се намираше в имение в неомавритански стил, построено в ерата на Доъни-МакАду. В стаята точно до фоайето, където пратиха Док да чака, имаше стенопис с пристигането на експедицията на Портола през 1769 на един завой на реката близо до мястото, което по-късно ще се превърне в централен Ел Ей. Близо дотук, всъщност. Живописният стил напомни на Док за етикетите по щайгите с плодове и зеленчуци от детството му. Множество цветове, атмосфера, внимание към детайла. Гледката беше в посока север, към планините — днес хората от плажа успяваха да ги зърнат само веднъж или два пъти годишно от магистралата, когато вятърът издухваше смога, но тук, през въздуха на онези далечни дни, техните заснежени, ледено-кристални върхове се виждаха съвсем ясно. Дълга редица товарни мулета се виеше в зелената далечина покрай бреговете на реката, засенчена от тополи, върби и елши. Всички хора в картината приличаха на кинозвезди. Някои яздеха коне, бяха нарамили мускети и копия и носеха кожени брони. На лицето на един от тях — може би самият Портола? — се четеше изражение на удивление, в смисъл Какво виждам, какъв е този неподозиран рай? Бог ли е очертал с пръст и благословил тази перфектна долинка? Само за нас ли я е създал? Док май се беше поизгубил в панорамата, защото гласът зад гърба му го стресна.

— Почитател на изкуството.

Той премигна два-три пъти, обърна се и видя, че е Крокър с вид на, както казват, стегнат мъж с хубав тен и лице, което изглеждаше така, сякаш някой го беше минал с машина за полиране на подове.

— Бива си я картинката — кимна Док.

— Никога не съм й обръщал внимание. Защо не се качим в бара за посетители. Приятен костюм, между другото.

Приятен беше меко казано, но Крокър нямаше как да знае. Док си го бе взел неотдавна на разпродажба на Ем Джи Ем, след като безгрешно го беше фиксирал сред хилядите стойки с банални филмови дрехи, наредени в един от декорите. Костюмът го бе призовал. На бележка, закачена за него, бе написано, че Джон Гарфилд го е носил в „Пощальонът винаги звъни два пъти“ (1946), и се бе оказало, че на Док му става идеално, но тъй като не искаше да развали малкото останала сред нишките му активна магия, Док реши, че няма смисъл да разказва това на Крокър. Беше си сложил и вратовръзката на Либерачи, която Крокър непрекъснато зяпаше, но изглежда, бе неспособен да коментира.

Барът не беше негов тип. Пълен с фалшиви мебели в мисионерски стил и толкова много тъмно дърво, че човек не можеше да види къде сяда или какво пие. Тапицерия с мотиви от джунглата щеше да освежи доста обстановката, да не говорим за лампи с цветни крушки.

— Да пием за мирната развръзка — Крокър вдигна тумбеста чаша, пълна с уестхайландско уиски, направено специално за „Портола“, и я наклони към рома с кола на Док.

Тънък намек, несъмнено, за скорошните събития на Гъмо Маркс Уей. Док се усмихна неискрено.

— Е… как е семейството?

— Ако имате предвид госпожа Фенуей, все още съм й толкова отдаден, колкото бях в деня, когато пристъпи към олтара в епископалната църква „Сейнт Джон“, прекрасна като брутния национален продукт. Ако пък говорите за скъпата ми дъщеря Джапоника, която, надявам се, не сте чак такъв идиот, че да сте си и помисляли да докосвате, то тя е добре. Добре е. Даже тя е единствената причина заедно с малката ни трансакция преди няколко години да ви толерирам до такава степен сега.

— Безкрайно съм ви признателен, сър. — Той изчака Крокър да отпие и точно преди да преглътне уискито, му каза: — Между другото… срещали ли сте се някога с един зъболекар на име Руди Блатнойд?

С възможно най-малко давене и пръскане Крокър отговори:

— Копелето, което доскоро покваряваше дъщеря ми ли? Да, спомням си това име, погуби се при някакъв инцидент с трамплин, нали?

— От ПУЛА не са много сигурни, че е било инцидент.

— И се чудите дали аз не съм го извършил. Какъв мотив бих могъл да имам? Това, че този мъж се е възползвал от едно емоционално неуравновесено дете, че я е откъснал от любящата прегръдка на семейството й, че я е принуждавал да бъде страна в сексуални практики, които биха отвратили дори изтънчен човек като вас… това ли, мислите, са причините да искам да видя как кариерата на този нещастен педофил рухва? Що за отмъстителен човек мислите, че съм?

— Знаете ли… аз го подозирах, че чука рецепционистката си — каза Док с най-невинния си глас, — но то пък кой зъболекар не го прави, то си е една от клетвите, които полагат в зъболекарското училище, но както и да е, въпросът е, че това далеч не е странен и гнусен секс. Нали?

— А какво ще кажете за това, че е принуждавал дъщеря ми да слуша албуми на оригиналния състав на бродуейски мюзикъли, докато я обладава? За кичозно обзаведените хотелски стаи, в които са отсядали по време на ендодонтистките му конференции? За тапетите! За лампите там! А за тайната му колекция от автентични мрежички за коса няма да отварям и дума…

— Да, ама… Джапоника не е ли пълнолетна вече?

— В очите на бащите им момичетата са винаги прекалено малки.

Док хвърли бърз поглед към очите на Крокър, но не видя кой знае колко бащински емоции там. Онова обаче, което зърна, го накара да се благодари, че бе взел решението да не пуши много по пътя насам.

— Сега по същество… тези, които представлявам, са готови да ви предложат щедра компенсация, ако върнете собствеността им невредима.

— Жестоко. А да кажем, че не я искам под формата на пари?

За първи път Крокър изглеждаше сякаш го бяха сварили неподготвен.

— Ами… парите са много по-лесни.

— Повече ме вълнува безопасността на определени хора.

— О… хора… Е, това, предполагам, зависи от степента на заплаха, която тези хора представляват за моите шефове.

— Говоря за близките хора в живота ми, но също така има един саксофонист, Кой Харлинджън, който работи под прикритие за различни антиподривни групировки, включително ПУЛА. Напоследък смята, че е направил грешен кариерен избор. Това му е струвало семейството и свободата. Точно като вас, и той има една дъщеря…

— Моля ви…

— Добре, но така или иначе, той иска да се измъкне. Мисля, че с ченгетата ще се разбера, но има една друга групичка — Бдителна Калифорния. И шефът й, разбира се, който и да е той.

— О, Бдителните, да, доста долна пасмина, вършат работа на улицата, но в политическо отношение са си на хулиганско ниво. Предполагам, че те биха желали той да не разпространява конфиденциална информация.

— Никога не би го направил.

— Лично ли гарантирате?

— Ако пробва да направи нещо такова, лично аз ще се погрижа за него.

— Тогава, ако изключим изненадите, не виждам защо да не може да се уреди да се разделят с добри чувства. Това ли е всичко, което искате? Никакви пари, сигурен ли сте?

— Колко пари бих могъл да си поискам от вас, без да изгубя уважението ви?

Крокър Фенуей се изсмя безрадостно.

— Малко е късно за това, господин Спортело. Хора като вас губят всякакъв шанс за уважение в момента, в който си платят първия наем.

— А пък когато първият хазяин решил да убие първия наемател, за да му прибере и депозита, цялата ваша шибана класа е изгубила уважението на всички останали.

— Ах. Значи, искате какво — да ви върнат парите? Плюс лихвата за колко години? Това е счетоводен въпрос, разбира се, но мисля, че можем да решим и него.

— Разбира се. За вас е нищо, няколкостотин кинта, просто хартийки за шмъркане. Обаче знаете ли, всеки път, когато някой от вас се излакоми така, нивата на лоша карма скачат с още двеста долара. И с времето стават още повече. От години вече под носа ни се трупа ли трупа класова омраза. Накъде, мислите, ще избие?

— Звучите така, сякаш сте говорили с Негово светейшество Мики Улфман. Ходихте ли да разгледате Ченъл Вю Истейтс? Някои от нас преместиха планини, високи планини, за да попречим на това обещание за градска ръжда да се осъществи — поредния епизод в битка, която тече от години, на местни жители и собственици на имоти като мен срещу предприемачи като брат Улфман. Хора с някакво уважение към усилията за запазването на околната среда срещу отрепките от гъсто населени жилищни райони без никаква идея как да разчистят след себе си.

