Prokopenko Igors

Visa patiesība par Ukrainu. Kam izdevīga valsts sadalīšana

Igors Prokopenko

Visa patiesība par Ukrainu. Kam izdevīga valsts sadalīšana?

Satura rādītājs

Priekšvārds

1. nodaļa. Kari par Krimu

Pirmie krimieši

Krievijas-Turcijas karš

Česmenes kauja

Izmailas cietokšņa ieņemšana

19. gadsimta informācijas kari

Krimas karš 1853-1856

Leģendārā Sevastopoles aizsardzība

Krima 20. gadsimtā

Karš, kuram nebija lemts sākties.

2. nodaļa. Novorossija un Krima.

Novorosijas ekonomiskā attīstība

Kņazs Potjomkins-Tauriskais

Kā dzima Melnās jūras flote

3.nodaļa Haholi pret moskaļiem

Ļeņins rada Padomju Ukrainu

Sarkanā līnija gar Dņepras krastiem

Izrādās, ka mēs neesam brāļi?

4.nodaļa. Projekts "Ukraina"

Ukraiņu valodas mākslīgā radīšana. Ukrainofilisma politiskā izcelsme

Mihaila Gruševska darbi

Eiropas ģeopolitiskais projekts

5. nodaļa. Ukrainas atbrīvošanas varoņi

Vācijas slepeno dienestu aģenti

Volīnijas slaktiņa šausmas

Vietējo iedzīvotāju atbalsts

6 nodaļa. Ukrainas nacionālisti šodien . .

Aleksandrs Muzičko (Saško Billijs)

Dmitrijs Korčinskis

Oļegs Goltvjanskis.

Dmitrijs Jarošs

Pretenzijas uz krievu zemēm

Ukraiņu nacionālisti Gruzijā

7. nodaļa. Ukrainas opozīcija un oligarhi

Arsēnijs Jaceņuks

Jūlija Timošenko.

Oļegs Ļaško

Oļegs Tjagņiboks

Vitālijs Kļičko

Viktors Juščenko

Rinats Ahmetovs

Viktors Pinčuks

Petro Porošenko

Ukrainas kleptokrātija

8.nodaļa. Eiromaidana aktīvisti

Jauno cīnītāju kurss

Pazīstams scenārijs

Marodierisma izplatība

Revolūcijas vārdā.

Revolūcija, sekss, rokenrols

Kļičko daiļrunība

9. nodaļa Revolūcijas tehnoloģija

Ukraina vēlas iestāties ES

Nākamais solis

Ukraina un ASV

Kurš izgudroja krāsainās revolūcijas?

Starptautiskā attīstība

Bipolārā pasaule.

ASV un nacisms

Privātie militārie uzņēmumi

Algotņu skolas

10. nodaļa ceturtais reihs

Kurš apmaksāja Eiromaidanu?

Eiropas protesti

Jaunā vācu propaganda

Ukraina Vācijas plānos

Vai Eiropas Savienība ir ceturtais reihs?

Kas ir Angela Merkele?

11. nodaļa. Rietumu dubultstandarti

Referendums no referenduma atšķiras

Sadarbība ar teroristiem

11.septembris

Mums seko

Olimpiskais apkaunojums

12. nodaļa Situācija Austrumos

Konfrontācija

"Patiesība par Ukrainu"

Donbass

Brāļu tautas

13. nodaļa. Informatīvie kari

Lielā kara mazās kaujas

Histērija medijos

No Sanas līdz Donai

Stepana Bandera seja un maska

14. nodaļa Impērijas šķembas: Mīti un realitāte

Ukrainas dzimšana

Neatkarīgās Baltijas valstis

Gruzija pēc PSRS

Pēcvārds

PRIEKŠVĀRDS

Kas notika Ukrainā 2014. gada februārī? Pēc daudzu analītiķu domām - tas pats kas Krievijā 1917. gada oktobrī. Analogijas, kā saka, ir acīmredzamas. 22. februārī dumpīgā ukraiņu tauta ielauzās "pilī" un pārņēma varu savās rokās. Pagaidu valdības neizlēmīgais vadītājs (un kurš teica, ka Janukovičs būs mūžīgs?) bēga pa sētas durvīm. Un tad uzliesmoja politisko pretinieku īpašumi, un “karaliskās ģimenes” palātas pārvērtās par muzejiem, kur ikviens zemnieks no iekšzemes tagad var apbrīnot tualetes zeltītos krānus. Vispār Lielā Ukrainas revolūcija, par kuru nebrīdināja tikai slinkie, ir piepildījusies.

Protams, analītiķi mēģināja prognozēt notikumu tālāko attīstību. Varianti bija ļoti dažādi – no gaišas nākotnes sirsnīgajā un bagātajā Eiropas Savienībā līdz drūmai eksistencei ar dārgāku maizi, politisko sakāvi cietušo koncentrācijas nometnēm un pilsoņu karu. Diemžēl, piepildās bēdīgākā prognoze. Revolūcija novedusi tikai pie pilsoņu kara. Un tomēr, neskatoties uz analoģijām, asiņainie notikumi Maidanā neatbilst terminam "revolūcija". Ļoti vienkārša iemesla dēļ.

Kas tad ir revolūcija? Tas ir tad, kad vieniem tika atņemts viss – un atdots citiem vai sadalīts. Bet Ukrainā?.. Kas tad tā par revolūciju, kad pieci lielākie oligarhi, kuriem piederēja Ukraina, pat Janukoviča laikā jūtas lieliski? Ahmetovs, Firtašs, Kolomoiskis, Porošenko - katrs palika pie sava. Nu, pieņemsim, ka Janukovičs bija zaglis un noziedznieks. Bet tieši pateicoties viņam oligarhi no nabadzīgajiem cilvēkiem sarausa savus miljardus. Viņi dalīja valsts pīrāgu, bet ar Janukoviču “risināja jautājumus” un pacēla glāzes uz veselību, panākumiem un Lielo Ukrainu.

Tātad mācību grāmatai par Ukrainas jaunāko vēsturi paragrāfs par "Lielo Ukrainas revolūciju" neatbilst patiesībai. Vienkārši cilvēks, kas kontrolēja valsts "kopējo fondu", nedaudz samazināja pārējo dalībnieku intereses, un šo "vērotāju" nolēma likvidēt, lai turpinātu vadīt biznesu bez starpniekiem. Līdz ar to par prezidentu kļuva Porošenko. Kolomoiskis par gubernatoru... Bet to var nosaukt tikai par valsts apvērsumu.

Un viss šajā politiski kriminālajā stāstā nebūtu nekas, ja ne viens "bet". Upuri! Kolosāls dzīvību zaudējums, kolosāla nežēlība un pārpasaulīgas zvērības. Maidans, Odesa, liesmojošais Donbass, apšaudes, bombardēšana. Kas vēl vajadzīgs, lai pilnībā aptvertu notiekošā šausmas? Valsts sadalījusies divās nometnēs, un tajā vairs nav vienotu Ukrainas pilsoņu, bet ir “pareizie” ukraiņi un zemcilvēki “vatenieki”.

Grāmatā, kuru turat rokās, ir hronika un pirmā dzilākā analīze par notikumiem, kas šodien notiek Ukrainā. Un vēl - vēstures fakti, kas, manuprāt, ļoti precīzi ļauj saprast, kas ir Ukrainas valstiskums un kad un kādos apstākļos tas radies; kā Krima nonāca Krievijas īpašumā un kāpēc to par krievisku sauc ne tikai krievi, bet pat Rietumu vēsturnieki; kur slēpjas ukraiņu nacionālisma saknes un kāpēc Rietumu pasaule tik spītīgi ignorē traģēdiju, kas šodien notiek Ukrainā.

I nodaļa KARŠ PAR KRIMU

2014. gada 18. martā Krima brīvprātīgi kļuva par Krievijas Federācijas sastāvdaļu. Kāpēc? Ja analizē mierīgi un bez emocijām, tam ir vairāki iemesli. Pirmkārt, Krima ir bijusi Krievijas sastāvdaļa kopš Osmaņu impērijas laikiem. Un, stingri ņemot, krieviska - gan pēc iedzīvotāju sastāva, gan valodas, gan kultūras tradīciju ziņā. Pat pēdējās desmitgadēs pēc Hruščova oficiālās Krimas nodošanas Ukrainai tā joprojām palika krieviska. Tas ir vēsturisks fakts - svarīgs iemesls, bet ne galvenais. Galvenais iemesls, kas lika lielākajai daļai pussalas iedzīvotāju balsot par atdalīšanos no Ukrainas, tomēr ir bailes. Bailes no niknajām "revolucionārajām" nelikumībām, kas Ukrainā nav apstājušās līdz šim laikam. Bailes palikt bez aizsardzības – galu galā jau ar pirmajām neatkarības dienām tieši Krievija tika uzskatīta par galveno Ukrainas valstiskuma ienaidnieku. Bailes no haosa un Bandera neliešiem, kuri, ja atnāks, nevēlamos cilvēkus valkās aiz matiem. Daudz baiļu. Šīs bailes noteica Krimas iedzīvotāju izvēli. Šī izvēle bija par labu Krievijai, un to izdarīja tauta.

Kas ir Krima? Kāpēc tas ir bijis strīdu ābols starp pasaules lielvarām vairākus gadsimtus? Un kāpēc šī zeme uz visiem laikiem ierakstīta Krievijas slavas vēsturē?

Pirmie krimieši

Krima ir pussala Melnās jūras piekrastē. Tur ir maigs klimats, skaistas smilšainas pludmales un pārsteidzoši daudzveidīgas dabas rezervātu ainavas. Pēdējā laikā mēs esam izturējušies pret Krimu kā pret kūrorta zonu ar ne to labāko apkopšanu, un tikai dažiem cilvēkiem interesēja tās vēsture, kas aizsākās 6. gadsimtā pirms mūsu ēras.

Pirmie tur apmetās senie grieķi – viņi novērtēja vietējo zemju auglību un sāka pussalu sakārtot. Viņi sāka audzēt vīnogas, nodarboties ar lopkopību un zvejniecību, kā arī nodibināja tirdzniecību. Pa Melnās jūras ceļiem devās kuģu karavānas, vedot dārgmetālus, ieročus, melni krāsotus glazūras traukus, olīveļļu, marmoru - šis reģions bija slavens ar preču daudzveidību. Hellēņi Krimas teritorijā izveidoja divas valstis - Kimmerijas Bosforu un Taurisko Hersonesu.

Senās pilsētas Taurijas Hersonesas drupas Sevastopolē

Bagātās pussalas vēsture dzīvo pieminekļos, kas saglabājušies līdz mūsdienām. Ja aizbrauksiet uz Krimu, noteikti apmeklējiet Hersonesas vēsturisko un arheoloģisko rezervātu - tas, iespējams, ir pasaulē slavenākā ievērojamā vieta Krimā. Senās pilsētas drupas atrodas mūsdienu Sevastopoles teritorijā. Aplūkojot turīgo pilsoņu māju paliekas un novērtējot ēku izmērus un kvalitāti, secinājumi liecina: pilsēta uzplauka. Tā pat tagad pārsteidz ar savu vērienu un krāšņumu un piesaista daudz tūristu, kas vēlas pieskarties senatnei.

Bez šaubām, reģiona attīstībā daudz ieguldījuši grieķi. Tomēr viņu kolonijas nesaglabājās ilgi - Krimu bez gala tīkoja dažādi iekarotāji: skiti, Romas impērija, Bizantija... Saimnieki bieži mainījās. Tā rezultātā pussalas iedzīvotāji kļuva daudznacionāli – un tādi saglabājušies līdz mūsdienām.

Krievijas-Turcijas karš

XIII gadsimtā Krimas zemē parādījās pirmie mongoļi, un drīz pussalu iekaroja Zelta orda. 1441. gadā, izveidojās Krimas hanāts, sākās īss neatkarības periods. Taču tikai dažas desmitgades vēlāk, 1478. gadā, Krimas hanāts nespēja pretoties Osmaņu impērijas uzbrukumam un pussala nonāca vasaļu atkarībā no Portas. Vietējiem iedzīvotājiem tie bija grūti laiki: visur bija izvietoti turku garnizoni, tika izlaupītas vietējās bagātības, civiliedzīvotāji piespiedu kārtā tika dzīti darbā.

Šajā periodā īpaši cieta slāvi. Sākot ar 15. gadsimtu, Krimā apmetušies turki un musulmaņu nomadi pastāvīgi rīkoja laupīšanas uzbrukumus Krievijai, un nolaupītie slāvi tika ne tikai pārdoti verdzībā, bet arī pievērsti citai ticībai.

Turklāt osmaņu-turku plānos ietilpa Krievijas zemju sagrābšana un savas impērijas paplašināšana līdz Donai! Laika gaitā kļuva skaidrs, ka hana armija gribētu sasniegt Maskavu. Tatāri mazkrievu zemēs jutās ļoti pašpārliecināti.

Termins "laupīšanas saimniecība" attiecas tieši uz šo laikmetu. Galvenā tatāru nodarbošanās krievu zemēs bija laupīšana un jasira - dzīvas preces, tas ir, mājlopu un vergu, ieguve. No dzīvniekiem netika aiztiktas vienīgi cūkas – islams tās uzskata par nešķīstām. Tādā veidā, pēc vēsturnieku domām, izveidojās ukraiņu virtuves īpašais punkts - speķa bagātīgā izmantošana uzturā.

Krimas tatāru regulārie reidi nopietni noplicināja Krievijas valsts finansu un cilvēku resursus, un Krima pakāpeniski kļuva par vienu no lielākajiem vergu tirgiem. Cilvēki tika aizdzīti verdzībā un pārdoti – galvenokārt Osmaņu impērijas turkiem. Turklāt turki bija iedibinājuši tiešas Ukrainas skaistuļu piegādes sultāna harēmiem.

Lai apturētu laupīšanu un aizsargātu slāvus, imperatore Katrīna II nolēma atbrīvot Krimu un pārtraukt vergu tirdzniecību.

Abu milzīgo impēriju interešu sadursmes rezultātā sākās Krievijas un Turcijas karš 1768.-1774.

Vēstures zinātņu kandidāte, Maskavas Valsts universitātes Vēstures katedras vadītāja vietniece Olga Jelisejeva atcerējās Katrīnas II kuriozo novērojumu: “Lūk, mūsu karte, un, lūk, Krievijas bēda - robežas." Katrīna teica, ka miers ir tikai uz robežas ar Ziemeļu Ledus okeānu. Visas pārējās robežas ir ārkārtīgi nemierīgas.

Česmenas kauja

1770. gada 24. jūnijā Egejas jūrā notika kauja starp Krievijas un Turcijas flotēm, kurai pasaules vēsturē nebija analogu. Krievijas eskadra sastāvoša no deviņiem līnijkuģiem Alekseja Orlova vadībā, spēja piespiest bēgt Turcijas eskadru 16 kuģu sastāvā. Turku flote atkāpjoties burtiski tika iedzīta Česmenas līcī un iesprostota tajā. Tad viena Krievijas kuģa jūrnieki, ar laivu pietuvojušies nelielā līcī saspiestajiem ienaidnieka kuģiem, veica īstu speciālo operāciju - nomīnēja un uzspridzināja ienaidnieka kuģi. Izplatošos liesmu rezultātā izdega visa Turcijas flote, un Krievija kļuva par ne tikai par Baltijas, bet arī par Vidusjūras saimnieci. Par godu lielajai jūras kaujas uzvarai Katrīna Carskoje Selo pavēlēja uzcelt pieminekli - Česmenas kolonnu. 25 metrus augstā doriskā kolonna izgatavota no marmora, to projektējis arhitekts Antonio Rinaldi.

Es pajautāju vēstures zinātņu kandidātei, XVIII gadsimta Krievijas vēstures speciālistei Irinai Abramovai par Česmenas kaujas nozīmi, un viņa atbildēja šādi: "Pirmkārt, tā bija pēdējā lielā kauja buru kuģu flotes vēsturē - no vienas puses, un, no otras puses,  tajā piedalījās milzīgs skaits kuģu. Rezultātā uzvarēja Krievijas flote. Vissvarīgākais ir tas, ka rezultātā arhipelāgs gandrīz pilnībā nonāca Krievijas flotes kontrolē un Krievija sāka kontrolēt jūras šaurumus.

Turkus sita ne tikai krievu jūrnieki, bet arī krievu kājnieki. Krimas dienvidos, starp Simferopoli un Aluštu, atrodas Augškutuzovkas ciemats. Kādreiz to sauca par Šumu, un tieši šeit 1774. gadā nelielai krievu karavīru grupai izdevās atvairīt daudzskaitlīgo Turcijas desanta spēku uzbrukumu. Šī vieta tika pārdēvēta par godu 29 gadus vecajam šīs pašas vienības komandierim - Mihailam Illarionovičam Kutuzovam, topošajam feldmaršalam. Tieši šajā kaujā viņš ieguva savu zināmo brūci galvā. Lode trāpīja kreisajos deniņos un izgāja pie labās acs. Acs sāka šķielēt, bet, pēc aculiecinieku teiktā, redze tika saglabāta - pretēji plaši izplatītam uzskatam un notikumu literārajām versijām.

Pēc šīs kaujas Kutuzovu pirmo reizi pamanīja īmperatore Katrīna II. Viņa ne tikai piešķīra savam virsniekam Georga IV pakāpes ordeni, bet arī aizsūtīja Mihailu Illarionoviču ārstēties par valsts līdzekļiem uz Austriju. Pārsteidzoši, tikai divus gadus pēc tik smagas brūces galvā Kutuzovs atgriezās armijā, un 14 gadus vēlāk kaujā par Očakova cietoksni vēlreiz guva tieši tādu pašu brūci galvā. Lode izgāja cauri gandrīz tam pašam kanālam. Bet topošais virspavēlnieks atkal palika dzīvs.

Lūk, kā Olga Jelisejeva komentē Kutuzova ievainojumus: “Abi ievainojumi varēja skart smadzenes, beigties Kutuzovam, ja ne ar nāvi, tad katrā ziņā ar ārprātu, nopietniem smadzeņu darbības traucējumiem. Abas reizes lode pagāja burtiski milimetra attālumā no nervu galiem, kuru bojājumi vai nu sakropļotu šo cilvēku uz mūžu, vai vienkārši nogalinātu.

Izmailas cietokšņa ieņemšana

Netālu no Odesas Izmailas pilsētā atrodas mūku klosteris. Ne tik sen to sauca par cietoksni - kādreiz šeit atradās turku cietoksnis Izmaila. 18. gadsimtā to uzskatīja par neieņemamu. Bet šodien no pamatiem palikuši tikai fragmenti.

Visa pasaule atceras Ismailu - galu galā komandieris Aleksandrs Suvorovs ar savu piemēru pierādīja, ka neieņemamu cietokšņu nav. Otrā Krievijas un Turcijas kara laikā 1790. gada ziemā Suvorova pakļautībā esošajam karaspēkam izdevās neticamais - tikai 16 stundu laikā viņi iebruka Izmailā, cietoksnī, kas mēnešiem ilgi varēja izturēt visu Eiropas armiju aplenkumu!

Olga Jelisejeva par Izmailu runā kā par ļoti aizsargātu celtni: “Suvorovs ne tikai ieņēma turku cietoksni, kas bija stāvējis gadsimtiem kopš to uzcēla Bajazita. Nē, tas bija pirmklasīgs, moderns Eiropas cietoksnis ar jauniem nocietinājumiem, jauniem bastioniem, ar modernu, atjaunotu ieroču skaitu. Un to tiešām bija gandrīz neiespējami ieņemt.

Lai sagatavotos uzbrukumam, Suvorovs izstrādāja skaidru plānu un uzcēla savu karavīru apmācības nometni ar grāvju un vaļņu maketiem gandrīz dabiskā izmērā, kā pašā cietoksnī. Treniņi ilga sešas dienas. Un 11. decembra agrā rītā pēc sākotnējās artilērijas apšaudes Krievijas karaspēks, sadalīts vairākās kolonnās, devās uzbrukumā.

Katra no krievu kolonnām metās uz bastioniem, kas atradās dažādās cietokšņa pusēs. Lai iekļūtu pilsētā, karavīriem bija jāpārvar grāvji, augsti vaļņi un cietokšņa sienas. Kāpnes sienu šturmēšanai izrādījās pārāk īsas, un tieši zem turku ložu krusas tās bija jāsasien kopā. Tad 6. kolonnas komandieris Mihails Kutuzovs nosūtīja pie Suvorova ziņnesi ar ziņu, ka vaļņus zem pārāk spēcīgās ienaidnieka uguns nav iespējams noturēt. Bet Suvorovs savam padotajam nosūtīja negaidītu atbildi, pēc kuras Kutuzovam nekas cits neatlika, kā ieņemt neieņemamo turku cietoksni.