— Глупости, Крокър, драмата е заради стойността на имотите ти.

— Драмата е за това да си на мястото. Ние… — той обхвана с жест бара за посетители и необятното море от сенки, в което тънеше той, — ние сме си на мястото. От началото на света. Огледай се. Недвижими имоти, водни права, петрол, евтина работна ръка… всичко това е наше, винаги е било. А ти, кажи ми, какво си ти? Мушичка в рояк от еднодневки, които непрестанно идват и си отиват от слънчевите южни земи, готови да се продадат за кола с определен дизайн, от определени модел и година, за блондинка в бикини, за трийсет секунди на върха на някаква вълна… за един чили хотдог, за бога. — Той сви рамене. — Винаги ще разполагаме с огромни количества от такива като вас. Източникът е неизчерпаем.

— И никога не се тревожите — Док се усмихна сърдечно, — че един ден всички тези хора ще се превърнат в подивяла тълпа и ще дойдат с крясъци пред портите на Палос Вердес вероятно с желанието да нахлуят вътре?

Свиване на раменете.

— Тогава ще направим каквото трябва, за да ги задържим навън. Били сме под обсадата и на по-ужасни неща, и още сме тук. Нали?

— И слава богу, сър.

— О. Не знаех, че сте усвоили иронията.

— По-скоро практичността. Ако ти и приятелите ти, и типовете, с които излизаш на обяд, не останете „на местата си“, как ще може един прост частен детектив като мене да свърже двата края? Не можем да се издържаме само с брачни случаи и кражби на коли, нужни са ни висшите престъпни дейности, в които вашият род е така добър.

— Да. Ами. — Крокър погледна към своя часовник „Патек Филип“. — Всъщност…

— Разбира се. Няма да те задържам. Къде и кога ще направим предаването този път?

Уговориха се. Паркингът на мола на „Мей Къмпани“ на „Хоторн“ и „Артижа“, утре вечерта. Предаването на стоката ще се извърши само след като бъде доказано, че някои конкретни индивиди ще бъдат пуснати на свобода невредими. А гаранциите за бъдещата им лична безопасност — съвестно дадени.

— От това зависи репутацията ти на човек, който решава проблемите, Крокър. Може и да нямам толкова добри връзки, нито пък да си падам толкова много по отмъщението като теб и твоите хора, но пробваш ли се да ме прецакаш, човече, казвам ти, бягай надалече.

— Отмъстителен? — възкликна докачливият магнат. — Аз?

Док взе и Денис със себе си, за да — добре, не точно за да му пази гърба, но за нещо близко до това, за защита, от каквато едва по-късно осъзна, че има нужда, за укрепване на имунитета си срещу търговските центрове на Южна Калифорния, за подсилване на желанието да не желае поне не онова, което продаваха в моловете.

— Ъ? — каза Денис, докато чакаха онези да дойдат и пушеха джойнт, а Док се опитваше да му обясни ситуацията. — Значи връщаш оня телевизор?

Док изгледа Денис.

— Това… Денис, това не е…

Денис се захили.

— Споко, Док, знаех, че е херинга. Знам и че не си дилър и че най-вероятно няма да изкараш кинти от това упражнение сега. Но би трябвало да получиш нещо за всичкото главоболие.

— Получих думата им, че няма да наранят никого. Приятелите ми, семейството ми — мен, теб, още един-двама.

— И ти вярваш ли й? При положение че идва от типове, дето работят с такива килограми? Думата им, имам предвид?

— Какво, само на добрите ли трябва да имам доверие? Човече, добрите ги купуват и продават всеки ден. От време на време човек може да се доверява и на някой лош, все същото е. Искам да кажа, не бих заложил нито на едните, нито на другите.

— Леле, Док. Тежки думи. — Денис се размазваше с джойнта, както обикновено. — Какво искаш да кажеш с тях? — попита след известно време.

— Ето ги.

Агентите на Златния зъб тази вечер се бяха дегизирали хитро като благоприлично и русо калифорнийско семейство в буик истейт уагън от 53-та, последното уди, произведено в Детройт, носталгична реклама за буржоазния консенсус, който Крокър и съдружниците му се молеха ден и нощ да се възцари из целия южен щат и да изпрати всички неверници без собствен имот в някоя пренаселена изгнаническа земя, където да потънат в забвение. Момчето беше на шест и вече приличаше на морски пехотинец. Сестра му, няколко години по-голяма, имаше пред себе си бъдеще на възможна злоупотреба с наркотици, но почти не говореше, само седеше и зяпаше Док, докато си мислеше някакви нейни си мисли, от които Док се радваше, че няма никаква представа. Мама и тати не бяха дошли да си губят времето.

Док излезе и отвори багажника.

— Да ти помогна?

— Не е нужно.

Бащата беше облечен в риза с къси ръкави, която разкриваше, вероятно нарочно, пълното отсъствие на следи от спринцовки. Майката беше сравнително лъскава калифорнийска блондинка, носеше рокля за тенис и пушеше някакви цигари с филтър за бели мацки. Димът непрекъснато влизаше в едното й око, но тя не си направи труда да махне цигарата от устата си. След като съпругът й пренесе наркотика на сигурно в багажника им, тя намигна на Док, дари го с половин усмивка и му подаде тънък пластмасов правоъгълник.

— Какво е това?

— Кредитна карта — обади се дъщерята от задната седалка. — Хипитата не ползвате ли такива?

— Сигурно съм имал предвид защо майка ти ми я дава.

— Не е за теб — каза майката.

Док прие предмета с недоверие. Изглеждаше като нормална карта, макар и издадена от банка, която той не разпозна веднага. След това видя името на Кой Харлинджън, изписано на нея. Съпругът го изгледа с присвити очи.

— Предай му: „Добра работа, добре дошъл обратно в голямото стадо, леки пътища“. „Пътища.“ В множествено число.

— Мисля, че ще го запомня.

Забеляза, че Денис все пак го записва.

Минута или две след като буикът беше потеглил към булевард „Хоторн“, Док видя очукано ел камино, което можеше да е само това на Бигфут, тръгнал бавно по следите им. Звучеше различно. Навярно Бигфут бе сменил колекторите.

Но къде накрая щеше да отведе Бигфут тази „опашка“? До колко далече в тази странна, извратена полицейска карма щеше да му се наложи да следва онези двайсет килограма, преди те да го отведат до отговорите, които си мислеше, че иска да получи? А какви бяха въпросите всъщност? Кой е наел Ейдриън да убие партньора му? Каква е връзката на Ейдриън с шефовете на Крокър Фенуей? Дали Златният зъб, в който Бигфут поначало не вярваше, наистина съществува? Колко разумно беше такова поведение точно в този момент и без никакво подкрепление, колко безопасно щеше да е това пътуване за Бигфут, колко дълго?

— Ето — каза Денис след малко и му подаде тлеещия коз.

— Бигфут не ми е брат — сподели Док, след като издиша, — но със сигурност има нужда някой да бди над него.

— Не си ти тоя човек. Док.

— Знам. Жалко, да ти кажа.

Двайсет

Когато Док се прибра, под кухненската врата го чакаше плик, пъхнат там от Фарли, с няколко увеличени снимки от лентата от джамборето в Ченъл Вю Истейтс. Сред тях имаше близки кадри на стрелеца, който бе елиминирал Глен, нито един от тях достатъчно ясен, за съжаление. Под коледната скимаска спокойно можеше да се крие Арт Туидъл или който и да е друг. Док извади лупата си и започна да оглежда изображенията, докато накрая те не се разпаднаха на малки цветни петънца. Сякаш случилото се бе достигнало до някакъв лимит. Малко като да откриеш вратата към миналото и да се окаже, че тя няма нужда да бъде нито охранявана, нито забранявана. Пред очите му бе останала единствено искрящата мозайка от съмнение, вградена в самия акт на завръщането. Нещо подобно на онова, което колегите на Санчо в морското застраховане наричаха вроден порок.

— Това като първородния грях ли е? — се бе зачудил Док.

— То е нещо, което не може да бъде избегнато — бе казал Санчо, — все работи, които морските полици предпочитат да не покриват. Обикновено важи за товара — да кажем, яйцата се чупят, но понякога важи и за самия съд. Например защо трюмната вода трябва да се изпомпва.

— Като разлома Сан Андреас — бе осъзнал Док. — И плъховете, дето живеят по палмовите дървета.

— Ами — Санчо бе премигнал — вероятно ако правиш морска застраховка на Ел Ей и по някакви строго определени причини гледаш на града като на морски съд…

— Ей, ами ако е Ноев ковчег? Това пак си е лодка, нали?

— Застраховка на Ноев ковчег?

— Сортилидж непрекъснато говори за някакво голямо бедствие от времето, когато Лемурия потънала в Тихия океан. Смята се, че някои от спасилите се от нея дошли тук на сигурно място. От което следва, че Калифорния е нещо като Ноев ковчег.

— Интересно убежище са си намерили. Готин, стабилен, солиден недвижим имот.

Док си направи кафе и цъкна копчето на телевизора. Още вървеше „Хавай 5-0“. Изчака да минат финалните надписи с кадрите с гигантското кану, защото знаеше, че Лео им се радва, и след това звънна на родителите си в Сан Хоакин.

Елмина му разказа всички последни новини.

— Гилрой пак го повишиха. Сега е регионален мениджър и ще го пращат в Бойзи.

— И всички ще си вдигнат чукалата и ще отидат да живеят в Бойзи?

— Не, тя остава с децата. И къщата.

— Аха.

— Не може да се отрече, че Гил случи на момиче. Все към залите за боулинг я влече, към танците с разни мексиканци, а пък на някои от тях не им знаеш ангажиментите и разбира се, за нас винаги е радост да гледаме внучетата, обаче те имат нужда и от майка си, не мислиш ли?

— Щастливи са с баба и дядо като вас, мамо.

— Просто се надявам, когато се жениш, да мислиш малко по-трезво от Гил.

— Не знам, аз все гледам да не съдя Вернис толкова сурово главно заради първия й мъж.

— О, пандизчията. Той си беше точно нейният тип. Как самата тя е успяла да не влезе в затвора в Техачапи, не знам.

— Интересното е, че ти винаги досега си говорела като най-голямата й почитателка.

— Виждали ли сте се с онази красавица Шаста Фей Хепуърт наскоро?

— Видяхме се един-два пъти. — Не беше голяма драма, та затова добави: — Тя се върна да живее на плажа.

— Може да е пръстът на съдбата, Лари.

— Може би пък да има нужда от почивка от филмовия бизнес, мамо.

— Е, и по-зле можеше да е. — Док винаги усещаше, когато майка му прави нарочна пауза. — А и се надявам, че ти стоиш далече от неприятностите.

От известно време Лео ги слушаше от другия телефон.

— Айде пак се почва.

— Исках само да му кажа…

— Тя мисли, че продаваш трева, и иска да си купи, но я е срам да те пита.

— Лео, кълна се… — донесоха се звуци от бързи крачки и блъскане.

— Да се обаждам ли на отряда за борба с безредиците?

— Ей, няма да се откаже, бе — каза Елмина. — Помниш ли приятелката ни Ориол, която е учителка в началното? Оня ден конфискувала малко трева и решихме да пробваме.

— И как беше?

— Ами, ние нали си следим една сапунка, „Друг свят“. Но този път не можахме да познаем нито един от героите, нищо че всеки ден ги гледаме, в смисъл пак си бяха Алис, Рейчъл, онази Ада, която ми е подозрителна още от „Лятно място“ (1959) и останалите, и лицата им си бяха същите, но работите, дето говореха… някак все казваха нещо друго, освен това имах проблеми с цветовете на телевизора и после Ориол донесе бисквити с шоколадови парченца и почнахме да ги ядем, без да можем да се спрем, и докато се усетим, „Друг свят“ беше преминал в някаква игра и тогава влезе баща ти.

— Надявах се да е останал малко коз, но онези двете бяха изпушили всичко.

— Кофти — каза Док разбиращо. — Звучиш като ти да си тоя, дето иска да купи трева, татко.

— Всъщност — каза Лео — и двамата се чудехме…

— Братовчед ти Скот ще идва другия уикенд — включи се Елмина. — Ако успееш да намериш, той каза, че с радост ще ни донесе.

— Няма проблем. Само може ли да ми направите една услуга?

Елмина протегна ръка през милите телефонни кабели, за да го щипне и потупа по бузата един-два пъти.

— Любимото ми дете! Ще направим каквото кажеш, Лари.

— Недейте, докато гледате внуците, става ли?

— Естествено че няма — изръмжа Лео. — Ние да не сме друсалки.

На следващата сутрин пожарният звънец заби и се оказа, че се обажда Санчо.

— Мисля, че това ще ти е интересно. Информираха ме, че миналата вечер „Златният зъб“ е спряла в Сан Педро и до зори са се случвали някакви работи, и нещата май са взели бърз обрат. Лос федералес говорят нещо за следене и подслушване. Фирмената моторница е на марината и ако караш бързо, ще ни хванеш.

— Тоест навреме, за да те спра, преди да направиш някоя глупост?

— О, и няма да е зле да обуеш нормални обувки за лодка, вместо просто сандали.

Трафикът прояви разбиране и Док завари Санчо в „Линус“ с чаша текила зомби в ръка, но не остана време и той да си поръча, защото телефонът зад бара звънна.

— За теб е, миличък — барманката Мърси подаде слушалката на Санчо, който кимна веднъж, после още един път и след това със скорост, каквато Док никога не го бе виждал да развива, хвърли една двайсетачка на бара и изтича навън.

Док успя да го настигне чак на кея, където Санчо развързваше лодка от фибростъкло с извънбордов двигател, притежание на „Харди, Гридли и Чатфийлд“. Вече бе включил мотора и даже бавно изтегляше съда от кея в мъгла от сини изпарения, когато Док стъпи, олюлявайки се, на борда.

— Я ми обясни пак какво правя на тази бутилка „Клорокс“?

— Изпълняваш ролята на помощник-капитан.

— Като Гилиган? Това значи, че ти… момент… ти си Скипър?

Насочиха я на юг. Гордита Бийч изникна от маранята, нежно олющен от солените бризове, разнебитено градче, покрито с пръски избелели цветове, като люспите боя на някоя забравена от всички железария, а хълмът към Дюнкрест, който на Док винаги и най-вече в нощите на ексцес му се бе струвал стръмен и с наклон, по който рано или късно всички съсипваха съединителите си, докато се опитваха да се измъкнат от града, оттук изглеждаше странно равен, почти никакъв.

Вълните днес бяха чудесни като за тази отсечка от брега. Морските ветрове духаха с по-ниско темпо, сърфистите бяха наизлезли и сега чакаха в редица, поклащаха се нагоре и надолу, бяха — поне в очите на Док — като статуите на Великденския остров, но обърнати на обратно.

През стария бинокъл на Санчо той видя ченге от Калифорнийския магистрален патрул, което гонеше дългокосо хлапе по плажа сред тълпата, излязла да хване малко следобедно слънце. Ченгето беше в пълна мотоциклетна екипировка — ботуши, каска, униформа — беше и сериозно въоръжен, а момчето беше босо, леко облечено и в стихията си. Бягаше като газела, а ченгето подтичваше с мъка по пясъка.

Док си представи как гледа през машина на времето и онова там е Бигфут Бьорнсен в началото на кариерата си като млад полицай в Гордита. Бигфут винаги бе мразил Гордита и нямаше търпение да се махне оттук.

— Това място е прокълнато още от самото си начало — казваше на всеки, който имаше нерви да го изслуша. — Преди много време тук са живели индианци и са изповядвали култ към наркотиците, пушели са толоаче, татул, с други думи, и халюцинирали, въобразявали си, че се пренасят в други реалности… даже, като се замисля, не са се различавали много от днешните хипиизроди. Вярвали, че гробищата им са свещени портали към света на духовете и че с тях трябва да се внимава. А Гордита Бийч е построен точно върху едно от тях.

От филмите на ужасите, които даваха всяка събота вечер, Док знаеше, че да строиш нещо върху индианско гробище е най-лошият вид карма, макар че предприемачите, понеже са си зли по природа, не мислеха много къде градят, важно за тях беше мястото да е равно и леснодостъпно. Док нямаше да се изненада, ако разбереше, че и Мики Улфман е извършил подобно светотатство, и то неведнъж, и така си е навлякъл проклятие след проклятие върху и без това нещастната си душа.

Трудно откриваеми и неуловими бяха тези индиански духове. Бъхтиш се да ги намериш понякога само за да им се извиниш, а те, невидими като вятъра, само чакат подходящия момент…

— Какво гледаш? — попита Санчо.