Par šo gadījumu uzzināju no Irinas Abramovas: “Suvorovs viņam atbildēja ļoti īsi - ka uz Pēterburgu jau ir aizsūtīts sūtnis ar ziņu par Izmailas ieņemšanu. Tāpēc Kutuzovam nekas cits neatlika, kā ieņemt cietoksni.

Neticami, ka Krievijas karaspēks uzbrukumā Turcijas Izmailas cietoksnim zaudēja tikai 4,5 tūkstošus karavīru. Un tas neskatoties uz to, ka Izmailas garnizonā gāja bojā 29 tūkstoši turku - vesela armija! Visā cietokšņu šturmēšanas vēsturē aplenkto zaudējumi nekad nepārsniedza aplenkušo zaudējumus.

Par uzvaru pār turkiem Katrīna II uzdāvināja Suvorovam pašas izgudrotu Aleksandra Ņevska ordeni, vienkārši tāpēc, ka ap to laiku viņam jau bija visi pārējie esošie apbalvojumi.

Izmailas cietokšņa ieņemšanas shēma

Olga Jelisejeva man nocitēja vienu no Katrīnas vēstulēm Potjomkinam: "Suvorovam jau rati piekrauti ar briljantiem," rakstīja imperatore. Tas, protams, nav burtiski, viņa jokoja, ka viņam ratus ar briljantiem piekrāvusi, bet viņš saņēma dāsnu atlīdzību, dabūja visu, ko vien gribēja.

Katrīnas II projektam par kristīgās Bizantijas atdzīvināšanu un pievienošanu Krievijai nebija lemts īstenoties – visa Eiropa nostājās pret šādu Krievijas ietekmes pieaugumu. Katrīnai tomēr izdevās Krievijas impēriju padarīt par varenāko lielvaru pasaulē – pievienot tai Krimu, kas nozīmē padarīt Melno jūru par dabisku robežu dienvidos.

Tā domā arī Olga Jelisejeva: “Katrīnai izdevās atrisināt tādus jautājumus, kurus Krievijas politika bija centusies atrisināt vairākus gadsimtus pirms viņas.

Viņa vadīja izcili spožu ārpolitiku. Viņai izdevās pielikt punktu poļu jautājumam, turku - nu, teiksim, tatāru - jautājumam, un pats galvenais, viņa pavirzīja valsts robežas dienvidu virzienā.

Krimas ziedu laiki sākās, pateicoties gubernatoram, kuru iecēla Katrīna II, - grāfam Grigorijam Potjomkinam. Tieši viņa vadībā pussalas iedzīvotāju skaits dažu gadu laikā pieauga līdz 100 tūkstošiem cilvēku, tieši viņš uzcēla daudzas Krimas pilsētas un cietokšņus. Pussalā parādījās Sevastopole un Simferopole, un Krimu Krievijā sāka saukt par "impērijas kroņa pērli".

Gadsimta informācijas kari

Un tomēr pēc Krimas pievienošanas Krievijai miers un klusums, ko tur nodibināja Katrīna II, nebija ilgs. Jau 19. gadsimtā Krievijai atkal bija jāuzsāk kaujas par pussalu. Un šoreiz ne tikai ar turkiem, bet gandrīz ar visu Eiropu! Turklāt pret Krieviju tika izvērsts informatīvais karš, kas pēc spēka un ietekmes neatpalika no mūsdienīgā!

Šodien Rietumu medijos ik pa brīdim tiek publicētas karikatūras, kas apsūdz Krievijas valsti pretenzijās uz Krimu un impēriskās ambīcijās. Piemēram, amerikāņi Krieviju attēlo kā milzīgu lāci, kurš ar saviem nagiem uz ukraiņa krūtīm izskrāpē uzrakstu “demokrātija”. Vai arī tas pats milzu lācis, ap kuru nez kāpēc mušas, spēlē šahu ar Eiropas Savienības pārstāvjiem. Citā multfilmā redzams, kā lācis ēd no bļodas ar uzrakstu "Ukraina". Un šādas kolāžas un karikatūras, kur Krievija nemitīgi parādās kā mežonīgs un plēsīgs zvērs, parādās arvien biežāk.

Pateicoties šādai "pareizi" sniegtajai informācijai, lielākā daļa parasto eiropiešu un amerikāņu ir stingrā pārliecībā, ka Krievija ir īsta ļaunuma impērija, kas vēlas paverdzināt visu civilizēto pasauli.

Jūs būsiet pārsteigti, bet tieši tādas pašas karikatūras ar tieši tādiem pašiem parakstiem tika publicētas pirms 160 gadiem - un arī saistībā ar notikumiem Krimā, kad notika Krimas karš ...

Par to uzzināju no vēstures zinātņu doktora Sergeja Volkova. Lūk, ko viņš atcerējās: “Par Krieviju kā agresīvu varu tika zīmētas atsevišķas karikatūras, tika rakstītas paskvilas tādā pašā garā - par Krievijas plāniem attiecībā uz Turciju, kam ir jāpretojas. Kampaņa pret Krieviju ritēja pilnā sparā. Īpaši asi pret Krieviju izteicās konservatīvās partijas līderi.

Attēlā redzama angļu karikatūra pret Krieviju. Tā tika publicēts angļu žurnālā Punch 1855. gadā, kad Nikolajs I uzsāka karu ar Osmaņu impēriju, mēģinot pasargāt Valahijas, Moldāvijas, Bulgārijas un Serbijas kristiešus no turku patvaļas.

Krievijas impērija attēlota kā divgalvains ērglis, kas bēg no angļu un franču karavīriem. Un apakšā paraksts: “Divgalvainā vārna Krimā. Tā dabūjusi smagu sitienu! Nositiet to." Citā to laiku angļu šaržā lācis, kas simbolizē Krieviju, sēž turku karavīram uz kakla. Jums tas neko neatgādina?

Un lūk, ir citāts no publikācijas Londonas laikrakstā The Times: "Būtu labi atgriezt Krieviju iekšzemes zemju apstrādei, aizdzīt moskaļus mežu un stepju dzīlēs." Pārsteidzoši, ka pēdējā pusotra gadsimta laikā nekas nav mainījies. Šodien Rietumu politiķi runā par Krieviju tieši to pašu.

Lūk, fragments no bijušā ASV republikāņu prezidenta amata kandidāta Mita Romnija runas: “Tā taču Krievija, tā neapšaubāmi ir mūsu ģeopolitiskais ienaidnieks numur viens. Viņi taču cīnīsies par pasaules kundzību ar jebkādiem līdzekļiem!

Un lūk, ko viņa kolēģis, Anglijas apakšpalātas vadītājs lords Džons Rasels teica pirms 160 gadiem: "Lācim ir jāizrauj ilkņi... Kamēr viņu flote un jūras kara flotes arsenāls Melnajā jūrā netiks iznīcināts, Konstantinopole nebūs drošībā, Eiropā nebūs miera.".

Krimas karš 1853-1856

Šķiet, ka tā ir neticama sakritība, taču iemesls, kāpēc 1853. gadā sākās Krimas karš, bija tieši tāds pats, kāpēc ASV un Eiropas Savienība vēlas ieviest sankcijas pret Krieviju šodien. Visa Eiropa ķērās pie ieročiem pret Krievijas impēriju par mēģinājumu atbrīvot Moldāviju, Valahiju, Bulgāriju, kur tika aizskartas kristiešu tiesības, un Serbiju, kur turki sarīkoja īstu genocīdu. Civilizētajā 19. gadsimtā notika briesmu lietas. Tā dažus kilometrus no Serbijas pilsētas Nišas atrodas piemineklis Čele-Kulai, kas tulkojas kā “Galvaskausu tornis”: pēc vienas no serbu sacelšanās pēc Turcijas pašā pavēles turki klintī iemūrēja vairākus tūkstošus nogalināto serbu galvaskausu.

Čele-Kulas torņa siena

Taču Eiropa nesaprata Krievijas aizlūgumu par serbu tautu. Piemēram, pat bēdīgi slavenais Frīdrihs Engelss toreiz rakstīja: “Krievija vēlas ieņemt Konstantinopoli, lai pēc tam ar savām ordām virzītos tālāk Eiropā. Bet Britānijas ārlietu valsts sekretārs lords Klarendons sacīja: "Ir pienācis laiks sākt civilizācijas karu pret barbarismu." Un karš sākās – pret Krieviju izgāja varenākās Eiropas lielvaras – Anglija un Francija, tām pievienojās Sardīnija, vēlāk – Austroungārija. Iedomājieties, gandrīz visa mūsdienu Eiropas Savienība!

Vardans Bagdasarjans, vēstures zinātņu doktors, Maskavas Valsts universitātes Krievijas Viduslaiku un jauno laiku vēstures katedras profesors, man pastāstīja par Krimas kara ārkārtējo ģeopolitisko nozīmi: “Krievija vienmēr ir piedalījusies karos kā daļa no dažādām koalīcijām - atcerieties Rietumu aicinājumu Napoleona karu laikā, atcerieties Otro pasaules karu, kad Krieviju sauca par Padomju Savienību. Tīras konfrontācijas starp Krieviju un Rietumiem nav bijis. Bet Krimas karš izvirzīja priekšplānā tieši šo nervu. No vienas puses - Krievija, no otras puses - valstu koalīcija, kas tieši piedalījās karā.

Pati pirmā Krimas kara kauja notika Turcijas pilsētas Sinopas līcī. 1853. gada novembrī Krievijas impērijai piederošā Rietumkaukāza virzienā izvirzījās vesela turku eskadra nākamā Osmaņu impērijas kara ministra un feldmaršala Osmana Pašā vadībā. Viņa mērķis bija izsēdināt desantu Melnās jūras piekrastē.

Ja turku operācija būtu bijusi veiksmīga, Kaukāzs Krievijai tiktu zaudēts uz visiem laikiem. Taču sākušās vētras dēļ Turcijas flote apstājās Sinopas līcī. Pēc Osmana Pašā pavēles flotile dreifēja gar krastu, kuģu pozīcijas pastiprināja uz sauszemes uzstādītās lielgabalu baterijas. 18. novembrī viceadmirālis Pāvels Stepanovičs Nahimovs piegāja pie Sinopas un, nesagaidījis savu priekšnieku Vladimiru Aleksejeviču Korņilovu, kurš nāca viņam palīgā no Sevastopoles, nolēma uzbrukt turkiem.

Pārsteidzošā kārtā kaujas plāns, kas vēstures grāmatās iegājis kā viena no uzvarošākajām Krievijas flotes kaujām, tika izstrādāts nepilnu septiņu dienu laikā.

Tur bija 16 turku kuģu, krievu - uz pusi mazāk, tikai astoņi. Piedevām Turcijas flote ieņēma izdevīgāku stāvokli: kuģi kā vēdeklis sarindojās gar krastu. Bija gandrīz neiespējami tiem pienākt nepamanītiem!

Nahimovs labi apzinājās, ka viņa vienīgā priekšrocība pār Osmanu Pašā ir kuģu artilērijas lielgabalu skaits. Viņa rīcībā bija 716 ieroči, turkiem tikai 472.

Lai izspēlētu šo vienīgo trumpi un izmantotu visus ieročus, pat maza darbības rādiusa lielgabalus, saskaņā ar Nahimova plānu krievu kuģiem bija jāizlaužas cauri Turcijas uguns aizsprostam un jānoenkurojas tieši ienaidnieka flotes priekšā, tikai 300 metru attālumā. Un no turienes jāatklāj uguni no visiem pieejamajiem ieročiem. Plāns bija absolūti novatorisks - galu galā līdz tam neviens jūras spēku komandieris pasaulē nebija uzdrošinājies pienākt tik tuvu ienaidnieka krasta baterijām!

Vēsturnieks Sergejs Volkovs uzskata, ka Nahimovs uzņēmās lielu risku: “Viņš izdarīja visu iespējamo, lai pilnībā iznīcinātu Turcijas floti, neļaujot nevienam ienaidnieka kuģim iziet jūrā. Viņam tas pilnībā izdevās. Protams, šajā gadījumā viņš riskēja ar to, ka Krievijas kuģi atradīsies krasta lielgabalu bateriju uguns zonā, taču tomēr uz to izgāja ar mērķi pilnībā iznīcināt Turcijas floti.

Nahimova eskadra sarindojās divās kolonnās un zem spēcīgas Turcijas kuģu un piekrastes artilērijas apšaudes pietuvojās ienaidniekam pistoles šāviena attālumā. Pēc tam kreisajā flangā izvietojās kuģu "Imperatore Marija", "Konstantins" un "Česma" kolonna, bet labajā pusē - kuģi "Parīze", "Trīs svētie" un "Rostislavs". Krievu uzbrukums sākās vienlaikus iepriekš noteiktiem mērķiem. Šrapneļi, koka dēļi un no turku baterijām lidojošie jūrnieku līķi vienkārši noklāja piekrastes lielgabalus, neļaujot tiem šaut.

Pārsteidzoši, ka šajā kaujā netika zaudēts neviens krievu kuģis! Bet turku flotes sakāve bija graujoša - divarpus stundu laikā 15 fregates un visu piekrastes artilēriju sašķaidīja gabalos 18 tūkstoši krievu lielgabalu šāviņu. Krita trīs tūkstoši divi simti jūrnieku, un Osmans Pašā tika saņemts gūstā. Tikai vienam Turcijas kuģim izdevās aizbēgt. Tajā pašā laikā Krievijas zaudējumi sasniedza tikai 37 cilvēkus!

Par nedzirdēto drosmi un profesionalitāti Nikolajs I apbalvoja Nahimovu ar Svētā Jura(Georgija) ordeni. Sanktpēterburgas teātros tiek iestudētas Sinopas kaujai veltītas lugas, slavenākie gleznotāji par šo tēmu glezno gleznas, un uz matrožu frenču apkaklēm, par godu lielākajai jūras kaujai, parādās trešā svītra.  Pirms tam tādas bija tikai divas - par godu Gangutas kaujai 1714. gadā un Česmenas kaujai 1770. gadā. Tikai daži cilvēki zina, ka angļi šo kauju nosauca par "Sinopas gaļas mašīnu", un slaktiņa iespaidā kuģu būvētāji visā pasaulē sāka izstrādāt pirmos bruņu kuģus, bet militāro kuģu komandieri uz visiem laikiem izmainīja jūras kauju taktiku. ...

Vardans Bagdasarjans komentēja šīs kaujas vēsturisko nozīmi: “Sinopas kauja parādīja, ka Krievija ir nepārprotami spēcīgāka par Turciju. Tā tiek uzskatīta par pēdējo liela mēroga kauju buru kuģu flotes vēsturē - flote Nahimova vadībā uzvarēja Turcijas floti. Šajā gadījumā Rietumos tika izplatīti dažādi propagandiski mīti - it kā krievi apšāvuši slīkstošos turku jūrniekus.

Pēc Krievijas flotes panākumiem Sinopas kaujā angļi un franči nolēma palīdzēt turkiem. Lai to izdarītu, Krimā ieradās divas no spēcīgākajām Eiropas flotēm. Neviens no militārajiem vadītājiem un pat pats imperators Nikolajs I nevarēja iedomāties, ka kristīgā Anglija un Francija apvienosies ar musulmaņu Turciju karā pret Krieviju. Bet Eiropa jau bija nolēmusi, ka Krievijas impērija jāsadala. Un katra valsts cerēja iegūt gabaliņu no šī pīrāga.

Pēc sabiedroto domām, jaunās Eiropas kartei vajadzēja izskatīties šādi: Krima un Kaukāzs aiziet Turcijai, Baltijas valstis iegūst Prūsija, bet Moldāvija un Valahija tiek pievienotas Austrijai. Tajā pašā laikā Eiropai Krima nebija vajadzīga ne toreiz, ne tagad. Vienkārši tika darīts viss, lai to Krievijai atņemtu.

1854. gada 14. septembrī Francijas un Anglijas flotes pietauvojās pie Krimas un sabiedroto karaspēks izkāpa krastā. Pie nelielas upes ar nosaukumu Alma netālu no Jevpatorijas notika Krimas kara pirmā sauszemes kauja. 55 000 sabiedroto karavīru pretojās 34 000 cilvēku lielā virspavēlnieka kņaza Menšikova armija... Diemžēl jau pēc dažām dienām tā tika pilnībā sakauta.

Šķiet, ka Meņšikova karavīriem bija priekšrocība - galu galā viņi bija nostiprinājušies pakalnos un no augšas varēja viegli šaut uz pār Almu pārbrienošajiem angļiem un frančiem. Taču viņus gaidīja nepatīkams pārsteigums: izrādījās, ka nāvējošās sabiedroto vītņstobru šautenes trīskārtīgi pārspēj krievu gludstobra ieročus. Un pat artilērija, kura pat nepaspēja pietuvoties ienaidniekam lielgabala šāviena attālumā, nonāca šauteņu uguns zonā. Krievijas armija zaudēja 5700 vīru, un, lai saglabātu to, kas no tās bija atlicis, Menšikovs deva pavēli atkāpties.

Leģendārā Sevastopoles aizsardzība

Pēc Krievijas armijas sakāves pie Almas krievu karaspēks sāka atkāpties, un neaizsargātā Sevastopole tika atstāta aci pret aci ar ienaidnieka armiju. Sevastopoliešiem bija tikai dažas dienas, lai nostiprinātu savas pozīcijas. Tajā pašā laikā pilsētā palika tikai neliels garnizons, nepietiekami daudz ieroču. Sevastopoles piekrasti apšaudīja ultramodernie ienaidnieka kuģi. Un, ar piecdesmit buru kuģiem, kas bija krievu rīcībā, bija nereāli sakaut sabiedroto dzelzs floti, kas bija vairākas reizes lielāka.

Un, kad šķita, ka ienaidnieku aizturēt no iebrukuma pilsētā vienkārši nav iespējams, Nahimovs un Korņilovs spēra izmisīgu soli. Lai franču un angļu kuģus neielaistu Sevastopoles līcī, viņi pavēlēja nogremdēt visus savus buru kuģus, bet apkalpēm pievienoties garnizona karavīriem. Vecie jūrnieki vienkārši raudāja. Tā Sevastopoles aplenkuma laikā jūrnieki pirmo reizi mūžā pārvērtās par kājniekiem, lai aizstāvētu pilsētu.

Vardans Bagdasarjans precizēja, ka Korņilovs par šo soli neizšķīrās uzreiz: “Krievijas impērijai nebija tvaikoņu, un tāpēc tā bija spiesta nogremdēt Krievijas buru kuģu floti pie ieejas Sevastopoles līcī. Jāsaka, ka patiesībā Krievijai bija tvaikoņi, bet to bija mazāk nekā pretējā pusē, un tvaikoņi vēl nebija aktīvi piedalījušies karadarbībā. Bet Korņilovs atteicās nogremdēt visus kuģus. Viņš uzskatīja, ka negaidīts Krievijas flotes uzbrukums dos iespēju uzvarēt.

Sākumā franči un angļi pat nenojauta, ka Sevastopole nekādā veidā nav aizsargāta, un tāpēc pirmajās dienās neuzdrošinājās doties uzbrukumā. pirmie uzbrukumu veica Sevastopoles garnizona karavīri. Viņi sagūstīja turku 60 lielgabalu bateriju, izvietoja to pret aiz muguras esošajiem angļiem un atklāja uguni. Tieši šajā brīdī notika notikums, kas uz visiem laikiem ieies Anglijas vēsturē kā viens no traģiskākajiem.

Piedzēries angļu karaspēka virspavēlnieks lords Raglans pavēlēja vieglās kavalērijas brigādei uzbrukt lielgabalu baterijai ar zobeniem. 600 huzāru brigāde, kas sastāvēja no izcilāko aristokrātu bērniem, neuzdrošinādamās nepakļauties vājprātīgajai pavēlei, devās drošā nāvē. Pēc pāris minūtēm gandrīz neviens no jātniekiem nebija palicis dzīvs. Pieminot šo varonīgo, bet muļķīgo uzbrukumu, angļu dzejnieks Alfrēds Tenisons uzrakstīja dzejoli, kas joprojām iekļauts angļu skolu mācību programmās. Tā bija ļoti pamācoša epizode angļiem, kuru dalība šajā karā, starp citu, bija daudz mazāka nekā franču.