— Къде живея.

Заобиколиха нос Палос Вердес и в далечината, тръгнала от Сан Педро, с вдигнати стаксели и кливери, разцъфнала като кубистка роза, се появи шхуната. Лицето на Санчо грейна от чиста несподелена любов.

Док бе виждал „Съхранена“ с вдигнати платна само веднъж преди, по време на трипа, на който го бяха пратили Вехи и Сортилидж. Сега, в малко или много ясно съзнание, забеляза интересна прилика с шхуната в „Морския вълк“ (1941), на борда на която Едуард Г. Робинсън напада и направо смила от бой Джон Гарфилд, крещейки: „Да! Да, аз съм Морският вълк, виждаш ли? Аз съм шефът на този кораб, каквото кажа, това става, дааа… щото никой не може да каже нищо на Морския вълк, ясно ли ти е…“.

— Всичко наред ли е, Док?

— О. Това… на глас ли го казвах?

Понамалиха малко и потеглиха след нея. Скоро на радара се появиха две зеленикави петънца, които с всяко завъртане блещукаха все по-близо, и Санчо включи радиопредавателя. Трансмисията на моменти звучеше като бар в Гордита Бийч в която и да е вечер от седмицата.

— Приятелчетата ти от Департамента по правосъдието — предположи Док.

— Плюс бреговата охрана. — Известно време Санчо гледа шхуната през бинокъла. — Видя ни. Съвсем скоро… да. Пушек. Превключва на дизелово. Е, дотук бяхме.

Миг по-късно гледаха към задницата, или както Санчо обичаше да я нарича — опашката на патрулния катер, който преследваше „Златният зъб“ със същата скорост, а не след дълго Санчо и Док бяха настигнати от съда на правосъдния департамент. Млади адвокати в удивителни шапки замахаха с ръце, стиснали кутийки бира, и започнаха да викат. Док видя поне половин дузина сладурани в бикини, които подскачаха напред-назад по палубата. „Кей Ейч Джей“ беше усилено до дупка и в момента вървеше надъхващият революционен химн на Тъндърклап Нюман Something in the Air, на който известен брой служители на департамента и гости на лодката припяваха съвсем искрено — макар че Док беше убеден, че малцина от тях щяха да познаят революцията, когато дойде и им каже здрасти.

— Имаш ли против да поразпусна малко? — каза Док. — Предполагам правната ти фирма не държи риболовни принадлежности на борда.

— Всъщност, ако провериш в онова шкафче… Изръсиха се даже и за ехолот, за да могат да проследяват рибните пасажи. — Санчо включи инструмента и впи очи в дисплея му. Малко след това започна да си мърмори нещо и се пресегна към картата. — Тук има нещо интересно, Док… Според това, виж… под нас няма кой знае колко дъно, само стотици метри дълбини. Но този ехолот… освен ако електрониката му не се е прецакала…

— Санч, чуваш ли нещо?

Отнякъде напред се разнесе ритмичен шепот, който, ако бяха на сушата, щяха да вземат за прибоя. Но толкова навътре в морето беше невъзможно да е той.

— Нещо — каза Санчо.

— Добре.

Звукът се усили и Док започна да отмерва интервалите в главата си. Освен ако от притеснение не броеше прекалено бързо, шепотът, изглежда, беше на всеки трийсет секунди, което обикновено — а случаят не беше такъв — значеше вълни с височина горе-долу същия брой футове. Надигналата се, и то съвсем видимо, вода вече клатеше малката им лодка. Нещо се случваше и със светлината, сякаш въздухът в далечината напред се сгъстяваше от непознати климатични промени. Дори с помощта на бинокъла им бе трудно да не изпускат шхуната от очи.

— Да не би това твое корабче на любовта да се опитва да ни подмами към нещо? — изкрещя Док, все още неизпаднал в паника.

Прибоят — ако нещото изобщо беше това — бе прераснал в оглушителен рев. Зашибаха ги разяждащи пръски солена вода, които влизаха право в очите им. Санчо даде назад и закрещя:

— Какво е това, по дяволите?

Док се бе отправил към кърмата, за да повърне, но реши да изчака. Санчо трескаво сочеше към нещо от лявата страна на носа на лодката. Наоколо нямаше скали, нито пък бряг, имаше го само открития океан, но на фона на това, което видяха очите им, северният бряг на Оаху в най-голямото си великолепие приличаше на Санта Моника през август. Док изчисли, че препускащите към тях от северозапад вълни бяха около девет, може би дори десет метра високи от гребена до основата: извиваха се титанично, кипяха под слънцето, разбиваха се с експлозии отново и отново.

— Не може да е Ридът на Кортес — Санчо примижа срещу картите, — не сме стигнали чак дотам. Но тук наоколо няма нищо друго, какво, по дяволите, е това?

И двамата знаеха. Беше митичният вълнолом на Свети Флип от Лоундейл, известен още и като Прага на смъртта. А шхуната се бе запътила право към него.

Санчо отбелязваше курса й с жълт восъчен молив направо на екрана на радара.

— Това или е самоубийство, или престъпна небрежност от тяхна страна, трудно ми е да кажа кое точно… защо не завиват?

— Къде са федералните сега?

— От Департамента по правосъдието май се отказаха и завиват обратно, обаче бреговата охрана все още прави опити да й пресече пътя.

— Големи куражлии са тия момчета.

— Те това им казват, като ги приемат — излизането в открито море е задължително, връщането на брега не чак толкова.

Бяха достатъчно близо, за да видят как две, не, три тъмни тесни фигури се отделят от шхуната, задържат се за миг във въздуха над водата, после се изстрелват нанякъде, а двигателите им за кратко успяват да заглушат дори разбиващите се вълни.

— Цигарети — изкрещя Санчо. — Петстотин конски сили, може би хиляда, малко значение има, защото никой няма да тръгне да ги гони.

Док гледаше шхуната през размазаната океанска светлина. Тя ту изчезваше в пръските, ту се появяваше. Може би защото я виждаше по-ясно, но сега му изглеждаше остаряла, очукана от вълните, по-близка до лодката от съня му от онази сутрин. Сънят, в който Кой и семейството му се спасяваха от всички опасности. Съхранени.

— Изоставили са я — изрева Санчо в мъглата и грохота.

— Мамка му, човече, наистина съжалявам.

— Недей. Поне са й изключили двигателите. Трябва само да се молим да не заседне в каквото се крие там долу.

В затишията между разбиванията на вълните той обясни, че ако бъде върната някак и оставена в ръцете на съдия-изпълнител и ако собствениците й не се появят, за да си я поискат, в рамките на година и един ден, тя ще бъде обявена за официално изоставена и въпросът за собствеността й след това стана плетеница от морскоправни работи, които Док не успя да проследи докрай.

Междувременно бреговата охрана вече бе качила свои хора на борда на шхуната, свиваха платната, хвърляха плаващи и други котви, за да държат носа й срещу вятъра, оправяха сигналните светлини за предстоящото й изтегляне. Според радиотрафика насам се беше отправил океански влекач.

— Добре че дойдохме — каза Санчо.

— Но не направихме кой знае какво.

— Да, обаче представи си да не бяхме дошли. Щяхме да имаме само версията на правителството и нямаше да сме видели опашката на тази красавица.

Санчо трябваше да се отбие в базата на Бреговата охрана на остров Терминал и да попълни някакви документи, както и да уреди пристан за лодката си за през нощта, след което двамата с Док се качиха в една кола, пълна с моряци в отпуск, запътили се към Холивуд, която ги остави на марината. В „Линус“ Мърси точно свършваше смяната си.

— Така и не си допих зомбито — осъзна Санчо.

— Сигурно на теб ти се празнува — каза Док, — но аз трябва да ида до офиса, отдавна не съм го навестявал.

— Знам… трябва да се успокоя и не трябва да предизвикваме съдбата, много неща могат да се случат за година и един ден. Кой знае кой ще се появи изневиделица, я застрахователи, я искове за разпределение на загуба от неизбежна злоупотреба или пък бивши съпруги и гаджета, всичко е възможно. Но да кажем, че съществува законна морскозастрахователна полица, която е още в сила и която разрешава собствеността да отиде в ръцете на самия застраховател…

По дяволите, наречете го тревоманска интуиция, ако щете.

— Санч, да не би случайно ти самият да си изготвил такава полица?

Това от светлината в заведението ли беше? Имаше ли нужда някой да изтича и да се обади на папата, за да съобщи за видяното чудо — адвокат да се изчервява?

— Ако се предприемат някакви правни мерки, ще съм част от тях — призна Санчо. — Макар че по-вероятно е някой от нещастните ти приятелчета милионери да ми я открадне на търг.

Подтикнат от сантиментален импулс, Док отиде при него и го прегърна, а Санчо, както обикновено, се дръпна, стреснат.

— Съжалявам. Дано се получат нещата, човече. С тая лодка сте родени един за друг.

— Да, точно като Шърли Темпъл и Джордж Мърфи.

Преди да успеят да го спрат, Санчо запя We Should Be Together от „Малката мис Бродуей“ (1938) и даже докара доста добра вокална имитация на къдрокосото момиченце. Стана на крака и започна да танцува степ, а Док започна притеснено да го подръпва за ръкава.

— Това там не е ли шефът ти?

И наистина беше внушителният Си. Си. Чатфилйд ин проприа персона. Който на всичкото отгоре хвърляше многозначителни погледи към Санчо. Санчо спря да пее и му махна.

— Не знаех, че и ти си почитател на Шърли Темпъл, Смилакс — избумтя Си. Си. над това, което, за щастие, не беше канеща се да си ходи тълпа. — Когато приключиш с клиента си, ела при мен. Искам да обсъдим идеята ти за Ем Джи Ем.

— Не си му казал — рече Док.

— Ами то си плачеше за публичен иск — възрази му Санчо. — Ако не го направим ние, ще е някой друг. Помисли само какъв потенциал има това. Всяко студио в града е уязвимо. Братята Уорнър! Представи си, че събереш достатъчно гневни зрители, които не искат Ласло и Илза[95] да се качват заедно на самолета. Или пък искат Милдред да удуши Вида[96] накрая, както прави в книгата. А и…

— Ще ти се обадя скоро — Док потупа възможно най-внимателно Санчо по рамото и си тръгна от „Линус“.

Работният ден в енергийния кабинет на доктор Тюбсайд вървеше към края си. Петуния, направо неотразима в бледолилаво, интимничеше тихичко с дългокос по-възрастен господин с тъмни очила.

— О, Док, май не съм те запознавала със съпруга си? Това е Дизи. Скъпи, това е Док, за когото съм ти разказвала.

— Братко — Дизи бавно подаде ръка, чиито пръсти бяха осеяни с мазоли от свирене на бас-китара, и миг по-късно двамата с Док вече бяха потънали в дълбоко здрависване, пълно с елементи от Виетнам, от редица щатски затвори, както и от братски организации, които лепят обявите за ежеседмичните си срещи в покрайнините на града.

Доктор Тюбсайд дойде при тях от задния кабинет и връчи на Петуния голямо шише с хапчета.

— Ако наистина ще продължаваш с тази вегетарианска диета — всяка натъртена дума бе съпроводена от раздрънкване на хапчетата в шишето, — ще имаш нужда и от добавки, Петуни-я.

— Имаме новина, Док — каза Петуния.

— Позабременяла е — обясни Дизи.

Док направи бърза проверка на степента на грейналост на лицето й и усети как по неговото се разлива глупава усмивка.

— Ти да видиш. Мислех си, че всичко тук сияе така, защото съм пушил. Поздравления, пичове, това е прекрасно.

— С изключение на този лудак тука — каза Петуния, — който сега си мисли, че трябва да ме кара и взема от работа. Точно това ми трябва, изтрещял шофьор. Свали ги тези очила, скъпи, нека всички видят на какви обороти се въртят очните ти ябълки.

Док тръгна нагоре.

— Изгаси лампите и заключи! — извика доктор Тюбсайд.

— Винаги го правя — отвърна Док. — Стара рутина.

От другата страна на прага, разтворена като ветрило, лежеше пощата — основно менюта за доставка на пица, но един разкошен плик със златист релеф хвана окото на Док. Той разпозна псевдоарабския шрифт на казиното „Кисмет Лаундж“ в Северен Лас Вегас.

Първото нещо, което видя в плика, беше чек за десет хиляди долара. Изглеждаше си истински. „След обстоен анализ, пишеше в прикрепеното писмо, по време на който се консултирахме с най-добрите — и по съвпадение най-скъпоплатените — правни, психологически и религиозни експерти, установихме, че Майкъл Закъри Улфман е бил в действителност отвлечен против волята му и точно като извънземните от намиращата се в близост Зона 51 неговите похитители остават извън обсега на обикновените правни мерки. Приложената сума отразява предложения от нас курс на залагане от 100 на 1, макар че линиите на залагане в някои казина на юг оттук вероятно биха предложили много по-голяма печалба. Такъв ви бил късметът, господин Големи облози!

Очаквайте още писма от нас, включително ексклузивна покана за празненството по случай откриването на новото и абсолютно реконцептуализирано бар-казино «Кисмет» в някой момент през 1972-ра. Ще се радваме да ви видим отново. Благодарим ви за нестихващия интерес към «Кисмет».

Сърдечно ваш, Фабиан П. Фацо, Главен оперативен директор, «Кискорп».“

Телефонът „Принцеса“ иззвъня отново и този път беше Хоуп Харлинджън.

— Бог да те благослови, Док.

— А? Да не съм кихнал?[97]

— Сериозна съм.

— Не бе, наистина. Щото понякога забравям кихнал ли съм, или не съм? И после трябва да питам хората. Много е конфузно.

Настъпи кратко мълчание.

— Да върнем лентата назад — каза тя. — Ти ли пъхна пропуските под вратата ми?

— Не. Какви пропуски?

Явно някой бе дал на нея и Аметист пропуски за бекстейджа на масивния Сърфаделик Фрийк-ин в парка „Уил Роджърс“ снощи.

— Леле, как можах да го пропусна това? „Биър“, бандата на братовчед ми, щяха да подгряват за „Дъ Бордс“.

— „Биър“? Наистина ли? Док, те бяха нереални. В смисъл те са следващите „Дъ Бордс“.

— Скот страшно ще се зарадва, като му го кажа. Аз не знам дали съм толкова ентусиазиран. Кой свири ли?

— Той се върна, Док, наистина е жив и се върна и съм на седмото небе по двайсет и четири часа в денонощието, и изобщо не знам на какво да вярвам.

— Как е… забравих й името?

— Още спи. В последно време не е много на себе си. Не мисля, че още е свързала нещата във връзка с Кой. Но непрекъснато се присеща за това как снощи Кой грабна баритон-сакса, взе микрофона от стойката, приближи го до камбанката на саксофона и го наду. Тя направо полудя. А той натрупа страшно много точки.

— Значи… вие пак…

— Ох, ами ще видим.

— Жестоко.

— Ще ходим и до Хаваите другия уикенд.

Док се сети за съня си.

— С кораб ли?

— Ще летим с „Кахуна Еърлайнс“. Кой е получил билети отнякъде.

— Гледайте да не чекирате много чанти.

— Ето го, прибира се. Давам ти го да си поговорите. Обичаме те.

Чуха се звуци, от един момент нататък по-скоро дразнещи, от продължително целуване и накрая Кой каза:

— Вече официално не се водя в ничия платежна ведомост, човече. Бърк Стоджър се обади лично да ми каже. Стигна ли до концерта снощи?

— Не, и братовчед ми Скот ще е бесен. Просто забравих. Ама чух, че си бил номер едно.

— Имах няколко дълги сола на Steamer Lane и Hair Ball, както и в поздрава за Дик Дейл.

— И дъщеря ти сигурно си е изкарала добре.

— Човече, тя… — и той замлъкна. Док го слуша как диша известно време. — Нали знаеш какво казват индианците. Спасиш ли живота ми, ще трябва да…

— Да, да, това го е измислил някой хипар. Ти сам спаси живота си, Кой. Сега върви да го живееш.

И затвори.

Двайсет и едно

Когато трагически и твърде късно в края на последната четвъртина стана ясно, че „Лейкърс“ ще загубят седмия мач от финалите от „Никс“, Док се замисли с кого се беше обзаложил за това и на колко точно, а после и за десетте хиляди долара, от тях пък — за всеки, на когото дължеше пари, в това число, спомни си, вече и Фриц, и затова изгаси телевизора, реши да повози малко разочарованието си, качи се в дарта и потегли към Санта Моника. Когато пристигна в „Готча!“, един-два прозореца все още светеха. Обиколи отзад и почука на вратата. След малко тя се отвори с няколко сантиметра и отвътре надникна хлапе с много къса коса. Това трябваше да е Спарки.