Tieši pēc vieglās kavalērijas bojā ejas sākās viens no niknākajiem uzbrukumiem 19. gadsimta militārajā vēsturē - uzbrukums Sevastopolei, kas ilga pat 349 dienas! Vēlāk Sevastopoles aizsardzība Eiropā tiks nosaukta par Krievijas Troju.

Pirmo anglo-franču artilērijas triecienu uzņēma Konstantinovkas baterija. 1854. gada 5. oktobrī to apšaudīja 11 ienaidnieka kuģi. Pret 428 eskadras lielgabaliem baterija atbildēja ar uguni tikai no 43 lielgabaliem. Tajā pašā laikā Konstantinovkas baterijas apkalpei izdevās nogremdēt trīs angļu kuģus, pirms pati saņēma nopietnus bojājumus.

Citus Sevastopoles nocietinājumus iznīcināja katru dienu, bet pa nakti tika uzcelti jauni. Uguni pa pilsētu bija atklājuši 1340 lielgabalu. Tas ir-  vairāk nekā krieviem un frančiem kopā pie Borodinas. No 34 tūkstošiem karavīru, kas aizstāvēja Sevastopoli, līdz aplenkuma beigām izdzīvoja tikai 800 cilvēku.

Tas turpinājās, līdz tika nogalināti visi trīs garnizona komandieri - Korņilovs, Istomins un Nahimovs. Korņilovs gāja bojā pirmajā apšaudē, Istominam galvu norāva lielgabala lode. Nahimovs, kurš iepriekš bija devis pavēli nogremdēt kuģus, gāja bojā pēdējais: 1855. gada 28. jūnijā uz visvairāk apšaudītās redutes - Malahova Kurgāna - viņu ķēra lode. Kā savos memuāros apgalvoja Nahimova adjutanti, admirālis bija dziļā depresijā un burtiski meklēja nāvi.

Šķiet neticami, taču Pāvela Nahimova bēru diena bija vienīgā diena visā aplenkuma laikā, kad angļi un franči pārtrauca Sevastopoles apšaudīšanu. Sabiedrotie bēru gājienu vēroja no ieņemtajiem pakalniem ar karogiem pusmastā. Todien neatskanēja neviens šāviens.

Par Sevastopoles aizstāvju varoņdarbiem klīda leģendas. Leģendārākā persona starp aplenktajiem bija Melnās jūras flotes jūrnieks un Sinopes kaujas dalībnieks jūrnieks Pjotrs Koška. Viņš viens pats piedalījās 18 uzbrukumos ienaidnieka nometnei un reiz no turienes atveda trīs "mēles".

Ne mazāk slaveni bija pilsētā palikušo ārstu varoņdarbi. Tieši Sevastopoles aplenkuma laikā Nikolajs Ivanovičs Pirogovs pirmais pasaulē sāka izmantot anestēziju kaujas lauka apstākļos. Viņš arī izveidoja pirmās pagaidu slimnīcas ievainotajiem Sevastopoles iedzīvotājiem.

Zem šāviņu krusas Pirogovam nācās ne tikai operēt ievainotos, bet arī lasīt lekcijas jaunajiem ārstiem un brīvprātīgajiem. Tikai daži cilvēki zina, ka šīs lekcijas apmeklēja arī artilērijas virsnieks Ļevs Nikolajevičs Tolstojs. Viņa baterija – ceturtais bastions – atradās vietā, ko mūsdienās sauc par Vēsturisko bulvāri. Neskatoties uz nemitīgo pilsētas bombardēšanu, tieši šajā daudzos mēnešus ilgajā aplenkumā Tolstojs uzrakstīja pirmo no saviem slavenajiem Sevastopoles stāstiem.

Vēsturnieks Vardans Bagdasarjans ir pārliecināts, ka šis periods bija rakstnieka literārā ceļa sākums: “Kara tēls jaunajā Ļevā Tolstoja veidojās tieši Krimas kampaņas laikā, un pēc tam, pateicoties tiešai dalībai karadarbībā, radās sava veida refrakcija visā viņa turpmākajā darbā.

Gandrīz gadu pēc aplenkuma sākuma Sevastopole tika ieņemta, izdzīvojušie aizstāvji to pameta. Taču angļu un franču karavīri, noguruši no mēnešiem ilgās kaujas tikai par vienu pilsētu, fiziski nespēja turpināt karu – viņiem vienkārši vairs nebija spēka iet tālāk par ieņemto Sevastopoli. Tajā pašā laikā Anglijā turpinājās vervēšana armijā. No Ročesteras ostas uz Krimu tika sūtīti jauniesauktie karavīri. Speciālie vervētāji medīja iesauktos krogos un netīrās ostās, solot par dienestu armijā visas pasaules svētības, pat tad, kad visa Anglijas sabiedrība sāka nosodīt šo karu - ilgstošu un asiņainu. Un pats galvenais, bezjēdzīgu - galu galā saskaņā ar miera līgumu Krievijai tika atgriezta angļu un franču sagrābtā Krima un Balaklava, vienlaikus neļaujot pārņemt protektorātā Turcijas kristīgos reģionus, bet Melnā jūra tika atzīta par neitrālu.

Krima XX gadsimtā

Eiropieši mēģināja Krievijai atņemt Krimu un padarīt to par savu koloniju gandrīz 60 gadus vēlāk, 1918. gadā. Uz austrumiem no Simferopoles atradās Karasubazaras pilsēta, kuru padomju valdība vēlāk pārdēvēja par Belogorsku. Tieši šeit 1918. gadā notika sīvas kaujas starp Sarkanās armijas karavīriem un vācu iebrucējiem. Vairākas Eiropas lielvaras iebruka revolūcijas un pilsoņu kara novājinātajā Krievijā, lai nogrābtu sev kādu gabalu no mūsu zemes - un tam viņi izvēlējās Krimu. Krimas kolonizācijas un pagaidu valdības izveidošanas plānus personīgi izstrādāja ģenerālpulkvedis Ērihs Ludendorfs, vācu karaspēka komandieris Pirmā pasaules kara laikā un totālā kara koncepcijas autors. Bet vāciešiem neizdevās kļūt par Krimas saimniekiem – to aizkavēja ķeizara režīma krišana.

Arī nacisti Krimai pievērsa lielu uzmanību. Līdz Otrā pasaules kara sākumam viņi bija izstrādājuši okupēto zemju administratīvi teritoriālās struktūras projektus. Trešā Reiha plāni bija padarīt pussalu par Vācijas veselības kūrortu, milzīgu kūrortu īstajiem āriešiem.

Tika projektēts, ka pussala tiks pilnībā atbrīvota no vietējiem iedzīvotājiem un to apdzīvos tikai tīrasiņu vācieši. Lielākajai daļai kolonistu vajadzēja būt Dienvidtiroles iedzīvotājiem - tādā veidā Hitlers plānoja atrisināt Itālijas un Vācijas strīdu par šo teritoriju. Turklāt Krimas klimats tiroliešiem būtu ideāls.

Krimas kolonizācija nacistiem šķita pavisam pamatota, pat godīga. Trešajā reihā tika apgalvots, ka vēsturiski Krima piederējusi tagadējo vāciešu - gotu senčiem. To centās apliecināt neskaitāmas arheoloģiskās ekspedīcijas, kuru rezultātā, piemēram, Mangupas cietoksnis tika atzīts par tipisku vācu nocietinājuma piemēru. Nacisti gatavojās pārdēvēt Krimu par Gotenlandi (gotu valsti), bet Simferopoli par Gotenburgu (gotu pilsētu).

Jau no pirmās Krimas okupācijas dienas vācieši šeit sāka iedibināt jaunu kārtību. Nekavējoties tika veikta iedzīvotāju pārreģistrācija, lai apzinātu komunistus un apzinātu darbspējīgas personas, un ieviests visstingrākās iedzīvotāju pārvietošanās kontroles režīms. Ja dokumentu pārbaudes laikā mājā tika atrasts cilvēks bez “pieraksta”, varētu nošaut visu ģimeni. Nāvessods gaidīja tos, kuri nacistu armijas vajadzībām nenodeva pārtikas nodokli. Okupācijas laikā mājlopu skaits pussalā samazinājās par 90%.

Krimas iedzīvotājiem tika ieviests darba dienests, viņus sāka vervēt darbam Vācijā. Savervētajiem tika solītas labas algas un pienācīgi dzīves apstākļi, tāpēc sākumā cilvēki devās prom brīvprātīgi. Aizbraukušie uz dzimteni varēja sūtīt ne vairāk kā vienu vēstuli mēnesī. Likumsakarīgi, ka vēstules tika pakļautas militārai cenzūrai, taču vienalga patiesība par ekspluatāciju pamazām atklājās, un tad izsūtīšana uz Vāciju kļuva piespiedu kārtā. Kopumā okupācijas laikā tika aizdzīti vairāk nekā 85 000 Krimas iedzīvotāju.

Sarkanā armija cīnījās par Krimu, glābjot gan krievus, gan ukraiņus, gan tatārus, kuriem fašisma uzvaras gadījumā draudēja pilnīga iznīcināšana. Bet, neskatoties uz visiem pūliņiem, cīņām, uzvarām un priekiem, Krima, par kuru tika izliets tik daudz krievu asiņu, drīz vien nonāca Ukrainas sastāvā - pateicoties Ņikitam Hruščovam. Šādu dāvanu viņš nolēma pasniegt tikai tādēļ, lai iegūtu Ukrainas PSR reģionālo komiteju sekretāru atbalstu cīņā par varu pēc Staļina nāves.

“RSFSR un Ukrainas PSR Augstāko padomju prezidijs PSRS Augstākās padomes Prezidija kopīgā priekšlikumā par Krimas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas nodošanu Ukrainas Padomju Sociālistiskajai Republikai” - šāds paziņojums tapis 1954. gada 24. janvārī PSKP CK Prezidija sēdē. Bet Krimas iedzīvotājiem tas bija īsts pārsteigums. Galu galā neviens viņu viedokli neprasīja, netika rīkots nekāds referendums. Un jau 19. februārī ar Hruščova vienpersonīgu lēmumu Krimas iedzīvotāji vienkārši tika padarīti par citas republikas iedzīvotājiem.

Lūk, kā šo notikumu komentē NVS valstu institūta direktora vietnieks, politologs Vladimirs Žarihins: “Tā bija tikai teritoriālās piederības nomaiņa vienas valsts ietvaros. Jau toreiz Krimas iedzīvotāji sajuta zināmas neērtības, jo, piemēram, visur sāka parādīties izkārtnes ukraiņu valodā - toreiz taču arī noņēmās ar ukrainizēšanu - telervīzijas un radio raidījumi ukraiņu valodā, bet tad televīzija vēl bija sākuma stadijā. Mēs saprotam, ka Padomju Savienībā īsti neprasīja iedzīvotāju viedokli. Pat netika veiktas socioloģiskās aptaujas. Krimas iedzīvotāji šo faktu uztvēra smagi, bet mierīgi.

Bet vai toreizējie valsts vadītāji varēja iedomāt, ka Padomju Savienība sabruks un vienā mirklī dažas savienības republikas vēlēsies atdalīties, un Krima aizies viņiem?

Šodien pussala neizskatās sevišķi labi. Pilsētās sagrauta infrastruktūra, nopostītas dzīvojamās ēkas, un pati Krimas sirds - Bahčisarajas apskates vieta - pārvērtusies par īstu izgāztuvi. Un viss tāpēc, ka Ukraina, neskatoties uz lielo tūristu pieplūdumu uz Krimu, neuzskatīja par vajadzīgu tur ieguldīt naudu. Bet padomju laikos Krima tika uzskatīta par labāko atpūtas vietu, vissavienības veselības kūrortu. Tieši šeit tika uzbūvēti pirmie veselības uzlabošanas kompleksi PSRS. Atpūta, piemēram, Jaltā, prestižākajā kūrortpilsētā, bija pieejama tikai pārtikušākajiem pilsoņiem.

Kurš tagad atceras, ka jau cara laikos Krievija Krimā ieguldīja milzīgas naudas summas? Aristokrāti tur cēla vasarnīcas un pirtis, ceļus un tiltus, pilis un greznas savrupmājas. 19. gadsimta vidū Krima uzplauka tik skaisti, ka to sauca par “Krievijas Rivjēru”. Pat Aleksandrs III sāka dot priekšroku atpūtai Jaltā, nevis ikgadējiem braucieniem uz Nicu – vienkārši tāpēc, ka Jalta bija kļuvusi par vienu no skaistākajiem dabas un arhitektūras kompleksiem pasaulē. Krimā ir vairāk vēstures un arhitektūras pieminekļu nekā jebkurā citā reģionā. Daudzi analītiķi ir pārliecināti, ka tagad viss mainīsies un sabrukusī Krima, kas nesen atgriezusies Krievijas sastāvā, drīzumā atkal kļūs par Krievijas pērli...

Karš, kuram nebija lemts sākties

Pirms Krimas likteņa izšķiršanās 2014. gada martā daudzi eksperti bija pārliecināti, ka situācija šeit ir tik saspringta, ka kuru katru brīdi atkal var sākties krievu asinsizliešana. Kāpēc krimieši reaģēja uz Eiromaidanu nedraudzīgi? Krievvalodīgie Krimas iedzīvotāji vienkārši baidījās, ka jaunā valdība atkal sāks viņus apspiest. Galu galā daudzi Kijevas revolūcijas vadītāji pat neslēpj savas nacistiskās tieksmes. Pārsteidzoši, ka daļa Krimas iedzīvotāju, tostarp Krimas tatāru pārstāvji, atbalstīja revolucionāros ukraiņu nacionālistus. Pussalā pie varas gandrīz nāca radikālie musulmaņu grupējumi.

Organizācija Hizb ut-Tahrir Krimas teritorijā darbojas jau vairāk nekā 20 gadus. Tās dalībnieki Simferopolē sarīko baismīgus mītiņus ar aicinājumiem uz svēto karu un vienotas Korāna valsts izveidi. Pūlis nepārtraukti kliedz "Allah Akbar"... Un tas neskatoties uz to, ka gandrīz visā pasaulē šī organizācija tiek uzskatīta par teroristisku! Bet kāpēc tās darbība tiek atļauta Ukrainā? Eksperti apliecina, ka atbilde ir vienkārša: ukraiņu nacionālisti un rusofobi vienkārši gribēja ar radikālo islāmistu rokām iznīdēt Krimā krievus. Daudzus gadus šī teroristu šūna ir vervējusi Krimas tatārus un gatavojusi viņus karam uz reliģioziem apsvērumiem...

Andrejs Kozenko, Krievijas Vienotības priekšsēdētāja vietnieks, Krimas Krievu kopienas izpildkomitejas priekšsēdētājs: “Vēsturiski Krimas tatāri nemaz nebija tik dedzīgi musulmaņi. Tagad ne tikai Turcija, bet arī Sauda Arābija iegulda lielus līdzekļus musulmaņu rajonu izveidē, kas nav atkarīgi no pašu Krimas tatāru musulmaņu komitejas.

Tas, ka daļa Krimas tatāru patiešām ir agresīvi pret krieviem, teikts arī Krievijas sabiedriskās televīzijas (OTR) televīzijas kanāla ēterā Krimas tatāru Maskavas kopienas vadītāja Ernsta Kudusova paziņojumā: "Pirmkārt, Krimas tatāri ir pamatiedzīvotāji. Otrkārt, viņi tikuši represēti. Tas ir, 1944. gadā teritorijā nebija palicis neviens Krimas tatārs. Staļins esot nolēmis iznīcināt Krimas tatārus, jo viņi neesot kalpu tauta,  nekad nav pazinuši verdzību. Bet Staļins esot pieradis pārvaldīt vergus, tāpēc viņam ļoti patīkot krievi - bijušie vergi, iedzimtie vergi. Tūkstoš gadu verdzība – tur neko nevarot darīt.

Eksperti ir pārliecināti, ka galvenais spēks, kas vērš Krimas tatārus pret vietējiem krievvalodīgajiem iedzīvotājiem, ir Hizb ut-Tahrir. Šīs organizācijas plānos, ir uz šariata likumiem balstīta pasaules kalifāta izveide. Kāpēc mītiņš, kurā jaunieši tiek aicināti pievienoties Hizb ut-Tahrir al-Islami rindām, notiek nevis kaut kur Sauda Arābijā, bet gan Simferopolē? Jo kalifātā, pēc šīs organizācijas ideologu domām, būtu jāiekļauj arī Krimas teritorija. Pagaidām kaujinieki nav atklāti deklarējuši savus patiesos nodomus, taču var pieņemt, ka tas ir tikai pagaidām.

Andrejs Kozenko grupas darbību raksturo šādi: “Viņi aizgājuši pagrīdē, bet tajā pašā laikā notiek aktīvs skaidrojošais darbs, konkrēts darbs, lai savervētu jaunus atbalstītājus. Un es domāju, ka šo spēku izpausmes ir iespējamas atsevišķos pasākumos, kurus organizēs tā sauktajā Krimas tatāru tautas medžlisā. Jo protestu rīkošana parasti ir saistīta ar šo radikālo islāma grupējumu aktivizēšanos.

Pēc ekspertu domām, separātistu līderi šodien Krimas pilsētu ielās var izvest līdz 20 000 labi apmācītu kaujinieku. Galu galā viņi bija apmācīti kaujas operācijām pret valdības karaspēku Sīrijā. Es uzgāju dokumenta kopiju, ko Sīrijas valdības karaspēka karavīri atrada pie viena no nogalinātajiem teroristiem. Ta ir 20 gadus vecā Krimas pilsētas Belogorskas iedzīvotāja Abdullas Džepparova vadītāja apliecība. Bet kā šis jauneklis varēja nokļūt starp Sīrijas nemierniekiem? Eksperti saka, ka viņu, tāpat kā daudzus jaunos tatārus, savervēja Hizb ut-Tahrir.

Daudzi bija pārsteigti, ka samērā daudz Krimas tatāri devās uz Eiromaidana atbalsta mītiņiem. Galu galā Bandera atklāti sludina nacistu idejas, kas var būt vērstas pret pašiem tatāriem. Ukraiņu nacionālisti, tāpat kā visi nacisti, iestājas par rasu tīrību, un ir video, kā nacisti Ukrainas pilsētu ielās sit Krimas tatārus.

Taču tā nav pirmā reize vēsturē, kad Krimas tatāru pārstāvji nostājas nacisma ideju piekritēju pusē. Mūsdienās to atceras tikai daži, taču Lielā Tēvijas kara laikā 20 000 Krimas tatāru zvērēja uzticību Hitleram, lai cīnītos pret ebrejiem, boļševikiem un pat ukraiņiem, kurus fīrers uzskatīja par zemākas rases cilvēkiem. Ādolfs Efendi, kā viņam uzticīgie Krimas tatāri sauca Hitleru, no spējīgākajiem cīnītājiem izveidoja elitāru arābu SS pulku.

Ir saglabājušās fotogrāfijas no laikraksta Azat Krym, publicēta okupētajā Simferopolē. Uz tiem vācu virsnieki noskatās Vērmahta jaunizveidoto tatāru vienību parādi. Tatāri strādāja Hitlera labā kā soda vienības, nezinot, ka nacisti tos vienkārši izmanto - visiem viņiem tūlīt pēc kara beigām Hitlera direktīva bija sagatavojusi tādu pašu likteni kā poļiem, ebrejiem, ukraiņiem un citām ne-āriešu tautām. Un daudzus no tiem, kas nenostājās Hitlera pusē, no neizbēgamas nāves izglāba tikai PSRS uzvara pār fašismu.

Krimas iedzīvotāji apgalvo, ka 2014. gada februāra beigas bija ļoti saspringtas. Cilvēki no bailēm negulēja naktīs. 22. februārī Kerčā ieradās autobusi ar Eiromaidana kaujiniekiem, kas faktiski Ukrainā izraisīja pilsoņu karu. Šoreiz opozīcijas aktīvisti bija tendēti uz varas sagrābšanu Krimā, un mītiņā Kerčā nolēma pārorientēt vietējos iedzīvotājus savā pusē. Bet opozīcija nepārprotami negaidīja tādu krimas iedzīvotāju reakciju uz Eiromaidana revolucionārajām idejām... Burtiski dažas sekundes pēc mītiņa sākuma pūlis sāka apmētās oratorus ar bojātām olām, bet pēc tam pilnībā nojauca tribīni ar saucieniem. : "Jūs esat fašisti, jums nav tiesību šeit atrasties!" Niknie Krimas iedzīvotāji ar Svētā Jura(Georgija) lentēm pie krūtīm un Krievijas karogiem rokās sadzina Maidana atbalstītājus atpakaļ autobusos, neskatoties uz to, ka tos apsargāja policija.

Nākamajā dienā Simferopoles ielās izgāja vairāki tūkstoši Krimas tatāru. Ar saucieniem "Allah Akbar!" un "Slava Ukrainai!" viņi devās uz vietējās administrācijas ēku, lai pārņemtu varu savās rokās, un mēģināja sākt uzbrukumu. Pret pūli iznāca vairāki simti cilvēku no Maidana pretinieku partijas "Krievu Vienotība". Pūlis murdēja, protestētāju vidū izcēlās kautiņi... Simferopoles krievvalodīgie iedzīvotāji bija gatavi aizstāvēt Krimu pat ar ieročiem rokās. Viņi saprata, ka, ja pie varas tiks musulmaņi, Krimā krieviem draudēs īsts genocīds.

Un, kad visiem šķita, ka vēl nedaudz - un situācija Krimā eksplodēs, pussalā parādījās militāristi pilnā kaujas ekipējumā, bet bez norādēm piederībai kādai armijai. Tieši viņi nodrošināja absolūtu drošību un ļāva izvairīties, pirmkārt, no slepkavīgām sadursmēm, kas bija iespējamas, ņemot vērā labējā sektora radikāļu rīcību, un, otrkārt, no etniskām sadursmēm, kurās bija iesaistīti Krimas tatāru radikālie pārstāvji.

2. nodaļa NOVOROSIJA UN KRIMA

Viena no mūsdienu informatīvā kara pusēm tos, kuri Krimu un Ukrainas dienvidaustrumus uzskata par krievu zemēm, pasludinājusi par separātistiem. Ukraina 1991. gadā saņēma unikālu iespēju padarīt Krievijas Krimu par savas valsts sastāvdaļu, taču muļķigas politikas rezultātā palaida šo iespēju garām. Divu Ukrainas valsts pastāvēšanas desmitgadu ir par maz, lai pievērtu acis uz veselu vēsturisku laikmetu. Ir vērts atgādināt kādu labi zināmu, bet aizmirstu faktu. Pirms Katrīnas II atnākšanas lielākā daļa mūsdienu Ukrainas bija stepes un neapdzīvotas zemes. Gadsimtiem ilgi tās izlaupīja un izpostīja poļi, vācieši un turki. Odesa un Hersona, Doņecka un Dņepropetrovska, Sevastopole un Simferopole kā pilsētas nepastāvēja. Visas šīs pilsētas tika uzbūvētas ļoti īsā laikā, pēc teritoriju atdošanas Krievijai. Ja to sauc par kolonizāciju, kā šodien saka Rietumu vēsturnieki, tad tā bija ļoti dīvaina kolonizācija.

Novorosijas ekonomiskā attīstība

Pirmā lieta, ko Katrīna II izdarīja, bija grandiozas, pārdomātas un liela mēroga programmas īstenošana reģiona ekonomiskajai attīstībai.

Varbūt šo programmu apskaustu pat mūsdienu ekonomisti ...

Katrīna II uzvarēja Krievijas un Turcijas karā un aiztrieca Lielo Osmaņu impēriju uz otru Melnās jūras krastu. Krimu un plašās tai piegulošās teritorijas nosauca par Jauno Krieviju jeb Novorosiju. Pirmkārt, Katrīna samazināja muitas nodokļus precēm, kas šajos reģionos tika ievestas no ārvalstīm. Imperatore saprata, ka valsts kase kādu laiku zaudēs ievērojamus ieņēmumus, taču viņai svarīgāka bija jauno zemju attīstība.

Ārzemniekiem tika atļauts ievest beznodokļu preces 200 rubļu vērtībā. Lai būtu skaidrs, cik šī nauda bija milzīga, der atgādināt, ka par vienu rubli varēja nopirkt zirgu vai govi. Bet mazie komersanti valstij vispār nemaksāja neko un savu peļņu ieguldīja biznesā. Šodien mēs to sauktu par mazā biznesa attīstības programmu. Un Krimā uzplauka tirdzniecība.

Krievijas G. V. Pļehanova vādā nosauktās Ekonomikas universitātes Nodokļu un ienākumu katedras vadītājs, ekonomikas zinātņu kandidāts Aleksandrs Počinoks Katrīnas laikus Krimā raksturo šādi: “Ceļo viens vācietis, ved Meisenes traukus, kurus viņš lēš uz 170 rubļiem, lai gan to izmaksas ir daudz dārgākas. Bet muitnieki saka: "Nu, tad atpirksim, jūsu cena plus septiņi procenti - jums būs labi ienākumi." Viņš sašutis saka: “Es nezināju, kāda ir cena! Es tās ieguvu lēti! Un patiešām viņam tika piedots. Bet nāk tūkstošiem kolonistu! Un Katrīna sarunās ar Potjomkinu nolemj izveidot jaunas teritoriālās vienības, jaunas guberņas.

Tajā laikā starp dažādām guberņām pastāvēja iekšējās muitas. Un otrais imperatores solis bija iekšējo nodokļu atcelšana produktiem no Krimas un Novorosijas. Tā Katrīna stimulēja Krimas vīna, augļu un jūras dāvanu tirgu. Dažās guberņās šīs preces varēja nopirkt lētāk nekā citās, jo šādos gadījumo tirgotāji nemaksāja ierasto ievedmuitu citām pilsētām.

Bet galvenā Katrīnas iniciatīva Krimā bija galvenā nodokļa atcelšana katram Krievijas impērijas teritorijā dzīvojošam vīrietim, tā sauktā dvēseļu nodokļa, kas bija diezgan drosmīgs pasākums, jo tieši šīs nodoklis bija domāts armijas uzturēšanai. Bet ar šādām darbībām imperatore veicināja šo zemju ātru apgūšanu.

Aleksandrs Počinoks: “Redziet, Katrīna bija spiesta pakāpeniski paaugstināt dvēseļu nodokli. Sākot no 70 kapeikām un pamazām beigās sasniedzot līdz četriem rubļiem no dvēseles, un tas bija nepieciešams Krievijas teritorijā. Bet šajās teritorijās, kur iespējams, turēja šo nodokli uz nulles. Vēlāk - 50 kapeikas, un tikai beigās sasniedza 70 kapeikas. Un neieviesa zemes nodokļus - pilsētās nodokļi praktiski netika iekasēti. ”

Kņazs Potjomkins-Tauriskais

Jēdziens "Potjomkina ciemi" ir kļuvis par sinonīmu valsts korupcijai un nekaunīgai izzagšanai. Daudzi ir pārliecināti, ka kņazs Potjomkins zināja tikai vienu - laist putekļus imperatores Katrīnas Lielās acīs. Tomēr tikai daži zina, ka ievērojama mūsdienu Ukrainas teritorija par savu pastāvēšanu ir parādā Potjomkinam. Galu galā ne jau velti viņu nosauca arī par Taurisko. Taurida ir Krimas nosaukums grieķu valodā.

Aleksandrs Počinoks par Potjomkina aktivitātēm runāja šādi: “Potjomkina svarīgākais projekts ir Novorosijas attīstība, viņam tas lieliski izdevās. Antiosmaņu projekts? Tas arī izdevās. Šaurumu aneksijas un Konstantinopoles pārvēršanas par Krievijas pilsētu projekts - jūs zināt, ka, Katrīnas mazdēls, tika īpaši nosaukts par Konstantīnu, lai viņš valdītu Konstantinopolē, bet tas neizdevās. Jekaterinoslava? Pilsēta tika izveidota, pilsēta pastāv. Lielā katedrāle neizdevās, universitāte toreiz nedarbojās, bet tagad ir arī universitāte. Hersons realizējās – var aizbraukt, paskatīties, kas notika tad un kā sanāca. Taganroga ir ļoti labi attīstījusies un izaugusi, plus tika izveidota un stāv Sevastopole, rezultāts ir acīmredzams. Krimas pievienošana beigusies veiksmīgi.

Katrīnai Lielajai Novorosijas zemju attīstība bija, kā tagad teiktu, prioritārs projekts. Viņa uzticēja tos vadīt cienīgākajiem. Pēc imperatores teiktā, tāds bija gaišais kņazs Grigorijs Potjomkins. Imperatore novērtēja viņā uzticību un ātro saprātu. Tikai Potjomkins varēja tikt galā ar grūto uzdevumu pārvērst tukšās stepes par plaukstošu zemi. Un kņazs ar dedzību sāka īstenot projektu. Potjomkinam izdodas tas, par ko Krievijas un Maskavas valdnieki ir sapņojuši gadsimtiem ilgi. Par Novorosijas teritoriju kļuva arī Krimas hanāts.

Tikai daži cilvēki zina, ka Potjomkins to panāca ar politiskiem līdzekļiem bez asinsizliešanas. Tatāru Krima pievienojās Krievijas impērijai brīvprātīgi!

Vēstures zinātņu kandidāte Natālija Bolotina komentēja kņaza nopelnus: “Potjomkins izrādījās smalks politiķis, viņš tikās ar haniem, piedalījās sabiedriskās aktivitātēs, un, pateicoties viņam, Krimas pakļaušana notika bez asinsizliešanām, mierīgi, brīvprātīgi, pēc tatāru tautas lūguma. Un visi zvērēja uzticību Krievijas impērijai. Un laikabiedri par to rakstīja kā par vienīgo Potjomkina nopelnu, neviens to neapstrīdēja pat padomju laikos.

Potjomkins sāka ar jaunu pilsētu celtniecību iegūtajās teritorijās - Kremenčugu, Jekaterinoslavu, Hersonu. Jaunās apmetnes bija ne tikai cietokšņu pilsētas, kurās bāzējas militārie garnizoni. Lieliski izprotot apgabala ekonomisko un politisko specifiku, Potjomkins uzskatīja, ka katra jauna pilsēta ir paredzēta noteiktam mērķim.

Lūk, ko par darba dalīšanu jaunajās pilsētās saka Aleksandrs Počinoks: “Jekaterinoslavā Potjomkins jau no paša sākuma redzēja industriālu pilsētu. Viņš tur organizēja rūpnīcas, kaut kas sāka darboties, kaut kas neizdevās, kaut kas atvērās, kaut kas tika slēgts. Neskatoties uz to, viņš sākotnēji noteica, ka tas būs industriālais centrs. Hersona kļuva par kuģu būvētavu, kuģu būvētavu rūpnīcas, armijas un flotes bāze un tirdzniecības pilsēta. Tāds bija uzdevums."

Kā dzima Melnās jūras flote

Bet Grigorija Potjomkina svarīgākais stratēģiskais uzdevums bija Krievijas Melnās jūras flotes izveidošana. Īpaša loma tika piešķirta Sevastopolei, kur bija jābāzējas tās galvenajiem spēkiem.

Par flotes izcelsmi pastāstīja Natālija Bolotina : “Tā tika izveidota vietā, kuru izvēlējās pats Grigorijs Aleksandrovičs Potjomkins. Mums pat ir oriģināls Katrīnas II dekrēts par Sevastopoles dibināšanu tieši kā Melnās jūras flotes bāzi, Ahtiaras līci un tā nozīmi pamanīja jau pirmā Krievijas un Turcijas kara laikā. Tā bija ideāli ērta vieta. Pirmkārt, dziļa ieeja, pa kuru Sevastopolē varēja ienākt kuģi. Un, ja paskatās uz 19. gadsimta gravējumiem, tad vēl pirms Krimas kara šo šauro eju tur aizšķērsoja pretzemūdeņu konstrukcijas.

Vieta flotes bāzēšanai izvēlēta. Tālāk lieta bija ne no mazajām - pašiem uzbūvēt Krievijas Melnās jūras flotes kuģus.

Natālija Bolotina: “Flote ir jāuzbūvē, kas nozīmē, ka ir jābūvē kuģu būvētavas. Vispirms tā bija Hersona, pēc tam Nikolajeva. Lai uzbūvētu floti, vajadzīgi cilvēki, tāpēc no Baltijas tiek atsūtīti Baltijas flotes jūrnieki. No Baltkrievijas, no Tulas tiek atsūtīti Ajudi. Sākotnēji flote tika komplektēta Potjomkina Kričevskas īpašumos - tika sagatavoti kokmateriāli, aizplostoti pa Dņepru un tikai pēc tam samontēti. Tas ir, viņš ieguldīja savus personīgos līdzekļus. Taču tad viņš, protams, palūdza valsts kasi atdot aizdoto naudu.

Novorosijskas projekts prasīja milzīgas naudas summas, un drīz vien ķeizarieni vairs neapmierināja tikai revidentu rakstiskie ziņojumi un aculiecinieku fantastiskie stāsti par to, kā tiek pārveidota bezļaužu zeme. Katrīna lēma par jauno teritoriju personīgu pārbaudi. Vēlmi visu redzēt savām acīm veicināja tenkas, ko izplatīja Potjomkina slepenie nelabvēļi. Bija dažādas baumas, taču vienā lietā tās visas bija līdzīgas: jaunu teritoriju attīstībai atvēlēto naudu kņazs sabāza sev kabatā. 1787. gadā Katrīna II dodas savā slavenajā ceļojumā uz Novorosiju.

Natālija Bolotina ir pilnīgi pārliecināta, ka bija mēģinājumi maldināt Katrīnu: “Protams, Potjomkina ietekme bija tik spēcīga, tik nesatricināma, ka tiesā vienmēr atradās politiskie spēki, kas centās to novērst un pateikt Katrīnai, ka viņu gaida tikai dekorācijas. Bet tomēr Katrīna II bija pietiekami gudra sieviete, viņu grūti turēt aizdomās par nezināšanu. Un par ceļojumā redzēto palikušas liecības vēstuļu veidā – tās viņa nosūtīja saviem Pēterburgā palikušajiem domubiedriem, dēlam, paziņām.

Lielākā daļa šo vēstuļu saglabājušās līdz mūsdienām. Lūk, daži citāti no šiem nenovērtējamiem dokumentiem.

1787. gada 30. aprīlis. Kremenčugas pilsēta. Vēstule Maskavas virspavēlniekam Pjotram Jeropkinam: “Šeit es ieraudzīju trešdaļu skaistās vieglās kavalērijas, par kuru daži nezinoši cilvēki līdz šim runāja, ka tas ir tikai uz papīra, bet patiesībā tā nav. Tas tiešām ir šeit un, iespējams, nekas tamlīdzīgs vēl nav redzēts, par ko lūdzu, ziņkārīgajiem pastāstīt, atsaucoties uz manu vēstuli, lai viņi beidz melot un attaisno taisību par mani un impēriju, kam kalpojam šajā jautājumā.

14. maijā pēc Hersonas pilsētas apmeklējuma Katrīna raksta vēstuli grāfam Brusam: “Šeit ne tikai militārās, bet arī civilās ēkas ir vislabākajā iespējamajā stāvoklī. Vārdu sakot, Hersonu var iesrindot starp mūsu labākajām pilsētām. Šis bērns sola daudz: kur stāda, tur viss aug. Kur ar, tur aug pārpilnība. Visas ēkas ir no akmens…”

Bet galvenais atklājums sagaida Katrīnu tālāk. Potjomkinam jādemonstrē savs galvenais panākums – Melnās jūras flote. Un, pēc Aleksandra Počinoka teiktā, Grigorijs Aleksandrovičs šim uzdevumam pievērsās kā talantīgs režisors: “Krimā svētku laikā telts aizkari tika atbīdīti, un dzīrotāju acu priekšā stāvēja visa Melnās jūras flote sarindojusies dūmu mākoņos no sveiciena salūta. Un uzreiz kļuva skaidrs, ka tas ir nopietni. Tas ir, faktiski tikai pusotras desmitgades laikā bija izveidots Krievijas priekšpostenis, milzīgs priekšpostenis. Tās bija milzīgas jaunas teritorijas no nulles.

Personīgās apskates laikā Katrīna pārliecinājās, ka valsts nauda nav iztērēta velti. Tukšā stepe Krima uzplaukusi, un valstij tagad ir sava dienvidu flote! Par to bija jāpārliecinās ne tikai Katrīnai un viņas augstajām amatpersonām, bet arī visiem Eiropas monarhiem.

Aleksandrs Počinoks pieminēja Austrijas imperatora vizīti Novorosijā: “Pēc viņa vizītes Hersonā Austrijas imperators pat rakstīja (neviens viņu nevilka aiz mēles): “Jā, lūk kas no tā iznāk,” kad ieraudzīja, kā uz verfēm kuģu būvētavās tiek būvēti kuģi un ka pilsēta jau pastāv.

Eiropa ar Austrijas imperatora un citu valstu augsto amatpersonu acīm beidzot saprata, ka Krima ir kļuvusi par spēcīgu militāri rūpniecisku reģionu. Ieraudzīja un noskauda. Un tad notika neticamais: pēkšņi visā Eiropā izplatījās melīgas baumas. "Krima, izrādās, nav īsta," smējās Eiropas galmu muižnieki. "Krievijas flote izgatavota no kartona un nevar peldēt," asprātībās sacentās diplomāti. Un Krimas pilsētas, ar kurām tik ļoti lepojās Krievijas imperatore, ir pilnīgi saplākšņi - pabaksti un brūk. Un, protams, pacentās prese. Ja ielūkoties Hamburgas pilsētas arhīvā, var atrast žurnāla "Minerva" sējumu 1797. gadam un tajā, publikāciju sēriju par Krievijas Krimu, kas pēc tam ieguva neticamu popularitāti. Šodien šos melus varētu nosaukt par melnā piāra augstāko sasniegumu.

Pēc Eiropas ceļotāju domām, nezināmais autors stāstījis, ka patiesībā projekts ar nosaukumu "Krima un Melnās jūras flote" ir Potjomkina grandioza afēra, lai atmazgātu nozagtos valsts līdzekļus. Ka Katrīnas ierašanās esot bijis cinisks priekšnesums, kurā Potjomkins uzcēlis bagātu māju dekorācijas, un tajās darbojušies statisti - zemnieki, kas īpaši saģērbti tīrās un dārgās drēbēs. Tiklīdz kortežs bija garām, dekorācija tika sarullēta un naktī nogādāta jaunā vietā. Bet nezināmais autors Melnās jūras flotes aprakstā izrādījis īpašu centību.

Cietoksnis Hersonā, pēc stāstītāja domām, bija viltojums. Turklāt tas sabruka jau pēc pirmā pērkona negaisa. Kuģi tika salikti kopā steigā un varēja noturēties virs ūdens tikai tad, kad jūra bija mierīga. Mazākajai vētrai vajadzēja viņus nogremdēt.

Šodien mēs šos materiālus sauktu par informācijas kara mērķtiecīgu propagandu. Tikai tās mērķis nemaz nebija Potjomkins. Lielāko daļu Eiropas monarhiju izbiedēja ātrums, ar kādu Krievija kļuva par lielvalsti. Šo procesu apturēt varētu jauns karš. Taču tobrīd neviena Eiropas valsts nevēlējās uzsākt karadarbību pret savu austrumu kaimiņu.

Un tad tika nolemts to darīt ar svešā rokām - ar Turcijas karaspēka palīdzību. Pēc sakāves pēdējā Krievijas un Turcijas karā Stambula sapņoja par atriebību. Osmaņus atturēja tikai baumas, ka pēdējos gados Krievijai ir izdevies daudzkārtīgi pavairot savu spēku.

Pēc Eiropas stratēģu domām, pateicoties lielajai dezinformācijai, Turcijai vajadzēja uzskatīt, ka krieviem ir kartona kuģi un no māla izgatavoti cietokšņi. Tā arī notika. 1787. gadā Turcija pieteica karu Krievijai un to zaudēja.

Pēc nākamās Turcijas sakāves Krievija pārņēma visu Melnās jūras ziemeļdaļas reģionu. Impērija pieauga arī no Dienvidu Bugas līdz Dņestrai. Šajās zemēs radās jauna pilsēta ar nosaukumu Odesa...

****

Kuriozs! Līdz Krimas iekļaušanai Krievijas Federācijas sastāvā, Melnās jūras flote, kas vairāk nekā divus gadsimtus aizsargāja Krievijas dienvidu robežas no turkiem, vāciešiem, angļiem, francūžiem, saskaņā ar līgumu, ko 1997. gadā parakstīja bijušie Ukrainas un Krievijas prezidenti, Krimā drīkstēja atrasties tikai līdz 2017. gadam. Bet pats galvenais, par to, ka Krievijas flote atradās Melnās jūras ostā, Krievijai bija pienākums maksāt Ukrainai naudu – ne mazāk kā 98 miljonus dolāru gadā. Izrādās, Krievija pati sāka noīrēt savu floti no sevis. Saskaņā ar citu līgumu 1991. gadā Krievijai pat nebija tiesību modernizēt savus kuģus un apgādāt tos ar jaunāko militāro tehniku. Eksperti uzskata, ka šādas pret Krieviju vērstas vienošanās Rietumvalstis sankcionēja tikai tāpēc, lai kārtējo reizi mēģinātu no Krimas izdzīt Krievijas bruņotos spēkus.