И наистина беше.

— Фриц каза, че ще наминеш по някое време. Влизай.

В компютърната стая беше лудница. Всички ролки се въртяха, мониторите бяха два пъти повече, отколкото си спомняше, и работеха до последния, имаше и поне дузина телевизори, всеки включен на различен канал. Звукова система, която вероятно беше задигната от някой киносалон, дънеше Help Me, Rhonda, а на мястото на старата кафемашина в ъгъла сега седеше гигантски италиански модел, покрит с тръби, кранчета, датчици и достатъчно хром, че да я подкараш бавно по който и да е булевард в Източен Ел Ей и никой да не й обърне внимание. Спарки отиде до една клавиатура и въведе серия от команди в странен код, който Док се опита да разчете, но не успя, а кафемашината започна да… не точно да диша, ами да насочва хода на парата и водата някак решително.

— Къде се изгуби Фриц?

— Някъде в пустинята е, гони измамници. Обичайното.

Док извади един джойнт от джоба на ризата си.

— Нещо против да, ъъъ…

— Нищо — без да надхвърля минимално необходимата любезност.

— Ти не пушиш ли?

Спарки сви рамене.

— По-трудно ми е да работя така. Или просто съм от онези хора, които не трябва да вземат наркотици.

— Фриц каза, че след като е прекарал известно време в мрежата, се е чувствал сякаш е вземал психеделици.

— Той също така си мисли и че АРПАнет е взела душата му.

Док се замисли.

— Прав ли е?

Спарки се загледа намръщено в далечината.

— Системата няма нужда от души. Тя въобще не работи на този принцип. Даже онова нещо с навлизането в личния живот на другите, сещаш се, нали? То изобщо не е някакво източно пътешествие към дълбините на колективното съзнание. Става дума единствено за намирането на работи, дето хората си мислят, че не можеш да намериш. Освен това се развива с нечовешка скорост, в смисъл, колкото повече узнаваме, толкова повече знаем, че знаем, с всеки ден се променя, и то видимо. Ето защо работя до късно. Така шокът на следващата сутрин е по-малък.

— Леле. Май няма да е зле да понауча нещо за тая работа, че да съм в час.

— Всичко е доста тромаво — той обхвана с жест стаята. — Тук долу, в реалния живот, в сравнение с това, което виждаш в шпионските филми и по телевизията, още сме далеч от онази скорост и капацитет, даже очилата за инфрачервено и нощно виждане, които ползват във Виетнам, са на светлинни години от рентгеновите очила, но нещата се развиват експоненциално и една хубава утрин хората ще се събудят и ще осъзнаят, че са под наблюдение, от което няма как да избягат. Бегълците няма да могат да се чупят повече сигурно защото просто вече няма да има места за бягство.

Кафемашината изригна в шумно изпълнение със синтезирани вокали на Volare.

— Фриц я програмира така. Аз сигурно щях да избера Java Jive.

— Старичко парче.

— Всичко е данни. Единици и нули. Всичко е възстановимо. Вечно е подръка.

— Жестоко.

Кафето не беше зле предвид роботския му произход. Спарки се опита да покаже на Док какво е код.

— О, да бе — спомни си Док тогава, — тази ваша мрежа включва и болници, нали? Например, ако някой е отишъл в спешното, можеш ли да му провериш състоянието?

— Зависи къде е.

— Вегас?

— Може би евентуално през университета на Юта, нека да видя. — Настана суматоха от пластмасови перкусии и зелени извънземни глифове на екрана и след малко Спарки продължи: — Излиза ми „Сънрайз“ и „Дезърт Спрингс“.

— Тя би трябвало да е записана или като Бийвъртън, или като Фортнайт. И наскоро, мисля.

Спарки написа още нещо и кимна.

— Окей, в болница „Сънрайз“ излиза Трилиум Фортнайт, домашен адрес в Ел Ей, приета е била със сътресение, порезни рани, следи от побой… После е била лекувана и под наблюдение две… три нощи, след това родителите й са си я прибрали… така като гледам — миналия вторник.

— Тя е. — Той погледна към екрана през рамото на Спарки. — Я виж ти, тя е. Ами. Мерси, пич.

— Добре ли си?

В тона му се усещаше нетърпение да се върне към работата си.

— Защо да не съм?

— Не знам. Изглеждаш ми малко странно, а и повечето хора на твоята възраст ми викат „хлапе“.

— Ще отскоча до „Зъки“, искаш ли да ти донеса нещо?

— Огладнявам чак след полунощ и тогава просто звъня на „Пица Мен“.

— Добре. Кажи на Фриц, че му дължа пари. А ще бъде ли проблем, ако от време на време ви навестявам, обещавам да не се пречкам много?

— Никакъв. Даже ще ти помогна да си направиш своя система, ако искаш. Вълната на бъдещето е това все пак, нали така.

— Нереално, пич.

В „Зъки“ Док седна на бара и поръча кафе и цял пай с шоколадов крем и прекара известно време в упражнението да реже четиресет и пет градусови парчета, да ги слага едно по едно в чинията и да ги яде с вилица, но накрая просто хвана останалото с две ръце и го довърши.

Магда дойде да го види.

— Да ти донеса малко пай към това?

— Нощна смяна си — каза Док.

— Винаги съм си била по-скоро нощна птица. Къде е оня Фриц, не съм го виждала от доста време.

— Някъде в пустинята е, така чух.

— То и ти си хванал тен, като гледам.

— Познавам един пич с лодка, оня ден се повозихме.

— Хванахте ли нещо?

— Основно пихме бира.

— Звучиш като съпруга ми. Един ден решиха да идат до Таити, стигнаха до Терминал.

Док се навечеря и запали цигара.

— Щом са се върнали живи и здрави.

— Не помня, да ти кажа. Имаш малко бита сметана на ухото.

Док се качи на магистрала „Санта Моника“ и точно когато се прехвърляше на южното платно на „Сан Диего“, мъглата се отправи на еженощния си поход към вътрешността на континента. Той отмахна косата от лицето си, усили звука на радиото, запали една „Куул“, потъна назад в седалката като за бавно каране и загледа как всичко започва да изчезва, дърветата, храстите между платната, жълтият училищен автобус в Палмс, светлините по хълмовете, знаците по магистралата, които ти казваха къде си, самолетите, спускащи се към летището. Третото измерение ставаше все по-неубедително — редицата четири задни светлини отпред можеше да принадлежи на две отделни коли, движещи се на безопасно разстояние една от друга в съседни платна, или пък да са двойните задни на един-единствен автомобил, беше му невъзможно да каже кое, нищо че бяха точно под носа му. В началото мъглата се стелеше на отделни талази, но скоро те се сляха и сгъстиха, станаха едно цяло и всичко, което Док виждаше, бяха светлините на фаровете, очни стълбчета на извънземно, впити в притихналата белота, както и светлинките на таблото, където скоростомерът единствено му казваше колко бързо се движи.

Продължи да пълзи, докато накрая не видя друга кола и се нареди зад нея. След известно време в огледалото за задно виждане видя как още една кола се нарежда зад него. Беше станал част от конвой с неизвестни размери, всяка кола, свързана със задните светлини на предната, като керван в пустинята на възприятията, сглобен набързо с цел прекосяване на някаква зона на слепота. Едно от малкото неща, които бе виждал хората в този град да правят без пари, без да се броят хипарите, разбира се.

Док се зачуди колко ли от познатите му бяха уловени от тазвечерната мъгла и колко ли са си вкъщи, оковани от нея пред телевизора, или пък колко са в леглото, напът към съня. Един ден — според него Спарки щеше да го потвърди — телефоните ще са стандартна част от обзавеждането на всеки автомобил, може би ще има и компютри за таблото. Хората ще могат да си разменят имена, адреси и истории, да създават асоциации на випуска, за да се събират веднъж годишно в някой бар, всеки път на изхода на различна магистрала, и да си спомнят как една вечер много отдавна са създали временна комуна, за да си помагат един на друг, докато не се вдигне мъглата.