Gribētos atgādināt hetmaņa Pavlo Skoropadska vārdus, kurš, pēc vācijas atbalstītās Ukrainas valsts sabrukuma, 1918. gada decembrī aizbēga uz Berlīni. Atlikušo dzīvi viņš pavadīja trimdā. Pēc viņa nāves tika publicēti memuāri, kuros Skoropadskis aprakstīja, kādu viņš redzēja Ukrainas nākotni pēc boļševiku režīma krišanas. Iespējams, šie bijušā hetmaņa vārdi apgaismos tos, kuri uzskata, ka jo sliktākas attiecības starp Krieviju un Ukrainu, jo labāk pašiem ukraiņiem: “... Man palikusi dziļa pārliecība, ka Lielā Krievija tiks atjaunota uz federāla pamata, kur visas tautības kļūs par lielās valsts daļu, kā vienlīdzīgas ar vienlīdzīgām, kur novārdzinātā Ukraina varēs atkal brīvi uzplaukt, kur dzīve nebūs vardarbības caurstrāvota gan no labās, gan no kreisās pusezs, kā tas bijis līdz šim, ka tikai tad iestāsies miers, tikai tad mēs sasniegsim jaunas, kopīgas, tautas jaunrades periodu un nebaidīsimies ne no Centrālajām valstīm, ne no tā laika Antantes.

Tāda ir mūsu kopējās Dzimtenes sarežģītā, neviennozīmīgā, dramatiskā un varonīgā vēsture. Ja godīgi, vēl pavisam nesen pat murgā nevarēja nosapņot, ka krievs un ukrainis viens uz otru skatīsies kā uz ienaidniekiem. Tā uzsprāga kā pēdējā panna koplietošanas virtuvē, ko sauca par "bijušo Padomju Savienību". Tagad šķiet, ka viss ir izvārījies līdz dibenam. Ukraina ļoti drīz var iekļūt Eiropas Savienībā un, visticamāk, arī NATO. Un tad beidzot neviens to netraucēs, visiem uz kādu laiku kļūs vieglāk. Un varbūt tikai tad, šķiroties pa atsevišķiem dzīvokļiem, beidzot atcerēsimies, ka patiesībā esam radinieki.

3. nodaļa HAHOLI PRET MOSKAĻIEM

Krievi un ukraiņi. Vismaz līdz nesenam laikam bija pieņemts uzskatīt, ka tās ir divas brālīgas tautas, kas gadsimtiem dzīvojušas līdzās, palīdzējušas viena otrai grūtos pārbaudījumos, ka vēsturiski mums nebija tuvāku un radniecīgāku radinieku. Ka krievu un ukraiņu draudzība ir nesagraujama, un tāda tā būs mūžīgi mūžos.

Un pēkšņi – kā zibens no skaidrām debesīm. Izrādās, ka Ukraina un Krievija nav nekādi draugi un pat ne radinieki. Ka Ukrainai nav lielāka ienaidnieka un lielāka šķēršļa ceļā uz gaišāku nākotni kā Krievija. Un tas neņemot vērā uz Krieviju pārbēgušo Krimu! Tad ko, arī šeit padomju propaganda ir melojusi? Brāļu tautas – mīts? Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir vērts pievērsties vēsturei - un nevis kaut kādai noslēpumainai vai mazpazīstamai, bet vairāk mācību grāmatai - un vēlreiz to pārlasīt, īpaši tās lapas, kuras esam iepriekš izlasījuši pavirši. Šoreiz grāmatu sāksim lasīt no paša sākuma.

Īsi apskatīsim karti. Daudzas hronikas liecina, ka līdz 1360. gadiem Rusas teritorijā ietilpa zemes, kur tagad atrodas Sumi un Mirgoroda, Novgorodas Severska un Čerņigova, Žitomira un Berdičeva, piedevām  pat visa Baltkrievija, Černovci un Rivnas reģions. Robeža ar Poliju gāja tieši uz austrumiem no Polijas pilsētas Ļubļinas. Viss uz dienvidiem bija vai nu tukšas stepe un lauki, vai arī Ordas īpašumi.

Šīs teritorijas tika sauktas tieši par Rusu, vēstures zinātnē - Kijevas Rusu. 1362. gadā pēc ārkārtīgi veiksmīgā rietumu kaimiņu karagājiena Krievijas teritorijas tika ievērojami samazinātas. Černobiļa, Višgoroda, Kijeva un Poltava uz ilgu laiku kļuva par Lietuvas kņazistes un pēc tam Rečjes Pospoļitas teritoriju.

Tiesa, 1654. gadā hetmanis Bogdans Hmeļņickis sacēla dumpi un atkaroja daļu zemes ap Kijevu, taču šī pretestība pārauga simts gadus ilgā Krievijas-Polijas karā, kura laikā uz šīm zemēm bieži mainījās valstu īpašumtiesības... Bet jau 18.gadsimta beigās Krievijas impērijas teritorija pēc visām Polijas uzvarām un sadalīšanas bija šāda: no Azovas tālāk gar Melnās jūras piekrasti, gar robežu ar Moldovu un gandrīz līdz tām pašām robežām ar Poliju.

Tolaik vēl bija zemes, kurās dzīvoja tie, kas sevi sauca par rusīniem - Galičina, Bukovina un Aizkarpati, taču tās palika Austroungārijas sastāvā.

Ļeņins rada Padomju Ukrainu

Līdz pat cara valdības, jeb patvaldības krišanai 1917. gadā tādas valsts – Ukrainas – nemaz nebija. Tā pastāvēja  tikai kā divu Krievijas impērijas nomales (окрайна) provinču sarunu valodas nosaukums.

Krievijas Zinātņu akadēmijas Krievijas vēstures institūta galvenais pētnieks, vēstures zinātņu doktors Vladimirs Lavrovs atgādina, kā agrāk izskatījās mūsdienu Ukrainas karte: “Ja runājam par guberņām cara laikos, tad bija divas guberņas, tikai divas. Viena ar centru Kijevā, otra ar centru Čerņigovā, un tas arī viss. Respektīvi, – Ukraina vai Malorosija drīzāk bija spekulatīvs, teorētisks jēdziens. Bet tad, padomju laikos, sākās sociālisma celtniecība, un Ukrainai pievienoja Novorosiju, kas nekad nebija bijusi Ukrainas sastāvdaļa.

Šajā sakarā lielu neizpratni rada mūsdienu grautiņi – Ļeņina statuju un citu padomju laika pieminekļu iznīcināšana. Acīmredzot retais atceras, vai arī nemaz negrib atcerēties, ka Ukraina ievērojamu daļu savu teritoriju ir parādā tieši boļševikiem, nevis kādiem nacionālistiem.

Skaidrojumu tam nerod arī tā paša Krievijas Zinātņu akadēmijas Krievijas vēstures institūta vecākais pētnieks, vēstures zinātņu kandidāts Andrejs Marčukovs: “Kad ukraiņi tagad iznīcina Ļeņina pieminekļus, tas ir kaut kāds pašnāvības motīvs, jo tieši Ļeņins ir Ukrainas valstiskuma tēvs. Tas bija Ļeņins, kas radīja Ukrainu, tad piepalīdzēja Staļins, bet galvenais ir un paliek Ļeņins, bet tagad viņi iznīcina viņa pieminekļus. Tas ir ļoti dīvaini."

Atcerēsimies, kā tas notika. Kad 1917. gadā krita cara režīms, katra pilsēta jauno valdību uztvēra savā veidā. Dažos reģionos valdīja boļševiki un anarhisti, citos - patvaldības atbalstītāji. Īpaši sarežģīta izvēle bija teritorijām Dņepras kreisajā krastā - Harkovai, Dņepropetrovskai, Doņeckai, Luganskai un Krimai ...

Andrejs Marčukovs: “Malorosijas guberņu dienvidaustrumu un dienvidu iedzīvotāji, kas tagad ir Ukrainas austrumi un dienvidaustrumi, sāka pašorganizēties. Tās bija politiski aktīvas grupas. Un, lai šajās zemēs neienāktu ukraiņu nacionālisti, 1917. gada beigās tur izveidojās Doņeckas-KrivojRogas Republika, Odesas Republika un Tauridas Republika. Tās bija padomju republikas, taču tās pasludināja sevi par daļu no Padomju Krievijas, lai tikai neļautu šajās zemēs ienākt ukraiņu nacionālistiem.

Kā tas gadījās, ka šis reģions tika pievienots Padomju Ukrainas teritorijai? Līdz ar impērijas sabrukumu pastiprinājās nacionālistiskie noskaņojumi. Pēc februāra revolūcijas par galveno reģiona likumdevēju iestādi kļuva Centrālā Rada, kuru vadīja par Ukrainas neatkarību karojošais Mihails Gruševskis. Bet boļševiku valdība nezaudēja cerību atgriezt šo teritoriju savā ietekmes sfērā.

Es runāju ar Krievijas, Ukrainas un Baltkrievijas vēstures centra vadītāju, vēstures zinātņu doktoru Aleksandru Šubinu par Centrālās Radas attiecībām ar boļševikiem, un viņš teica šādi: "Centrālā Rada saka: " Mēs vēlamies dzīvot kā daļa no lielās Krievijas, iegūt plašu autonomiju. Boļševiki saka: "Jā, visām Krievijas tautām ir tiesības uz plašu autonomiju un, ja tās vēlēsies, pat uz neatkarību, lai gan tas nav īpaši saprātīgi." Boļševiki to uzsvēruši vienmēr. Kad kāds saka, ka viņi tieši un apzināti izpostīja Krieviju, tas nav gluži patiesība. Viņi tā negribēja. Bet jebkurai padomei varēja būt plaša autonomija, ja tā tikai vēlējās. Tāpēc rodas cits jautājums: kas pārstāv ukraiņu tautu?

Neskatoties uz marksistu klātbūtni Centrālajā Radā, boļševiki to neuzskatīja par ideoloģiski lojālu. Viņi pamatoti baidījās, ka pašpasludinātais parlaments jebkurā brīdī var izrādīt kādu negaidītu iniciatīvu. Vai arī iztikt bez boļševikiem kā tādiem pavisam.

Aleksandrs Šubins: "Centrālā Rada pārstāv buržuāziju," sacīja boļševiki, "nevis visu ukraiņu tautu, nevis strādniekus. Strādniekus pārstāv Ukrainas Padomju kongress. Centrālā Rada saka: "Labi, mēs jums sarīkosim padomju kongresu." Padomju kongress tiek izsludināts 1917. gada decembrī, visi pulcējas uz šo padomju kongresu, visi mobilizē savus spēkus. Vēlēšanas ir ļoti nenoteiktas – vēlēšanas Padomju kongresā vienmēr nav bijušas īpaši noteiktas: kas atbraucis, tam arī mandāts.

Tātad 1917. gada 4. decembrī Kijevā notika visas Ukrainas padomju kongress. Lielākā daļa delegātu atbalstīja Centrālo Radu. Boļševikiem tā bija pilnīga neveiksme... Un tad viņi spēra oriģinālu un bezprecedenta soli.

Lai padarītu visu Ukrainu par Padomju republiku, viņi nolēma tai pievienot tos reģionus, kur viņiem bija vairāk atbalstītāju. Tā Ukraina parādījās robežās, kurās tā pastāv līdz šim laikam.

Spilgtu piemēru atgādina vēsturnieks Andrejs Marčukovs: “Kliments Jefremovičs Vorošilovs, kuru padomju laikos nez kāpēc sāka uzskatīt par kaut kādu ne visai gudru subjektu, patiesībā bija izcils politiķis. Viņš, būdams Luganskas boļševiku partijas galva, mierīgas, politiskās cīņas ceļā izdevīgi ieguva vairākumu Luganskas Padomē, kad boļševiku popularitāte tur bija ārkārtīgi zema, vadošo lomu spēlēja menševiki, eseri un citi. Viņam izdevās padomju varu padarīt par boļševistisku."

Harkova, Luganska, Doņecka - lūk uz to varēja cerēt boļševiki. Un tas nozīmē, ka ir jācer uz šīm pilsētām un teritorijām, nevis uz Kijevu, kuru kontrolē Centrālā Rada - galu galā Kijevā Padomju kongress nebija par labu boļševikiem. Un tad viņi atstāj šo "nepareizo" padomju kongresu, dodas uz Harkovu un tur pulcē savu lielo austrumu reģionu kongresu. Boļševiku atbalstītāji šeit pasludina Ukrainas Padomju Sociālistisko Republiku ļoti plašās robežās.

Padomju Ukrainas Republikas pamatā galvenokārt bija dienvidaustrumu reģioni. Tur nekad nav dzīvojuši ukraiņi, bet tas boļševikus ne mazākajā mērā netraucēja, jo iedzīvotāji atbalstīja viņu idejas un uzskatus. Galu galā viņi veidoja vienu milzīgu komunistisku valsti.

Tieši tā šo vēsturisko paradoksu redz arī Aleksandrs Šubins: “Viņi saprot, ja Ukrainu atstās tikai tur, kur noteikti dominē ukraiņu ideja, un valoda, tad boļševikiem tur nebūs nekādas ietekmes. Bet, ja Ukraina tiks paplašināta, ko vēlas arī Centrālā Rada, tad boļševikiem būs vairākuma ietekme, jo visi šie reģioni būs viņu pusē. Centrālā padome vēlas ietekmi un lielu teritoriju, bet lielās teritorijas dēļ tās ietekme tiek grauta. Boļševiki vēlas cīnīties pret nacionālismu, tāpēc viņi veido lielu Ukrainu, lai iegūtu ietekmi un izskaustu nacionālo Centrālo Radu.

Šīs lielās Ukrainas robežas paplašinājās pat padomju laikā. 1939. gadā Polijas jaunās sadalīšanas rezultātā Padomju Ukrainai tika atdotas Gaļičinas un Bukovinas teritorijas. 1940. gadā - daļa no Besarābijas un Bukovinas, agrākās Rumānijas sastāvdaļas. Pēc kara - daļa no Čehoslovākijas, kas nes vēsturisko nosaukumu Piekarpatu Rusa. Un visbeidzot 1954. gadā Ņikita Hruščovs atdod Ukrainai Krimas Republiku...

Sarkanā līnija gar Dņepras krastiem

Un tomēr galvenā shēma ir palikusi nemainīga kopš 1917. gada. Tā ir ukrainizētā rietumu daļa un kreisais krasts. Boļševiki saprata šīs konstrukcijas samākslotību un centās visu reducēt uz vienu kopsaucēju. Loģika bija vienkārša. Ja dienvidaustrumu teritorijas nav īpaši ukrainiskas, tad tās vajag ukrainizēt, jo visu reģionu uzreiz rusificēt dažādu iemeslu dēļ nebija iespējams.

Tiesa, vēlāk izrādījās, ka boļševiku stila ukrainizācijas politika traucēja jaunās Padomju Savienības republikas industrializācijas uzdevumiem. Galu galā Padomju Savienība tika izveidota kā impērija ar skaidru centralizētu varu. Un, lai šos uzdevumus pildītu, Federācijas jaunizveidotajiem subjektiem būtu jārunā vienā valodā un pareizi jāsaprot, ko no viņiem vēlas Centrs. Taču, kā liecina tā laika partijas dokumenti, ideoloģiskā sastāvdaļa nebija galvenais mērķis. Sākumā iemesli bija tīri ekonomiski.

Vēsturnieks Aleksandrs Šubins aprakstīja ļoti labi zināmu valodas problēmu: “Modernizācijas izrāviens. Daudz strādnieku ierodas DņeproGES būvlaukumā un nesaprot ko saka inženieri, bet inženieri īsti nesaprot šos strādniekus. Tad atjēdzās, ka krievu valodu vajadzētu zināt visiem pietiekami labi. Un tad padomju valsts uzņemas drosmīgu uzdevumu. Turpinot saglabāt ukraiņu kultūras ietekmi, mācot ukraiņiem ukraiņu valodu, sāk nedaudz atbīdīt ukraiņu kultūru, jo visiem būtu jāzina arī krievu standarta valoda.”

Tomēr, neskatoties uz divu jau tā ļoti atšķirīgo kultūru piespiedu sajaukšanos, atšķirības starp Ukrainas rietumiem un Krievijas dienvidaustrumiem saglabājās. Skarbā, bet stabilā padomju režīma laikā tās bija pamanāmas mazāk. Taču līdz ar PSRS sabrukumu 1991. gadā visas šīs problēmas nāca gaismā. Jaunās Ukrainas politiķi, kas sevi dēvēja par antikomunistiem, sāka izmantot savu ideoloģisko ienaidnieku - boļševiku - praksi. Un sākās jauns ukrainizācijas vilnis.

Bet tas, ko Austrumukrainas krievvalodīgie iedzīvotāji piedeva tālajam un spēcīgajam Centram, jaunajos neatkarīgās Ukrainas laikos izraisīja klusu rūgšanu. Un pat nebija runa par to, kādā valodā jārunā valsts iestādēs. Daudzi austrumos uzvarošā ukraiņu nacionālisma valstī — ar Stepana Banderas slavināšanu, naidīgu attieksmi pret padomju pagātni (bet nekādas citas jau nebija) un Ukrainas vēstures pārrakstīšanu, jutās kā svešinieki. Ukrainas vēsture kļuva arvien nepatiesāka, samākslotāka un senāka ar katru jaunu grāmatu par šo tēmu. Kijevas Rusas jēdziens, kas pazīstams kopš padomju mācību grāmatu laikiem, jaunos Ukrainas vēsturniekus aizrāvis ar neierobežotām iespējām. No Kijevas Rusas līdz Ukrainas Rusai tas jau bija tikai akmens metiena attālumā. Bet kur un cik sen parādījās pats termins "Kijevas Rusa"?

Lūk, kā uz šo jautājumu atbild vēsturnieks Vladimirs Lavrovs: “Šo terminu vēsturnieki sāka lietot gadsimtiem vēlāk bet tikai savās grāmatās un rakstos. Patiesībā tāda nosaukuma - Kijevas Rusa nebija, tāpat kā nebija nosaukuma Senā Rusa. Senās Rusas iedzīvotāji nekādā gadījumā neuzskatīja sevi par seniem. Lūk kā tas bija patiesībā – vienkārši Rusa, un tā apvienoja vienotu krievu tautu.

Kijeva Rusas galvaspilsēta bija tikai trīsarpus gadsimtus. Vecākā hronika, kas nonākusi līdz mums - "Pagājušo gadu stāsti" - apgalvo, ka 862. gadā vietējā muižniecība uzaicināja varjagu Rjuriku valdīt Novgorodā. Lielākā daļa zinātnieku šo brīdi uzskata par Rusas centralizētā valstiskuma sākumu. Pēc Rjurika nāves viņa jaunā dēla Igora vadībā par reģentu tika iecelts kņazs Oļegs, saukts par pravieti. Saskaņā ar hronikām divdesmit gadus pēc Rjuriku dinastijas valdīšanas sākuma, 882. gadā, Oļegs pārcēla savu dzīvesvietu uz Kijevu. Tas tika izdarīts ekonomisku un politisku apsvērumu dēļ. Tirdzniecības karavānas no šejienes devās ārpus slāvu zemēm, turklāt Kijeva atradās tuvāk robežām, no tās varēja ātri reaģēt uz jebkuru iebrukumu no Rietumiem. Vēsturnieki šo brīdi uzskata par perioda sākumu, kad Kijeva bija Rusas galvaspilsēta.

Pēc Rusas kristīšanas Kijeva kļuva ne tikai par valsts ekonomisko, bet arī reliģisko centru. Tā 1051. gadā ar Jaroslava Gudrā atbalstu mūki Antonijs un Teodosijs nodibināja Kijevas-Pečeras klosteri, kas vēlāk kļuva pazīstams kā Lavra. Tolaik Rusa bija specifiska kņazistu savienība, kurā valdīja dažādi Rjuriku atzari. Pilsētas nebija ne nabadzīgākas, ne vājākas par pārējām. Tomēr garīgais spēks un kultūras dzīve koncentrējās Kijevā.

Vēstures zinātņu doktors Antons Gorskis apgalvo, ka par Kijevu cīnījās spēcīgākie kņazi: “Kņazu vara Kijevā saglabāja prestižu. Un Kijevas kņazam bija tiesības saukties par "visas Rusas kņazu". Tas nebija oficiāls tituls, bet gan goda nosaukums: galvenais visā Rusā.

Valdīt Kijevā bija tiesības visiem galvenajiem Rjuriku dinastijas atzariem. Tomēr laika gaitā kļuva bagātas citas pilsētas, parādījās citi tirdzniecības ceļi. Kijeva pamazām zaudēja savu ārējās ekonomikas nozīmi.

Jau 1169. gadā vladimiras kņazs Andrejs Bogoļubskis ar atzītu valdīšanas stāžu atteicās ieņemt Kijevas troni un pārcelties uz Dņepras krastiem. No šī brīža Kijevas valdīšanas prestižs sāka kristies.

Kijeva annālēs tika saukta par galvaspilsētu ilgu laiku, līdz 1240. gadam, kad to iznīcināja tatāri-mongoļi un tā uz ilgu laiku panīka. Lielkņaziem Jaroslavam Vsevolodovičam un Aleksandram Jaroslavičam Ņevskim tika piešķirta izcilība starp kņaziem, un Kijeva tika nodota viņiem. Tomēr viņi par savu dzīvesvietu izvēlējās dzimto Vladimiru, kas kopš 1243. gada tika uzskatīta par galvaspilsētu. No šī brīža Kijevā valdīja provinciāli kņazi. Tā turpinājās līdz 1362. gadam, kad pilsētu iekaroja Lietuvas kņaziste un tā izgāja no Rusas zemju sastāva uz veseliem trim gadsimtiem.

Izrādās, mēs neesam brāļi

Padomju mīts par divām brālīgajām tautām vismaz ar vienu no tām izspēlēja nežēlīgu joku. Fakts ir tāds, ka PSRS ukraiņu nacionālisms un separātisms gadu desmitiem tika uztverts tikai kā cara valdīšanas pagātnes palieka, balstīta uz strādnieku masu apspiešanu. No šķiru cīņas viedokļa lieta, lai arī nepatīkama, uzvarošā internacionālisma valstī, ir saprotama. Un tikai PSKP CK un VDK slepenie arhīvi liecināja par šīs parādības bezprecedenta mērogiem jau padomju laikos, par cietsirdību un neiecietību pret visu krievisko. Taču Ukrainas separātisma vēsture tika sargāta kā vislielākais valsts noslēpums, lai tikai netraucētu padomju idilli. Tāpēc, Ukrainai iegūstot neatkarību, daudziem Krievijā šis atklājums bija ārkārtīgs pārsteigums: Ukraina, izrādās, mūs nemīl. Un nemīl vau kopš seniem laikiem. Bet kāpēc?

Krievijas Stratēģisko pētījumu institūta vecākais pētnieks, vēsturnieks Oļegs Ņemenskis uzskata, ka Ukrainas nacionālajai ideoloģijai ir vairākas saknes: “Laikam senākā sakne ir tā sauktā ukrainofīlu kustība. Tas radās 19. gadsimta sākumā saistībā ar vietējo muižnieku nostalģiju pēc vecajiem kazaku un vietējā muižniecības autonomisma laikiem.

Lai saprastu, no kurienes šīs idejas nāk un kas tās radījis, ir vērts ieskatīties senākā vēsturē. Viduslaikos viena no lielākajām valstīm Eiropā bija Rečje Pospoļita - sintētiska valsts, kas aptvēra Polijas, Lietuvas, Ukrainas un Baltkrievijas zemes, kā arī daļu no Krievijas teritorijām. 17. gadsimta sākumā daudzi uzskatīja, ka Rečjes Pospoļitas robežas sasniegs Urālus un Polijas valsts kļūs par pasaules lielvaru. Bet Rečjes Pospoļitas monarhi vienmēr cīnījās ar saviem kaimiņiem. Turklāt valstī bija daudz iekšēju nacionālu un reliģisku pretrunu. Rezultātā tā izjuka un tika sadalīta starp citām valstīm. 1793. gadā Krievija atguva plašas Polijai piederošās teritorijas.

Vēsturnieks Andrejs Marčukovs atzīmē interesantu faktu: “Sadalīšanas iniciatori nemaz nebija Krievija, bet Austrija un Prūsija, viņi faktiski ieņēma etniskās poļu zemes. Krievija sākotnēji vēlējās, lai Polija būtu bufervalsts starp sevi un Eiropu. Tā kā tas neizdevās, tā izgāja uz kompromisa sadalīšanu, bet atguva tikai bijušās senās krievu zemes. Tas ir, Krievijai tika faktiski atdotas atpakaļ mazkrievu un baltkrievu apdzīvotās zemes. Bet līdz ar to teritorijā izrādījās daudz šeit iesakņojušos poļu, tostarp poļu muižniecība, magnāti.

Kopā ar bijušo Rečjes Pospoļitas teritoriju Krievija saņēma nopietnu problēmu, poļus, kuri sapņoja par neatkarību. Ideja noteikti ir cēla, ja ne viens "bet"! Polijas elite sapņoja ne tikai par neatkarību, bet arī par impērijas atdzimšanu kopā ar svešu, iekarotu tautu teritorijām, kuras kādreiz bija pakļāvusi Polija. Viņi sapņoja par Polijas atjaunošanu 1772. gada robežās, kas ietvēra mazkrievijas labā krasta zemes, Gaļičinu, Volīniju un baltkrievu zemes.

19. gadsimtā poļu nacionālisti un separātisti mēģināja atdzīvināt neatkarīgu Poliju. Lai to izdarītu, viņiem zemēs, kas bija nonākušas Krievijas sastāvā, bija nepieciešami sabiedrotie.

4. nodaļa PROJEKTS "UKRAINA"

1824. gadā Žitomirā notika poļu sazvērnieku kongress, kurā tika nolemts atšķelties no Krievijas, līdzi paņemot tos apgabalus, kurus viņi kādreiz bija iekarojuši. Lai to izdarītu, bija jāpiesaista Krievijas impērijas rietumu reģionu iedzīvotāji - mazkrievi. Viņi nolēma likt uzsvaru uz inteliģenci, ieskaidrojot, ka poļi pēc tautības viņiem ir tuvāki nekā krievi. Starp citu, tieši tad parādījās jēdziens "Moskaļi".

Vēsturnieks Oļegs Jemenskis: “Tajā laikā daži poļu zinātnieki sāka veidot savas melīgās teorijas, koncepcijas par fundamentālām atšķirībām starp krieviem un moskaļiem. Šajā laikā sāka parādīties rasistiskas pieejas mode, un uzradās tāds Francišeks Duhinskis, kurš aprakstīja, ka krievi un moskaļi ir dažādu rasu tautas.

Saskaņā ar Duhinska koncepciju lielkrievi jeb, kā viņš tos sauca, moskaļi, cēlušies no tā sauktās mongoļiem radniecīgās turanu tautas. Bet krievi it kā ir neāriešu izcelsmes tauta...

Par Duhinska “nopelniem” runā arī vēsturnieks Andrejs Marčukovs: “Frančišeks Duhinskis ir tikai viens no šīs idejas autoriem, ka mazkrievi ir daļa no poļu tautas, bet krievi (lielkrievi) un mazkrievi ir pilnīgi dažādas tautas, kurām nav nekā kopīga. Ka Krievija ir it kā barbariska austrumu valsts, bet mazkrieviem, esot poļiem un atrodoties Polijā, ir iespēja kļūt par Eiropas tautu. Nu, tagad, kad Ukraina ir iedvesmota, ka viņi ir Eiropas tauta, bet Krievija ir kaut kāda mežonīga aziātu rase, šodien mēs redzam to pašu. Un šī ideja faktiski pārdzīvojusi Duhinski un atdzimusi ukraiņu nacionālisma miesā un asinīs.

Vai būtu jāšaubās, ka līdz 19. gadsimtam neviens no vēsturniekiem nebija ne dzirdējis par krievu un ukraiņu atšķirīgo izcelsmi? Zinātniskajā pasaulē šāda versija pat netika apspriesta. Krievu zinātnieki uz šiem pseidovēsturiskajiem nacionālās identitātes meklējumiem skatījās nicīgi, līdz tas viss šodien izraisījis lielas problēmas un lielu asinsizliešanu.

Krievijas Zinātņu akadēmijas Krievijas vēstures institūta galvenais pētnieks Vladimirs Lavrovs uzskata, ka pirms revolūcijas neviens neapstrīdēja krievu tautas vienotību: “Tagad krievu tauta sadalīta trīs atzaros: lielkrievos (tagad lielkrievus sauc par krieviem), mazkrievos (ukraiņos) un baltkrievos. Nevis trīs tautas, bet viena vienota tauta un trīs atzari. Tāds bija dominējošais viedoklis pirmsrevolūcijas vēsturnieku vidū, un šis viedoklis apvienoja visus.

Pirmais, ar ko poļu skolotāji sāka, bija mācīt mazkrievus apvainoties uz pašu terminu “mazkrievi”. Savos rakstos viņi to raksturoja kā pazemojošu. Lai gan tulkojumā no grieķu valodas "mazs" nozīmē "sakne". Tas ir, vārds mazkrievi no Kijevas kņazistes laikiem nozīmē “vecie rusiči”. Vēl 19. gadsimtā vēsturnieks un etnogrāfs Mihails Maksimovičs pēc ilggadīgas seno manuskriptu izpētes secināja šī termina patieso izcelsmi. Par to uzzināju no Pareizticīgo ekspertu asociācijas vadītāja, politologa Kirila Frolova: “Kopš 14. gadsimta visā sarakstē - baznīcas, valsts, kultūras - tiek lietoti termini “Krievija” un “Mazā Krievija”. Krievija un Rusa ir viens un tas pats, Krievija ir vienkārši vārda Rusa grieķiskā izruna. Tas viss ir viens un tas pats, tie paši termini nozīmē vienu un to pašu. Un visa sarakste, visi ilggadējie akti runā par mazo Krieviju, un cilvēki lepojās ar savu krieviskumu un mazkrieviskumu. Vārdos "Mazā Krievija" vārds "Krievija" bija galvenais akcents. Un "mazais", kā pierāda Maksimovičs, nozīmē "iesakņojies, Centrālkrievijas, centra".

Polijas elite, sapņojot par impērijas atdzimšanu, kurā būtu jāiekļauj arī Mazā Krievija, labi zināja, ko dara. Ne ar ieročiem, bet ar viltus vēsturi un vārdiem poļi centās krievu tautu sašķelt. Par to, ka šis process bijis mērķtiecīgs un apzināts, liecina Polijas līdera Paulina Svjeņicka publikācijas Eiropas žurnālos. Lūk, ir viens no citātiem: “Krievija saka, ka nav krievu kā atsevišķas tautības, mēs pierādīsim, ka situācija ir pretēja, ka Maskava ir tikai piesavinājusies slāvu Rusas tiesības, un pieredzēsim, ka tā attālinieties no Eiropas, un starp to un Rietumiem pacelsies necaursitams mūris - slāvu Ukraina-Rusa.

Ukraiņu valodas mākslīgā radīšana

Pirmais Polijas elites mēģinājums atgūt savu agrāko varenību  cieta neveiksmi. 1830. gada 29. novembrī sākās sacelšanās, kurai pēc sazvērnieku plāna bija jāaptver visi Krievijas impērijas rietumu apgabali, tā lai Rečje Pospoļita atdzimst no pelniem kā fēnikss. Taču cerības, ka poļus atbalstīs kādreiz iekarotā tauta, cieta neveiksmi. Verdzības laiki zem poļu muižnieku papēža un piespiedu pievēršana katolicismam tautas atmiņā bija pārāk spilgti.

Vēsturnieks Andrejs Marčukovs uzskata, ka toreiz uzvarēja visas Krievijas ideja, taču ne bez sekām: “Poļiem izdevās izveidot ukraiņu separātismu, kuram bija sava autonomā sakne. Kad tā sāka nīkuļot, tie viņam iedvesa politisku ideju – divus faktus. Pirmā bija politizācija, bet otrā antikrieviska, pretvalstiska orientācija. Viņi šim jau Ukrainas neatkarības projektam iedvesa spēku, kas sāka attīstīties pēc saviem likumiem. Un patiesībā par tās dzimšanu var uzskatīt Kirillo-Metodiskās biedrības rašanos.

Kas ir Kirilo Metodiskā biedrība? Šo slepeno politisko organizāciju 1846. gada janvārī izveidoja publicists un dzejnieks Nikolajs Kostomarovs. Galvenais sazvērnieku mērķis bija feodālās Krievijas impērijas iznīcināšana un slāvu valstu savienības izveidošana tās teritorijā, kurā ietilptu sešas valstis: Ukraina, Krievija, Polija, Čehija, Serbija un Bulgārija. Saskaņā ar biedrības biedru plānu visu slāvu federācijai bija jāizveido bez vardarbības, tikai ar ukrainiskas apgaismības palīdzību. Viens no galvenajiem šī plāna elementiem bija valsts valodas kanonizācija.

Tikai daži cilvēki zina, ka mūsdienu ukraiņu valodu un pašu alfabētu izstrādāja viena persona - rakstnieks Panteleimons Kulišs. Padomju laikos tas mācību grāmatās tika minēts reti. Bet vēsturnieku rīcībā ir ļoti daudz dokumentu par viņu un viņa darbību.

Politologs Kirils Frolovs saka: “ šeit ir ļoti svarīgi fakti. Piemēram, Panteleimons Kulišs, Kirila un Metodija biedrības galvenais biedrs, nāca klajā ar paziņojumu, ka viņš ir tā dēvētās ukraiņu valodas radītājs. Pirmā gramatika ir "kulišovka". Faktiski pirmā vairāku dialektu kodifikācija atsevišķā valodā ir Panteleimona Kuliša darbs.

Valodnieki saka, ka ukraiņu valodas veidošanās turpinās līdz pat šai dienai. Dažādos laikmetos tas notika savā veidā, bet vienmēr ukraiņu valoda tika radīta kā pretstats krievu valodai.

Uz to manu uzmanību vērsa Krievijas, Ukrainas un Baltkrievijas vēstures centra vadītājs Aleksandrs Šubins: “Ukraiņu valoda veidojās, atdaloties no krievu valodas. Līdz ar to, teiksim, uzmanība pievērsta polonismam, mēģinājumiem pateikt savādāk – ja krieviem tas patīk, tas nozīmē, ka mēs standartizēsim citu shēmu. Tas ne vienmēr izdevās, dažreiz tas bija mākslīgs, dažreiz, organisks. Tas ir, es nekādā gadījumā negribu teikt, ka tā ir mākslīgi veidota valoda, bet tika izvirzīts noteikts uzdevums, it kā uzasināt šo valodu citam formātam.

Šī ļoti ģeniālā propaganda tikusi turpināta nepārtraukti. Valodas operācijai tika pakļauta arī literatūra. Dažas poļu aktīvistu radītās dumas — panti, ko it kā rakstījuši kazaku dzejnieki — nolādēja hetmani Hmeļņicki kā nodevēju, kurš novedis Ukrainu Maskavas pakļautībā, un slavināja tos hetmaņus un kazakus, kas stāvēja Polijas pusē.

Mazāk nekā gadu vēlāk tika arestēti gandrīz visi Kirilo Metodija biedrības locekļi. Pēc tam lielākā daļa tās bijušo dalībnieku atteicās no savām idejām. Neticami, pat galvenais ideologs, ukraiņu valodas radītājs Panteleimons Kulišs vairs nekad nerunāja movē. Viņš atteicās no "kulišovkas" par labu viskrievu literārajai valodai, jo, veidojot "kulišovku", viņš negaidīja, ka tā kļūs par krievu tautas reliģiskās un politiskās šķelšanās instrumentu. Kulišs atgriezās pie savām sākotnējām idejām par visas Krievijas valstiskumu un uzrakstīja trīs sējumu grāmatu Krievijas atkalapvienošanās, kurā apgalvoja, ka krievi un ukraiņi ir vienota tauta, kuras atšķirības ir tikai reģionālas, nevis valstiskas.

Ukrainofilisma politiskā izcelsme

Taču ukraiņu nacionālisma radikālākās formas radīšanā pielika roku nevis poļu pani, bet gan Austroungārijas impērijas ideologi. Pēc Polijas sadalīšanas Vīne saņēma Gaļičinas teritoriju, kurā bez poļiem dzīvoja arī daudzi rusīni. Mūsdienās tie ir mūsdienu Ukrainas rietumu reģioni. Kas ir šie rusīni, kas vēsturiski apdzīvoja šīs zemes?

Andrejs Marčukovs uzskata, ka rusīni ir daļa no pārējās Krievijas tautas: “Viņi bija daļa no pārējās Krievijas kultūrtelpas, lai arī ar zināmu oriģinalitāti. Viņiem bija valoda, kurā tika izdotas grāmatas un kas sastāvēja no trim daļām - krievu literārās, baznīcas slāviskās un vietējās "valodas".

Lielākā daļa rusīnu bija puskatoļi, puspareizticīgie - uniāti. Tā sauca 1596. gada Brestas baznīcu savienības piekritējus par pareizticīgo un katoļu baznīcu apvienošanos pāvesta pakļautībā. Ilgu laiku rusīni Austroungārijai nepatikšanas nesagādāja. Viss mainījās 1849. gadā, kad pēc Austrijas imperatora lūguma krievu karaspēks devās cauri Gaļičinai uz Ungāriju, lai apspiestu ungāru sacelšanos.

Andrejs Marčukovs: "Pēkšņi šie cilvēki, zemnieki, šie uniātu priesteri ieraudzīja, ka nāk armija, kas lūdzas tāpat un runā gandrīz vienā valodā. Tas rosināja, iedvesmoja cilvēkus, un Gaļičinā un Bukovinā kļuva spēcīgāka un attīstījās Gaļičinas-Krievijas kustība.

Ļoti īsā laikā kustība ieguva plašus apmērus. Sākās spontāns pārejas process no uniatisma uz pareizticību un atgriešanās pie krievu kultūras. Tikai daži cilvēki zina, ka pirmie pieminekļi Puškinam parādījās nevis Maskavā vai Sanktpēterburgā, bet gan Gaļičinas-Krievijas ciematos - pats pirmais tika atklāts Veļičku ciematā 1887. gadā...

Vīnes galms nonāca pie secinājuma, ka šāda situācija ir politiski bīstama. Gaļičinā dzīvoja milzīga cilvēku masa, kuri uzskatīja sevi par krieviem un kam bija tieksme pēc austrumu kristietības, pareizticības. Pamazām viņi varēja apzināties savu kopību ar krievu tautu Krievijā. Tad tika nolemts par katru cenu atdalīt "savus" krievus no krieviem Krievijas impērijā. Vīne aktīvi iesaistījās ukraiņu nacionālisma radīšanā.

Austrijas varas iestādes veicināja literatūras izdošanu ukraiņu valodā, finansēja politiķus, kuri apgalvoja, ka rusīni nav krievi, bet ukraiņi. Šī stratēģija ir sevi attaisnojusi. Grūti iedomāties, bet tieši Austroungārijas Gaļičinā pirmo reizi oficiāli tika atzīts pats termins "ukrainis".

Vēsturnieks Oļegs Jemenskis uzskata, ka tas sākās šādi: “1890. gadā divi Gaļičinas Seima deputāti no Krievu bloka Romančuks un Vahņa-ņins paziņoja, ka patiesībā viņi nav krievi, bet ukraiņi un jau 1895. gadā parādījās ukraiņu frakcija. Tas ir, notika tāda oficiāla ukraiņu politiskā virziena dzimšana kā nacionālā kustība, kas tika legalizēta no politiskā viedokļa.

Viens no ukrainofīlu partijas līderiem bija uniātu priesteris Andrejs Šeptickis. Tieši viņš uzrakstīja slaveno analītisko vēstuli Austrijas-Ungārijas imperatoram Francim Jozefam par Kijevas uniātisma izveidi. Pēc viņa domām, Ukrainas atdalīšana no Krievijas varētu notikt tikai caur šķelšanos Krievijas pareizticīgajā baznīcā.

Šeptickis kļuva par Gaļičinas seima deputātu, taču viņa darbība neaprobežojās tikai ar Austro-Ungārijas teritoriju. 1908. gadā, izmantojot viltotus dokumentus, viņš iekļuva Krievijas teritorijā ar slepenu misiju nodibināt kontaktus ar vietējiem uniātiem un ukraiņu nacionālistiem.