Включи Вибрасоника. По Кей Кю Ей Ес вървеше магистралната класика за троен език на Фапардокли Super Market, като цяло идеална за шофиране из Ел Ей — макар че при пътните условия тази вечер Док би предпочел който и да е друг ритъм, — а после пуснаха няколко буутлега на „Елефънт’с Мемъри“, както и кавъра на Stranger in Love на „Спаниълс“ и God Only Knows на „Бийч Бойс“, на която, осъзна в един момент той, бе започнал да си припява. Погледна към датчика за газта и видя, че повече от половината резервоар е пълен. Имаше и чаша кафе от „Зъки“ и почти пълна кутия цигари.

От време на време някой отпред даваше мигач за надясно и плахо се отделяше от редицата, за да намери пътя си навън от магистралата. По-големите знаци за изходите отгоре бяха напълно невидими, но в някои моменти по-малките долу на самия път се виждаха точно там, където изходното платно започваше да се отлепя от главното. Така че човек винаги трябваше да вземе решение в последната възможна минута.

Док си каза, че ако пропусне изхода за Гордита Бийч, ще свие в следващия, чийто знак успее да разчете, и оттам ще намери пътя си обратно по обикновените улици. Знаеше, че при „Роузкранс“ магистралата прави рязък завой на изток и че в един момент при булевард „Хоторн“ или при „Артезия“ ще успее да избяга от мъглата, освен ако тази вечер тя не се разпростреше още повече и не покриеше целия регион. Ако това се случеше, може би тя щеше да се задържи с дни, а той — да продължи да кара покрай Лонг Бийч, през Ориндж Каунти и Сан Диего, през граница, на която заради мъглата няма да се знае кой е мексиканец, кой е англосаксонец, кой изобщо е. Преди това обаче имаше вероятност да му свърши газта и да се наложи да се отдели от кервана, да отбие край пътя и да изчака. Онова, което щеше да се случи, каквото и да беше то. Например някой забравен джойнт да се материализира в джоба му. Някое магистрално ченге да дойде и да реши да не го тормози. Някоя развълнувана блондинка в стингрей да спре и да му предложи да го закара донякъде. Мъглата да се разсее и този път да се окаже, че под нея се е криело нещо ново.

1

Главен прокурор на окръг Лос Анджелис в периода 1964–1971. — Б.пр.

2

Freak Power! е мотото на кампанията за кмет на Аспен на Джо Едуардс, 29-годишно хипи и състезател по мотоциклетизъм, издигнат от американския журналист и писател Хънтър С.Томпсън и група негови приятели през есента на 1969 г.в знак на протест срещу останалите кандидати. Едуардс губи изборите с един глас, а на следващата година Томпсън формира партия (Freak Power Party), която стъпва успешно на политическата сцена с помощта на уникална кампания, а самият той се кандидатира за шериф на Аспен. — Б.пр.

3

Магазин, специализиран в продажбата на всякакви аксесоари, свързани с пушенето на трева. — Б.пр.

4

Американски писател и активист с марксистки възгледи, основател на Черното партизанско семейство, убит през 1971 г.при опит да избяга от затвора. — Б.пр.

5

Crips — нарицателно за афроамериканските улични банди от Лос Анджелис и техните членове. — Б.пр.

6

Гардена и Комптън — градове в окръг Лос Анджелис; първият е известен с популацията си от американски японци; вторият има славата на град с висока престъпност, свързана с уличните банди. — Б.пр.

7

Hemi — двигател на „Крайслер“, станал нарицателно, както за градските им автомобили (street hemi), така и за състезателните (race hemi). — Б.пр.

8

Woodie — стил на автомобилна каросерия, при който някои външни части на колата са от дърво. — Б.пр.

9

НаБок — надценен боклук; използваният от Пинчън акроним е OPPOS (Over-Priced Piece of Shit), част от жаргона на брокерите на недвижими имоти. — Б.пр.

10

Джоузеф Глидън (1813–1906) — един от „Четиримата големи“ в историята на създаването на бодливата тел. — Б.пр.

11

Герой на Джеймс Джоунс от романа му From Here to Eternity — „Оттук до вечността“ (1953); Бигфут вероятно има предвид филма по книгата. — Б.пр.

12

The Mod Squad (1968–1973) — успешен полицейски сериал за три хипита, наети от полицията да работят под прикритие в света на южнокалифорнийската контракултура. — Б.пр.

13

По-класически от гореспоменатия полицейски сериал. — Б.пр.

14

The Fabulous Furry Freak Brothers (1971–1997) — известен ъндърграунд комикс; външният вид на Хоакин Финикс, който играе ролята на Док във филма на Пол Томас Андерсън по „Вроден порок“, е отчасти повлиян и от образите в този комикс. — Б.пр.

15

„Глас хаус“ — градският затвор на Лос Анджелис. — Б.пр.

16

Национална асоциация за студентски спорт. — Б.пр.

17

Известен американски астролог, съветник на богатите и известните. — Б.пр.

18

Довиждане, доскоро (исп.). — Б.пр.

19

Drano — марка препарат за отпушване на канали; смята се също така, че този препарат във формата му на кристали е бил използван от някои дилъри за разреждане на хероина, който продават. — Б.пр.

20

AFM Local 47 — лосанджелиският клон на Американската федерация на музикантите. — Б.пр.

21

Скот, както и споменатият по-рано от Тарик Следж Потийт са герои и в друг роман на Пинчън — Vineland (1990). — Б.пр.

22

Автомобил с изменена, много по-ниска система на окачване; лоурайдърите са считани за част от градската латинокултура и се появяват за пръв път в мексиканските гета на Лос Анджелис. — Б.пр.

23

Водещ на популярното в САЩ предаване Jeopardy, където на участниците се дават отговорите и от тях се очаква да зададат правилния въпрос. — Б.пр.

24

Препратка към изказване на Роналд Рейгън по време на кампанията му за губернатор на Калифорния през 1966 г.: „Не говори лошо за брат републиканец“. — Б.пр.

25

Swedish Fish — марка желирани бонбони с формата на риба. — Б.пр.

26

TRW Inc. — Американска компания, функционирала до 2002 г., която се занимавала основно с аерокосмическо инженерство. — Б.пр.

27

Shall I be Mother — ролята на майката в детските игри от Викторианската епоха, разиграващи семейни и ежедневни сценки, се играе от детето, което сипва въображаемия чай; в цялата настояща глава присъстват както театралното, така и британското; не само Слоун е от Англия и говори с такъв акцент, но и групата, която Док слуша по радиото на път към дома на Улфман, е британска; актрисата Ида Лупино пък е родена в Лондон — Б.пр.

28

COINTELPRO — програмата за контраразузнаване към ФБР. — Б.пр.

29

Герой от сериала F.B.I., за който Док намеква, когато се запознава с агентите и им казва, че всяка неделя е пред телевизора и не пропуска епизод. — Б.пр.

30

Моу Хауърд е един от „Тримата глупаци“, американско трио комедианти, и „Всички да отстъпят!“ („Spread out!“) е една от най-популярните му реплики. — Б.пр.

31

PX (от Post Exchange) — магазини на територията на американски военни бази в чужбина, в които се продават американски стоки — от дрехи и книги до коли и мотори. — Б.пр.

32

Герои от сериала „Островът на Гилигън“. — Б.пр.

33

Вероятно препратката е към Джоузеф Арнолд, който също като Теофилус Парсънс е автор на текст за морското право и застраховането на плавателни съдове. — Б.пр.

34

Измислени ястия, второто от които е непреводима игра на думи: на английски eel trovatore звучи малко като Il Trovatore на италиански, операта „Трубадур“ от Верди; препратките към оперното изкуство са неизменно присъстващи във всеки художествен текст на Пинчън. — Б.пр.

35

Взривът в Халифакс, Канада, от 6 декември 1917 г., когато загиват над 5000 души. — Б.пр.

36

Отново препратка към „Островът на Гилигън“, също както по-горе и обръщението „приятелче“ на сервитьорката. — Б.пр.

37

Препратката е към песента Basketball Jones на Чийч и Чонг; в оригинал е matzo-ball jones; маца е вид хляб в еврейската кухня, от който могат да се приготвят малки топчета, които се ядат обикновено потопени в супа. — Б.пр.

38

Герои от вестникарския комикс „Крейзи Кет“ (1913–1944). — Б.пр.

39

Герой от сериала „Хавай 5-0“, към който има немалко препратки както тук, така и в друг роман от т.нар. калифорнийска трилогия на Пинчън Vineland. — Б.пр.

40

Препратка към песента на The Surfaris Wipe Out (сърфистки жаргон за падане от дъската), в оригиналния запис на която може да бъде чут въпросният смях. — Б.пр.