Šo ukrainizācijas vilni rusīni uzņēma naidīgi. Tuvināšanās ar Maskavu atbalstītāji uzsāka paši savu pretaģitāciju. Rusīniešu vidū sākās masveida pāreja no uniātisma pareizticībā.

Politologs Kirils Frolovs apgalvo, ka viņi par to tikuši smagi vajāti: “Parādījās šīs kustības garīgais līderis hieromūks Aleksejs Kobaļuks. Tūkstošiem cilvēku sekoja viņam un pieņēma pareizticīgo ticību. Viņus arestēja par spiegošanu Krievijas labā, spīdzināja - kad, piemēram, noķertās mūķenes no apkārtējiem Izas, Terebļas un citiem ciematiem, aplietas ar aukstu ūdeni, piespiestas atteikties no pareizticības, apmelojot sevi kā Maskavas spiegus. .

Neskatoties uz represijām, kustība atkalapvienoties ar krievu tautu tikai kļuva spēcīgāka. Austroungārijas politiķi meklēja iespēju radikāli atrisināt problēmu ar nepakļāvīgajiem rusīniem. Te viņiem palīdzēja Pirmā pasaules kara sākums.

Mūsdienās daudzi pat neapzinās, ka Otrā pasaules kara koncentrācijas nometnes nebūt nebija Hitlera izgudrojums. Vāciešiem jau bija pieredze šajā jomā. Pirmo koncentrācijas nometni Eiropas vēsturē – Talerhofu – 1914. gada 4. septembrī uzcēla Austrijas varas iestādes. Uz šejieni atveda rusīnus, kurus turēja aizdomās par līdzjūtību Krievijai. Viņus sameklēt palīdzēja citi ieslodzītie.

Andrejs Marčukovs stāsta par neticamām zvērībām: “Viņi nodeva savus kaimiņus - tos, kas bija rusofīli. Tikai pamatojoties uz to, ka cilvēks uzskatīja sevi par krievu, pat būdams, es uzsveru, lojāls Austrijas varas iestādēm, ukraiņu nacionālisti viņu pasludināja par ienaidnieku. Un saskaņā ar denuncijām šie cilvēki tika izsūtīti uz nometnēm un tur nomira. Pirmā pasaules kara laikā gāja bojā vairāki desmiti tūkstošu cilvēku. Un patiesībā, pateicoties teroram, ukraiņu nacionālistiem izdevās kļūt par vadošo politisko nacionālo spēku reģionā.

Mihaila Gruševska darbi

Īsi pirms tam Krievijas impērija beidzot saprata, ka spēle par jaunas nācijas izveidi ar Austrijas naudas palīdzību vairs nav nekāds joks. Tas sāk apdraud valsts drošību.

1914. gada 11. decembrī Kijevā tika arestēts Kijevas universitātes profesors Mihails Gruševskis. Viņam moderna tēma - viņš raksta zinātnisku darbu par ukraiņu tautas izcelsmi un Ukrainas valstiskumu ar Austrijas valdības dotāciju palīdzību. Gruševskis paziņoja, ka ukraiņi ir atsevišķa tauta, nav nekādi krievi. Un atsevišķai tautai vajag, atbilstošu, atsevišķu valsti.

Zinātnisko darbu profesors sāka Ļvovā, kas tolaik bija vāciešu teritorija. Viņš attīstīja savu pētījumu vēl nebijušā mērogā. Viņam bija daudz palīgu, kuru darbs tika apmaksāts ar ārvalstu līdzekļiem.

Vēsturnieks Andrejs Marčukovs vērš uzmanību uz kuriozu nesakritību: “Vai nav dīvaina situācija, kad kāds krievu jaunais vēsturnieks pēkšņi saņem šādas priekšrocības no nedraudzīgas valdības? Un jāsaka, ka tieši tur, Austrijā, Gruševskis intensīvi raksta sējumus ar pašsacerētu Ukrainas-Rusas vēsturi, kā viņš to nosauca. Viņš pat pārcēla Rusu uz otro vietu nosaukumā. Vēlāk Rusa vispār paies malā, un paliks tikai "Ukrainas vēsture".

Bet pat tas nepiesaistīja varas iestāžu uzmanību Gruševskim. Kā izriet no vēsturiskiem dokumentiem pie Gruševska aizturēšanas, profesoram tika izvirzīta apsūdzība par līdzdalību ukraiņu nacionālistu, tā saukto Siča strēlnieku, kaujas vienības veidošanā. Šīs organizācijas vadītāji uzskatīja, ka Austrijā izveidotajām militārajām brigādēm jākļūst par nākotnes Ukrainas armijas pamatu, un paziņoja, ka viņu mērķis ir iznīcināt Krievijas impēriju un izveidot vienotu Ukrainu kā daļu no tām zemēm, kas jau bija Austro Ungārijas un Krievijas impērijas sastāvā- tas ir Gaļičina Bukovina, Ugriskā Rusa un Novorosija. Protams, tas viss nevarēja neiepriecināt Austrijas iestādes. Turklāt Vīnes kabinetu iekšienē tika uzsākti projekti, kā atdalīt Ukrainu no Krievijas.

Pēc vairāku mēnešu ieslodzījuma Gruševskis vispirms tika izsūtīts uz Simbirsku, bet pēc tam uz Kazaņu, kur zinātnieks tika pastāvīgi uzraudzīts. Pretizlūkošanas darbiniekiem izdevās noskaidrot, ka tagad ukraiņu nacionālisti paļaujas nevis uz karā novājināto AustroUngāriju, bet gan uz citu lielvalsti Vāciju, kas arī savukārt viņus iekļāvusi savos plānos.

Lūk, kā šo notikumu aculiecinieks, Krievijas armijas ģenerālis Jurijs Dmitrijevičs Romanovskis, savos memuāros apraksta Gruševska darbības attīstību: Sākotnēji uzmanība tika pievērsta tam, ka karagūstekņu invalīdu apmaiņas laikā vācieši sāka izdot uz Krieviju pilnīgi veselus cilvēkus, galvenokārt Mazkrievijas pamatiedzīvotājus. Vērojot un iztaujājot viņus, bija iespējams konstatēt, ka viņus vācieši atsūtījuši veicināt ukraiņu separātismu un, ierodoties Kijevā, viņiem bija jāsaņem norādījumi no speciālajiem aģentiem, kuri bija sagrupēti pie laikraksta Novaja Rada, kuru vadīja Gruševska tuvākais līdzstrādnieks, kāds Čikaļenko.

Eiropas ģeopolitiskais projekts

Vācijas galvenais mērķis bija ne tikai paplašināt savas robežas. Šeit der atgādināt Vācijas kanclera Otto fon Bismarka izteikumu, kurš tajā laikā bija aliansē ar Austroungāriju. Lūk, ko viens no ievērojamākajiem ģeopolitiķiem, pēc vēsturnieku domām, mūsdienu Eiropas konstruktors, tieši norādīja: “Krievijas spēku var iedragāt tikai Ukrainas atdalīšana no tās... Nepieciešams ne tikai atņemt, bet arī nostādīt Ukrainu pret Krieviju. Lai to izdarītu, jums tikai jāatrod un jāizaudzina nodevēji starp elites pārstāvjiem un ar viņu palīdzību jāmaina vienas daļas cilvēku pašapziņa tādā mērā, ka viņi to paši nemanot ienīdīs visu krievisko, ienīdīs savu ģimeni. . Viss pārējais ir laika jautājums."

Lūk, kā Bismarka plānus komentē politologs, Ļeva Gumiļova centra direktors Maskavā Pāvels Zarifuļins: “Viņš kaut kā iepriekš paredzēja Vācijas vai vispār Eiropas pasaules uzskatu par Ukrainu. Viņš argumentēja ar dažām etnogrāfiskajām, ģeopolitiskajām formulām, ka bez Ukrainas Eiropa nevar kontrolēt sevi un Eiropas kontinentu. Un kamēr Ukrainas teritorija nebūs atdalīta no Krievijas, Krievija būs lielvalsts. Tikai tad, kad Ukraina būs nošķirta no Krievijas, Eiropa varēs justies mierīgi, un Krievija paliks trimdā, izmisumā. Šodien varam noteikt, ka gandrīz divus gadsimtus vēlāk nekas nav mainījies...

Vācu ģenerālštābs jau pirms Pirmā pasaules kara sāka gatavoties mazkrievu ukrainizācijai. Saskaņā ar bijušā vācu aģenta Kristiana Rakovska ziņojumiem, vācu slepenie fondi, sākot ar 1907. gadu, ik gadu maksājuši tūkstošiem marku ukrainofīlu laikrakstiem un žurnāliem. Vācijas sponsorētās organizācijas bija Tarasa Ševčenko zinātniskā biedrība un Ukrainas studentu apvienība.

Tomēr pēc Pirmā pasaules kara sākuma Vācijas ģenerālštābs pieņēma jaunu taktiku. Par to uzzināju no vēsturnieka Aleksandra Marčukova: “Protams, daudzi krievu ieslodzītie nokļuva Vācijas, Austrijas nometnēs – 1915. gads mūsu karaspēkam bija pavisam neveiksmīgs. Vācieši un austrieši, aktīvi piedaloties ukraiņu nacionālistiem, nometnēs sāka veikt propagandu, audzinot sagūstītos mazkrievu karavīrus ukraiņu garā, liekot viņiem domāt, ka viņi ir ukraiņi, nav krievi, ka ukraiņi un krievi ir pilnīgi dažādas tautas, kuru intereses ir dažādas.

Aģitatoriem, kuri atzina sevi par ukraiņiem, tika solīts atbrīvojums un komforts dienests no nacionālistiem savervētās militārajās daļās, piemēram, Sičas strēlnieku leģionā. Tika apstrādāti vairāk nekā 27 tūkstoši ieslodzīto, kuri sāka uzskatīt sevi par kazakiem, mazkrieviem. Taču karot pret Krieviju piekrita maz – apmēram 2000 cilvēku. Tas ir rādītājs, kā mazkrievi izturējās pret ukraiņu separātismu pirms 100 gadiem.

1914. gada augustā ukraiņu emigranti Austroungārijā izveidoja "Ukrainas atbrīvošanas savienību" - dabiski, ar Austroungārijas impērijas vadības atbalstu. Savienība tika izveidota ar mērķi atdalīt Ukrainu ar bruņotu cīņu. Pat pirmās kratīšanas laikā Mihaila Gruševska Kijevas dzīvoklī tika atrastas šīs pretkrieviskās organizācijas galveno figūru fotogrāfijas. Vēlāk kļuva zināms, ka vācieši finansē "Atbrīvošanas savienību" ar tā sauktā revolūcijas baņķiera Aleksandra Parvusa starpniecību. Līdz 1917. gada beigām Krievijas pretizlūkošanai bija pietiekami daudz pierādījumu, lai veiktu otro Gruševska arestu, taču politiskā situācija jau bija mainījusies.

1918. gada 6. janvārī Centrālā rada pasludināja Ukrainas neatkarību, Gruševskis kļuva par tās pirmo personu. Ukrainā izcēlās pilsoņu karš.

Pēc vēsturnieka Aleksandra Šubina domām, ukraiņu idejas arī toreiz nesaņēma pietiekamu vietējo iedzīvotāju atbalstu: “Janvārī Kijevā sākas sacelšanās - tie bija vienotības ar Krieviju un Padomju Krieviju atbalstītāji, taču šī sacelšanās tiek apspiesta. Taču Muravjovs jau strauji virzās Kijevas virzienā, izkaisīdams steigā saformētās ukraiņu vienības zem Krutiem. Un te atklājas vēl viena interesanta lieta – nacionālā ideja, izrādās, nebija īsti iedvesmojusi pat šī īsteni ukrainiskā nostūra iedzīvotājus.

Sarkanās armijas karaspēks Mihaila Muravjova vadībā ceļā uz Kijevu ar nopietnu pretestību nesastapās. Gribēja karot tikai daži no boļševiku pretiniekiem. Tāpēc sarkanā tarāna mērķis nebija apspiest nacionālo ideju, bet gan tikt galā ar Centrālo Radu, kas sāka gatavot atsevišķas sarunas ar vāciešiem.

1918. gada februāra sākumā Sarkanā armija stāvēja netālu no Kijevas, visi spēki tika mobilizēti, lai sagūstītu separātistus. Bet Muravjova avangardam pietrūka tikai dažu stundu...

Aleksandrs Šubins: “Februāra sākumā Muravjovs būtībā ieņem Kijevu. Centrālā Rada bēg, vienlaikus parakstījuši līgumu ar vāciešiem, bet tā joprojām atrodas Ukrainas teritorijā - viņi dodas uz Žitomiru, proti, ar viņiem vēl jātiek galā. Bet tad Ukrainas teritorijā ar vilni ienāk vācieši, visa padomju vara sabrūk, padomju varas atbalstītāji arī nevar pretoties vācu iebrukumam, jo Ukrainas teritorijā pretestība kopumā ir ļoti vāja. Un veidojas marionešu Ukrainas valsts. 1918. gada 26. aprīlī viņi pasaka Centrālajai Radai: "sveiki" un to izklīdina ar vācu bajonetēm."

Jāsaka, ka no šī brīža vāciešiem vairs nebija vajadzīgs Gruševskis un citi ukrainofili.

Vācijas Austrumu frontes štāba priekšnieks ģenerālis Hofmans 1919. gadā laikraksta Daily Mail žurnālistiem sacīja: «Patiesībā Ukraina ir manu roku darbs, nevis krievu tautas apzinātas gribas auglis. Es izveidoju Ukrainu, lai varētu noslēgt mieru ar vismaz daļu Krievijas...”

Saskaņā ar Vācijas ģenerālštāba plānu Ukrainai bija jākļūst par autoritāru valsti, kuras priekšgalā būs augstākais valdnieks - hetmanis.

Vēstures zinātņu kandidāts Vladimirs Aramonovs ir pārliecināts, ka vārdam “hetmanis” ir vācu saknes: “Vārds Hauptmann vācu valodā nozīmē “rotas kapteinis”. Polijā bija četri hetmaņi: lielais hetmanis, kroņa hetmanis, lielais Lietuvas hetmanis un pilnais Lietuvas hetmanis. Un pēc analoģijas Ukrainā vajadzēja būt tāpat. Hetmanis patiesībā ir militārs amats, bruņoto spēku vadītājs.

Šādai stingra režīma struktūrai, pēc vācu ģeopolitiķu domām, vajadzēja ierobežot ukraiņu dumpīgo slāvisko garu. 1918. gada 29. aprīlī šī plāna pirmā daļa izcili īstenojās. Hetmanis Skoropadskis kļuva par Ukrainas valdnieku, un pati Tautas Republika pārvērtās par Ukrainas valsti. Tomēr šī vara nebija ilga. Tiklīdz Vācija 1918. gada novembrī tika sakauta un vācu karaspēks atkāpās, hetmaņa Skoropadska režīms sabruka. Pats hetmanis slepus aizbēga uz Berlīni.

5. nodaļa UKRAINAS ATBRĪVOŠANAS VAROŅI

Tūlīt pēc Pirmā pasaules kara beigām uzradās Centrālās Radas atbalstītāji, Gruševska atbalstītāji. Viņi izveido direktoriju. Militāro vadību pārņem Ukrainas militārais darbonis Simons Petļura. Der atcerēties, ka tieši Petļura nolēma izmantot Ukrainas valstiskās neatkarības saukli. Taču drīz vien kļuva skaidrs, ka šī ideja pati par sevi nedarbosies un ir jāmeklē jauns sabiedrotais. Un Petļura tādu atrod. Tā ir... Rečje Pospoļita. Otrā Rečje Pospoļita, kas, lai arī uz īsu laiku, tomēr pacēlās no aizmirstības, no Pirmā pasaules kara un revolūcijas pelniem. Jaunās un agresīvās Polijas vadībā ir diktators Juzefs Pilsudskis.

Pēc vēsturnieka Aleksandra Marčukova domām, Petļura par to samaksāja augstu cenu: “Petļura, kas līdz pilsoņu kara beigām bija kļuvis par Ukrainas kustības galveno figūru, faktiski maz ko kontrolēja. Viņš paraksta līgumu ar Pilsudski un faktiski daļu teritorijas, kuru ukraiņu nacionālā kustība uzskatīja par savu, atdod Polijai. Tā ir Gaļičina, kuras iedzīvotāji ar ieročiem rokās cīnījās pret poļu varu, un daļa no bijušajām Krievijas teritorijām.

Tātad boļševiki nevarēja noturēt Ukrainas rietumu teritorijas. Gaļičina un citas teritorijas saskaņā ar 1921. gada Rīgas līgumu tika iekļautas Polijas teritorijā. Un poļi to uzreiz izmantoja.

Nacionālā apspiešana tika veikta diezgan skarbi - tika iznīcinātas ukraiņu skolas un pareizticīgo baznīcas. Poļi īstenoja pārliecinošu pacifikācijas politiku — piespiedu nomierināšanu. Fiziskiem sodiem tika pakļauti veseli ciemati. Vietējo poļu un vietējo ukraiņu stāvoklis bija nevienlīdzīgs: poļiem bija vairāk zemes - noteicošais faktors, jo lielākā daļa šo teritoriju iedzīvotāju nodarbojās ar lauksaimniecību. Rezultātā 1929. gadā, apvienojoties vairākām ukraiņu nacionālistu partijām, izveidojās Ukraiņu nacionālistu organizācija (OUN), par ko tagad tik bieži dzirdam ziņās. Viens no tās vadītājiem bija Stepans Bandera. Mūsdienu ukraiņu mācību grāmatās nav rakstīts par svarīgāko OUN, kas ir labi zināms Eiropas vēsturniekiem.

Vācijas izlūkdienesta aģenti

Politologs Pavlo Zarifuļins uzskata, ka ukraiņu nacionālistu darbība 20. gadsimta sākumā baudīja plašu Vācijas atbalstu: “Tā vai citādi viņi visi bija vācu izlūkdienestu aģenti 20tajos., 30tajos. un 40tajos. gados. . Tādas organizācijas kā UPA – Ukrainas nemiernieku armija, Ukrainas nacionālistu kongress un daudzas, daudzas citas sakņojas vācu izlūkdienestu eksperimentos ar ukraiņu inteliģenci un ukraiņu politiķiem.

Vācija atguvās no sakāves Pirmajā pasaules karā. Jaunais Reihs sapņoja par uzvarošu karu. Galvenais nopietnais šķērslis šajā jautājumā bija Polija - Vērmahta karaspēks sāka pasaules iekarošanu tieši no turienes. Pēc Polijas krišanas Vācija kā vienīgo spēcīgo ienaidnieku austrumos – redzēja PSRS. Pragmatiskie vācieši negrasījās izgudrot riteni no jauna un nolēma izmantot vecās Ķeizariskās Vācijas un Austroungārijas impērijas paņēmienus. Vācijas izlūkaģentūrai Abver, kas nodarbojās ar pretizlūkošanu un spiegošanu, bija lieli plāni Ukrainas nacionālistu spēku izmantošanai.

Fonda "Vēsturiskā atmiņa" direktors vēsturnieks Aleksandrs Djukovs apstiprina, ka vācieši tolaik pilnībā paļāvās uz AustroUngārijas pieredzi: “Protams, austrieši prata strādāt ar ukraiņu nacionālistiem no Gaļičinas. Un es gribu vērst uzmanību uz to, ka nav nejaušība, ka Abvēra "Abwehr-P" sabotāžas nodaļas vadītājs bija cilvēks no Austrijas. Tas bija pulkvedis Lohauzens, cilvēks, kurš strādāja Austrijas izlūkdienestā pirms anšlusa. Bet pēc Austrijas pievienošanas Reiham viņš strādāja Abvērā un nodarbojās ar sabotāžas operācijām. Viņš bija viens no tiem, kas tieši sadarbojās ar ukraiņu nacionālistiem.

Ukraiņu nacionālisti cerēja, ka vācieši palīdzēs viņiem izveidot neatkarīgu Ukrainu. Viņi no sirds tam ticēja. Un viņiem bija pamats tā domāt – viņi, piemēram, zināja, ka 1941. gada aprīlī tika izveidota marionete Neatkarīgā Horvātijas valsts. Oficiāli to sauca tā, lai gan patiesībā tā bija kvazivalsts, kas atradās pilnīgā vāciešu kontrolē. Taču šī šķietamā neatkarība, OUN iedvesa cerības.