41

Барни Файф, герой от ситкома „Шоуто на Анди Грифит“ — полицай, плямпало, глупак. — Б.пр.

42

Аби Хофман (1936–1989) — политически активист, съосновател на Международната младежка партия — т.нар. ийпита, виден представител на контракултурата и на антивоенното движение от времето на виетнамската война. Самоубива се със свръхдоза фенобарбитал. — Б.р.

43

Калифорнийска рокгрупа, основана през 1966 г.Психеделичен рок. — Б.р.

44

Стенли Оусли (1935–2011) — аудиоинженер и нелегален химик, водеща фигура в хипидвижението и контракултурата на шейсетте, произвел само между 1965 и 1967 г.не по-малко от 500 г ЛСД, по онова време равни на пет милиона дози. — Б.р.

45

Името на Док в този трип е оставено нарочно на латиница, за да се запази вероятната препратка към „Космически комедии“ на Итало Калвино, където имената на героите са изписани така. — Б.пр.

46

Лятото на 1969 — последният връх на сърфкултурата. — Б.пр.

47

Анимационен герой, символ на консервите с риба тон на фирмата StarKist. — Б.пр.

48

Инициалите на съкратеното наименование на Народния фронт за освобождение на Южен Виетнам (Виет Конг) на английски са VC, което във фонетичната азбука на НАТО е Victor Charlie (Виктор Чарли). — Б.пр.

49

Хилбили, реднек, хик — обидни думи за бял човек, обикновено селянин. — Б.р.

50

Porte-cochère (фр.) — аркоподобна структура на входа на сградата, която дава възможност на превозните средства да спрат направо пред входа. — Б.пр.

51

Начинаещ в областта на някой екстремен спорт; в началото думата е била определение за неопитен сърфист; английската дума grommet значи уплътнителен пръстен. — Б.пр.

52

Освен че най-вероятно името на вокалиста е Робърт, думата се използва и за вид къса прическа. — Б.пр.

53

Love-in и be-in — контракултурни събития, предшестващи Лятото на любовта (1967 г.) и посветени на любовта, мира, музиката, секса и психеделичните наркотици; The Human Be-in, може би най-известното такова събитие, се провежда на 14 януари 1967 г.в Сан Франсиско и е с участието на редица големи фигури от контракултурата, като Алън Гинзбърг и споменатия вече в романа химик Станли Оусли, който осигурява огромно количество ЛСД за мероприятието; след The Human Be-in думата „психеделичен“ добива популярност и извън ъндърграунда. — Б.пр.

54

Исп.: прегръдка. — Б.пр.

55

Препратката е към Капитана от „Скуби-Ду“. — Б.пр.

56

Bunco Squad — нарицателно за полицаите, разследващи различни видове измама; предполага се, че думата bunco идва от испанската banca (банка), която присъства в името на някои игри на карти, напр. бакара, известна още като Пунто Банко. — Б.пр.

57

Често обръщение на Спок към капитан Кърк в „Стар Трек“. — Б.пр.

58

Нарицателно за Калифорния, използвано в испанско-американската общност. — Б.пр.

59

„Тези хора нищо не знаят“. — Б.пр.

60

Coup de foudre (фр.) — букв.: мълния. — Б.пр.

61

Бистър ум, здрав разум. — Б.пр.

62

Южната част на булевард „Санта Моника“. — Б.пр.

63

Играта в оригинала е около думата head в headphones (слушалки), която е част и от хедшоп (head shop). — Б.пр.

64

Булевард „Сънсет“ (Sunset Boulevard), или Булевардът на залеза. — Б.пр.

65

В оригинала името на шхуната е Golden Fang; fang значи зъб на животно, а Тито първо казва tooth, което е думата за човешки зъб. „Хрискилодон“ пък е съставена от думите за злато, куче и зъб в гръцкия, затова и Тито почуква кучешкия си зъб. — Б.пр.

66

Античен мистичен орден на Розата и Кръста. — Б.пр.

67

Джиду Кришнамурти — философ, писател, свързан с Теософското общество, който по онова време (60-те и 70-те години) е живял в Охай. — Б.пр.

68

Става въпрос за филма „Freaks“, преведен на български като „Изроди“, от 1932 г.Фрийк-културата, за която си мисли Денис, използва думата в смисъла й на „особен“, „странен“, „различен“. — Б.пр.

69

Това вероятно е препратка към старо суеверие в САЩ, че въжето от конски косъм държи настрана гърмящите змии, макар че експерименти са доказали, че змиите преминават през такива „граници“ без проблем. — Б.пр.

70

Кларк Кент е Супермен, Пийт Малой е полицай от сериала „Адам-12“, а Стив МакГарет — от „Хавай 5-0“. — Б.пр.

71

Обедна почивка на полицейски жаргон, особено в Калифорния. — Б.пр.

72

10050 Сиело Драйв, адресът, на който семейство Менсън извършва най-бруталните си убийства, сред които и това на актрисата Шарън Тейт. — Б.пр.

73

Най-вероятно Томас Ногучи (1927) — главният съдебен лекар на окръг Лос Анджелис през 60-те и 70-те години. Извършил е аутопсиите след смъртта на редица известни личности, сред които Мерилин Монро, Джанис Джоплин и Шарън Тейт. — Б.пр.

74

Ивлин Уд (1909–1995) — американска преподавателка и изследователка, създател на една от най-известните техники за скоростно четене. — Б.пр.

75

Copper, думата за метала мед на английски е същата като една от разговорните за полицай. — Б.пр.

76

Затворът във Фолсъм. Голяма част от автомобилните регистрационни табели в САЩ се произвеждат от затворници. — Б.пр.

77

От исп.: кой е по̀ мачо. — Б.пр.

78

Найлонова материя, която имитира коприната. Създадена е през 1962 г.и е особено популярна през 70-те. — Б.пр.

79

Чучулига (англ.). — Б.пр.

80

Сестра Ейми (1890–1944) — американска евангелистка, основателка на Международната църква на здравото благовестие; през 1926 г. е отвлечена, но успява да избяга; отвличането й се превръща в медийна сензация и около него и до ден-днешен има доста въпросителни. — Б.пр.

81

Общо наименование на петима актьори и певци от 50-те и 60-те (Франк Синатра, Дийн Мартин, Сами Дейвис Мл., Питър Лофорд, Джоуи Бишъп). — Б.пр.

82

Обувка се нарича кутията, в която крупието държи тестето с карти на игралната маса. — Б.пр.

83

Радиоводещият Кейси Кейсъм е първият, който озвучава Шаги в „Скуби Ду“. — Б.пр.

84

„Островът на Гилиган“ (Gilligan’s Island) — американски ситком, излъчван от 1964 до 1967 г. — Б.пр.

85

Препратка към филма „Кралят и аз“ (1956). — Б.пр.

86

Ричард Бъкминстър Фулър (1895–1983) — американски изобретател и футурист, популяризатор на геодезичния купол в архитектурата. — Б.пр.

87

Стар Завет. Книга на Йов. „Цената на мъдростта е по-висока от скъпоценните камъни“. — Б.р.

88

Американски актьор от румънски произход, известен с ролите си на гангстер във филми като „Малкият Цезар“ и „Кий Ларго“. — Б.пр.

89

Помещението за екзекуции в „Сан Куентин“. — Б.пр.

90

Док цитира песента Monster Mash на Боби Пикет, която, освен че е била записвана и от вече споменавани в романа групи, като „Бонзо Дог Бенд“, е пълна с препратки към всякакви фигури и същества от хорър жанра, като Дракула, Франкенщайн, върколаци и зомбита. — Б.пр.

91

Реплика от филма „Всичко за Ева“ (1950). — Б.пр.

92

Известна компания производител на бейзболни бухалки. — Б.пр.

93

От исп.: опасност. — Б.р.

94

От исп.: човече. — Б.р.

95

Героите на Пол Хенрийд и Ингрид Бергман от „Казабланка“. — Б.пр.

96

Краят на филма „Милдред Пиърс“ се различава значително от този на класическия криминален роман на Джеймс М. Кейн. — Б.пр.

97

Bless you — така се казва на английски, когато човек кихне. — Б.р.

Content

Томас Пинчън
Вроден порок

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Дванайсет

Тринайсет

Четиринайсет

Петнайсет

Шестнайсет

Седемнайсет

Осемнайсет

Деветнайсет

Двайсет

Двайсет и едно

1