Volīnijas slaktiņa šausmas

Protams, vācu stratēģu plāni nesakrita ar Banderas sapņiem. 1941. gada jūnija beigās ukraiņu nacionālistu karaspēks ar Vērmahta pulku atbalstu ieņēma Sarkanās armijas pamesto Ļvovu. 30. jūnijā nacionālisti paziņoja par neatkarīgas Ukrainas valsts izveidošanu, bet vācieši nekavējoties iestājās pret to. OUN finansējums tika pārtraukts, un 1941. gada augustā Abvērs oficiāli pārtrauca sadarbību ar Banderu. Tad ukraiņu nacionālisti nolēma atbrīvot teritoriju, kā paši izteicās, no "poļiem, ebrejiem un moskaļiem" pašu spēkiem.

Sāka veidoties bruņoti nacionālistu formējumi, kas apvienojās tā sauktajā Ukrainas nemiernieku armijā (OUN-UPA). Šo vienību trieciena punkts nebija vērsts pret vāciešiem, kaut arī notika sadursmes ar viņiem, bet gan pret vietējiem poļu iedzīvotājiem Volīnijā un Gaļičinā. Notikumi, kas attīstījās 1943.-1944.gadā Volīnijā, mūsdienu historiogrāfijā tiek dēvēti par Volīnijas slaktiņu. Ukraiņu nacionālisti uzbruka aptuveni 150 apmetnēm, iznīcinot etniski svešos poļus, kā arī jauktās poļu un ukraiņu ģimenes. 2009. gada vasarā Polijas Seims pieņēma rezolūciju, kas skaidri klasificēja šīs darbības kā genocīdu un etnisko tīrīšanu.

Ir tūkstošiem liecību par to, ka cīņu par neatkarīgu Ukrainu pavadīja asiņu upes un masu noziegumi. Dokumentu sausās rindas nespēj attēlot visas šausmas, kas notika OUN pārziņā esošajos rajonos.

Es atradu šo notikumu lieciniekus Ļvovā. Kādu nakti bandīti ielauzās mājā, kurā dzīvoja Irinas Čornajas ģimene, un sāka sist viņas tēvu. Viņa stāsta: “Ļoti ilgi turēja viņu pagrabā, kādas divas nedēļas, šausmīgi sita, jo piedēvēja viņam to, ka viņš nodevis ciema padomes sekretāru. Bet ciema padomes sekretārs bija jauns puisis, viņš pat draudzējās ar manu vecāko māsu. Viņiem vajadzēja apprecēties." Par tēvu ilgu laiku nekas nebija zināms. Tikai aptuveni astoņus mēnešus vēlāk cilvēki stāstīja, ka mežā atraduši satrunējušas drēbes un cilvēka atliekas.

“Katru nakti cilvēkus aizveda, spīdzināja un nogalināja katrā ciematā,” stāstu turpina Irina. - Un tā mēs devāmies uz turieni. Savējos varēja atrast tikai pēc drēbēm. Nomazgājām tēvu - rokas, kājas salauztas, krūšukurvis caurdurts... ar nažiem vai ko citu. Tas bija šausmīgi. Citi arī izskatījās briesmīgi - vai nu nogriztas ausis, vai mēles, vai palikuši bez galvām, bija bail skatīties.

Tēvs tika zagšus apglabāts kaimiņu ciema kapsētā - Bandera bargi sodīja tos, kuri izveda līķus no meža. Irinas māte nolēma meklēt patiesību - viņa devās uz Ļvovu, iesniedza paziņojumu Vācijas komandantūrai par vīra slepkavību. OUN locekļi uzzināja par viņas rīcību. "Viņu aizveda," saka Irina, "un mēs redzējām, kā viņu veda cauri ciematam, un tur, ārpus ciema, mums ir tāds mazs mežiņš, tur ir baznīca, un aizveda viņu kaut kur tur. No rīta sākām meklēt šajā mežā, domājām, varbūt viņa tur ir kaut kur apglabāta, bet neatradām.

Suverenitātes patrioti "svētīja" ukraiņus uz neatkarību ar uguni un zobenu. Dažreiz viņi pat sūdzējās par to cilvēku zemo apziņu, kuru labā viņi tik ļoti centās. 1944. gada pavasarī OUN mācību nometnē pie Ļvovas UPA virspavēlnieks RomAns Šuhevičs paziņoja: “Ir par vēlu runāt par ukraiņu masām. Mēs tās slikti izaudzinājām, par maz sitām un kārām. Tagad jādomā, kā saglabāt organizāciju un sagrābt varu.

Vietējo iedzīvotāju atbalsts

Banderieši lielas cerības lika uz jaunatni. Tieši jaunos ukraiņus visbiežāk aizrāva nacionālistiskas idejas. Šajā virzienā pacietīgi tika veikts darbs OUN šūniņās. Militārās mācības vadīja ukraiņi, kuri dienēja kā virsnieki Austrijas, Čehijas un Polijas armijās.

"Militāro noslēpumu" korespondenti intervēja Mironu Lesjko, UPA biedru no 1943. līdz 1944. gadam. Lūk, ko viņš atceras: “Katrā skolā, katrā institūtā, katrā ģimnāzijā bija īpaša nodaļa, kas nodarbojās ar audzinošu darbu. Mēs vēl nebijām armijā, mums nebija ieroču, nekā. Mūs gatavoja idejiski. Mācīja, kā lietot dažādus ieročus, precīzi šaut un par tiem rūpēties. Vēlāk - karadarbības un partizānu kara taktiku, kā rīkoties patstāvīgi, kā organizēti uzbrukt, kā ierīkot slēpņus.

OUN kustības vadītāji patiešām baudīja ievērojamu iedzīvotāju atbalstu. Kad Ukrainā izskanēja aicinājums izveidot Waffen-SS vienības, atsaucās 80 000 ukraiņu jauniešu. Kāpēc tas kļuva iespējams?

1939. gada 17. septembrī Sarkanā armija praktiski bez pretestības ienāca Rietumukrainas un Baltkrievijas teritorijā, kas tobrīd bija Polijas sastāvā. Rietumukrainas iedzīvotāji sirsnīgi uzņēma padomju karavīrus. Tāda ir patiesība. Veikalos tika ievests liels skaits padomju preču un izstrādājumu brīvai tirdzniecībai par ļoti zemām cenām, lai pārliecinātu vietējos iedzīvotājus, ka padomju varas apstākļos viņi dzīvos labāk. Skolās sāka mācīt ukraiņu valodā, tika atvērti ukraiņu teātri un bibliotēkas.

Taču šeit drīz atnāca Staļina represijas. Sākās kolektivizācija, aresti, izsūtīšanas. Iedzīvotāju attieksme pret padomju kārtību krasi mainījās. Vēsturisks fakts, kuru nevar apšaubīt: kad sākās karš, dažos apgabalos vācieši tika sveikti ar ziediem kā atbrīvotāji no staļiniskā jūga ...

Stepans Kašurko, 1941. gada Ukrainas partizānu vienības izlūks, atceras: “Es redzēju, ar kādām acīm vai ar kādu sirdi vācieši tika sagaidīti okupētajā teritorijā. Uzdevu jautājumu, es taču arī biju pionieris: kas par lietu, kāpēc jūs tā priecājaties par vācu okupāciju un varu? Saka – mēs esam gatavi pielūgt jebkuru velnu, lai tikai nebūtu jādzīvo kolhozos.

Tāda bija Staļina realitāte, kas ļāva ukraiņu nacionālistu līderiem saņemt tik lielu atbalstu no tautas. Cilvēki, kuri ilgus gadus pārsprauduši robežas un mainījuši režīmus, bija gatavi sadarboties ar jebkuru, ja vien viņu zemē atnāktu stabilitāte. Un neatkarība viņiem bija sinonīms stabilitātei.

Šīs idejas ir saglabājušās līdz mūsdienām, par tām zina pat bērni. Ciemojāmies Ļvovas 45.skolā un intervējām skolnieci Olgu Kļimenko (meitene ar mums runāja krieviski): “Un tas tagad jau ir gēnos tiem, kas dzīvo šeit, ka mums jābūt neatkarīgiem, jāsaglabā viņu piemiņa, valoda. Mēs nedrīkstam pieļaut divvalodību. Jo no tā rodas visas pārējās problēmas. Un tāpēc mums ir jāatceras mūsu varoņi, tādi kā, Bandera un Šuhevičs, jo viņi cēlušies no šejienes, un viņi cīnījās it kā par Rietumukrainu - tā šeit domā.

Kas tad viņi ir - Bandera, Šuhevičs un citas ukraiņu nacionālistu figūras, kurām rokas, ar Ukrainas neatkarības gaišo vārdu uz lūpām, bija līdz elkoņiem asinīs? Lai pareizi atbildētu uz šo jautājumu, pietiek saprast, kādu valsti OUN vadītāji uzskatīja par neatkarīgu. Mūsdienu nacionālā mīta veidotājiem par neatkarības cīnītājiem atbilde ir ārkārtīgi nepatīkama: viņi cīnījās par fašistiskas valsts izveidi Ukrainas teritorijā! Un nekāfas citādas. Valsts, kurā nav vietas citām tautībām, izņemot "īstos ukraiņus". Kur jāiznīcina otrās šķiras cilvēki - krievi, poļi, ebreji. Var upurēt pat ukraiņus, ja viņi nav pietiekami apzinīgi, lai dzīvotu jaunajā neatkarīgajā valstī.

Ir saglabājušies dokumenti, kuru autentiskumu nevar apstrīdēt. 1941. gada aprīlī Bandera parakstītā instrukcija "OUN cīņa un darbība kara laikā" vēsta: "Haosa un nemieru laikā var atļauties likvidēt nevēlamās poļu, moskaļu un ebreju personības, īpaši boļševiku-moskaļu imperiālisma atbalstītājus."

Un lūk, ko darba sarakstē rakstīja pašreizējais Ukrainas nacionālais varonis Romans Šuhevičs: “OUN jārīkojas tā, lai tiktu iznīcināti visi, kas atzinuši padomju varu. Nevis biedēt, bet iznīcināt fiziski. Nav jābaidās, ka cilvēki mūs nolādēs par nežēlību. Lai paliek kaut puse no 40 miljoniem ukraiņu – tur nebūs nekā slikta.

Cits UPA biedrs Vasils Petrivs lepni runāja mūsu televīzijas kameras objektīvā: “Mēs esam palikuši bezpavalstnieki - ukraiņi. Par savu dzimteni uzskatījām ukraiņu zemi no Sanas līdz Donai. Tā tas tiek dziedāts mūsu himnā “Ukraina vēl nav mirusi…” – “Mēs stāvēsim, brāļi, asiņainajā kaujā no Sanas līdz Donai”.

Lūk, atbilde – par kādu teritoriju cīnījās Ukrainas nacionālisti. Sana ir upe Polijā, bet Dona ir upe Krievijā. Vācu fašistiem nosūtītajā "Memorandā" Bandera Voroņežu un Kursku, Staruju Oskolu un Kamišinu pie Volgas, Kalmikijas teritoriju, Ziemeļkaukāza un Kubaņas republikas nosauca par ukraiņu zemēm. Re, kas par milzu valsti!

6. nodaļa UKRAINAS NACIONĀLISTI ŠODIEN

Ukrainas rietumos nacionālistu organizācijas veiksmīgi pastāv līdz pat šai dienai. Var iebilst, ka separātiskais noskaņojums Rietumukrainā nebūtu tik spēcīgs, ja to mērķtiecīgi neuzpūstu tie, kam jāuztur ukraiņu nacionālisms savtīgu interešu dēļ. Neviena vēlēšanu kampaņa Ukrainā nebija pilnīga bez pretpadomju un pret Krieviju vērstas propagandas valsts rietumos. Ar nemainīgu mērķi iegūt vietējo vēlētāju atbalstu vēlēšanu iecirkņos, Ukrainas valdošās aprindas gadu no gada veica tautas "pielāgošanu" Rietumukrainas nacionālistiem ideoloģijas jomā: ļāva propagandēt nacionālismu, spekulēt ar sarežģītajiem Krievijas un Ukrainas attiecību brīžiem - piemēram, par "mērdēšanu badā" - slavināt Banderu un citus "slavenos cīnītājus par Ukrainas gribu". Tomēr ir vērts atzīmēt, ka līdz 2013. gada beigām mēs ļoti reti dzirdējām par ukraiņu nacionālistiem un viņu politiskais svars valstī bija daudz mazāks. Pateicoties Eiromaidanam, UNA-UNSO un Labais sektors tagad ir visiem ausīs, kas skatās televīziju, vai lasa ziņas...

Kā zināms, revolūcijas taisa romantiķi, bet to augļus plūc ciniķi. Vēsture ir pierādījusi, ka revolucionārus visbiežāk nomaina diktatori, un solītās brīvības, vienlīdzības un brālības vietā valsts saņem gadiem vai pat gadu desmitiem ilgstošu sabrukumu un totalitārismu. Tā tas bija Anglijā, Francijā, Vācijā, tā bija arī Krievijā. Gribētos, lai šis rūgtais kauss Ukrainai iet secen. Kad revolūcijas migla izklīdīs un ieilgušā konflikta puses, gribot negribot, sēdīsies pie sarunu galda, protokola dienesti būs spiesti uzrakstīt īsu katra dalībnieka biogrāfisku aprakstu. Un to, kas tiks rakstīts poar dažiem mūsdienu revolūcijas varoņiem, eksperti ieskicē jau šobrīd.

Aleksandrs Muzičko (Saško Bilijs)

Tikai daži cilvēki 2013.-2014.gada mijā nebija dzirdējuši par Aleksandru Muzičko, uzņēmēju no Rovno pilsētas Rietumukrainā un uz pusslodzi nacistu ideoloģijai piekritīgās radikālās organizācijas "Labais sektors" rietumu nodaļas vadītāju. Viņš ir arī ugunīgs ukraiņu revolucionārs, kurš aktīvi piedalījās Eiromaidanā. Ar automātu rokās aģitēja ukraiņus ķerties pie ieročiem.

Revolucionāri noskaņotais uzņēmējs Aleksandrs Muzičko Rietumukrainā ieviesa savus noteikumus saskaņā ar jaunā revolucionārā laika likumiem. uz pilsētas deputātu sanāksmi Rovno pilsētā viņš ieradās ar automātu un apgalvoja, ka "Labējais sektors" vienmēr nēsājis līdzi ieročus un turpinās tos nēsāt arī turpmāk, kamēr vien pastāvēs draudi Ukrainas valstiskumam.

Eksperti ir pārliecināti, ka ukraiņu nacionālisti, tādi kā, Aleksandrs Muzičko, ar automātiem gatavībā ieradās arī uz Augstākās Radas sanāksmēm. Tāpēc tur tika pieņemts milzīgs skaits dīvainu un pretrunīgu likumu. Deputāti balsoja par visu - galu galā viņi burtiski sēdēja stobra galā.

Pilsoniskās sabiedrības attīstības fonda valdes priekšsēdētājs Konstantīns Kostins ir pārliecināts, ka tieši tā arī notika: “Ja paskatās uz ierakstiem no Augstākās Radas ēkas, tad var redzēt, ka balso ar kartītēm, un tur nav īpaši daudz pašu deputātu. Un zināms arī tas, kā šīs kartītes tiek saņemtas, jo ne velti klīst runas, ka kāds ticis iebiedēts, kādam piemērots fizisks ietekmējums.

Ir 20 gadu seni kadri, kur parādās tas pats Aleksandrs Muzičko - tikai Čečenijā. Pirmā Čečenijas kara dalībnieki viņu labi atceras ar pseidonīmu Saško Bilijs. Deviņdesmitajos gados Saško Bilijs kopā ar citiem ukraiņu nacionālistu organizācijas UNA-UNSO biedriem, kuras dalībnieki pulcējās Eiromaidanā, aktīvi cīnījās čečenu kaujinieku pusē "pret Krievijas agresiju". Džohars Dudajevs pat viņam personīgi piešķīra ordeni "Par nācijas godu"! Viņš tika apbalvots par to, ka viņam kopā ar ukraiņu nacionālistu grupu izdevās iznīcināt veselu Krievijas armijas jūras kājnieku nodaļu.

Saško Bilijs bija personīgi pazīstams ne tikai ar Džoharu Dudajevu, bet arī ar teroristu Šamilu Basajevu. ukraiņu kaujinieks karoja viņa vadībā vienībā "Viking". Kā stāsta pats ukrainis, viņš tik bezbailīgi cīnījies pret krievu karavīriem, ka pēc kaujām par Grozniju ieņemtajā pilsētā kaujinieki centrālo ielu nosaukuši viņa vārdā.

Pirms dažiem gadiem mūsu filmēšanas grupa intervēja Muzičko Rietumukrainā. Tad viņš atklāti paziņoja, ka viņa uzskati nemaz nav mainījušies un viņš joprojām ir gatavs iet kaujā pret Krieviju: “Kamēr manās dzīslās tek asinis, es cīnīšos pret komunistiem, ebrejiem un moskaļiem. Tas ir mans kredo!”

Aleksandrs Muzičko tika nogalināts 2014. gada 24. martā Ukrainas tiesībsargājošo iestāžu speciālās operācijas laikā Rovno apgabala Barmaki ciematā.

Dmitrijs Korčinskis

2013. gada 1. decembrī tos, kuri ar buldozeru iebruka prezidenta administrācijas ēkā, vadīja Ukrainas partijas "Brālība" līderis Dmitrijs Korčinskis, pazīstams politiķis, žurnālists, rakstnieks un televīzijas raidījumu vadītājs.

Visās intervijās Korčinskis pastāvīgi uzsver, ka viņu uztrauc mūsu valsts dienvidu iedzīvotāji. Viņaprāt, Voroņežas, Belgorodas, Stavropoles un Kubaņas iedzīvotāji ir apspiesti un pret viņiem tiek organizēts turpat vai genocīds! Tas nozīmē, ka pienācis laiks Krievijas dienvidos organizēt nacionālās atbrīvošanās kustību.

Šodien Dmitrijs Korčinskis ir pārliecināts, ka pēdējie notikumi Ukrainā ir demokrātijas uzvara pār tirāniju. Tiesa, ne visi piekrīt šim viedoklim. Konstantīns Kostins uzskata, ka ukraiņu nacionālisti vienkārši jauc dažus jēdzienus: “Kas attiecas uz Ukrainu, šodien tur vispār nevar runāt par demokrātiju, vai arī ir jāveic kādas izmaiņas demokrātisko institūciju idejā. Jo galu galā demokrātija ir noteikts valsts uzbūves veids. Demokrātijas varas avots ir tauta, kas savu gribu izrāda brīvās vēlēšanās. Bet Ukrainas gadījumā viss ir krietni savādāk. Ukrainas konstitūcijā vajadzētu ierakstīt, ka Ukrainas varas avots ir Maidans. Katrs, kurš var to savākt un noturēt trīs mēnešus, tiek pasludināts par Ukrainas augstāko valdnieku un saņem visu valsts varas pilnību.

Korčinskis savā interneta lapā sociālajā tīklā 2013. gada vasarā aicināja krievu jauniešus iziet speciālās militārās mācības Ukrainā. Šis cilvēks var daudz ko iemācīt, jo prot karot. 90. gados viņš kopā ar kaukāziešu kaujiniekiem arī karoja pret krievu karavīriem...

Konstantīns Kostins: “Ir labi zināms fakts, ka ukraiņu radikālo nacionālistu organizāciju dalībnieki bija pie mums Kaukāzā, separātistu pusē. Tas kopumā tika plaši apspriests, un viņi to neslēpa, lepni par to runāja, izteica dažādus paziņojumus, atbalstot tos, kuri rīkoja teroristiskos aktus, tostarp pret civiliedzīvotājiem.

Šodien zināms, ka Čečenijā karoja aptuveni 10 tūkstoši ukraiņu kaujinieku no nacionālistu grupējumiem, visvairāk no UNA-UNSO.

No ukraiņiem tika izveidotas veselas uzbrukuma vienības: "Argo", "Vikings", "Marija". Sliktākais ir tas, ka viņu vidū bija ne tikai ukraiņi, bet arī ukrainietes. Vienā no mūsu raidījumiem mēs mēģinājām nofilmēt Jelenu,  dzimušu Poltavā, taču viņa atteicās sniegt intervijas un aizsedza seju. Šī sieviete ir snaiperis, viņas kontā ir vismaz 20 krievu armijas karavīru. Par krievu virsnieka galvu kaujinieki viņai esot maksājuši 600 dolārus.

Arī pats Dmitrijs Korčinskis saņēma diezgan lielus honorārus no kaujiniekiem, tomēr viņš kategoriski atteicās par to pastāstīt mūsu filmēšanas grupai. 2006.gadā Krievijas prokuratūra pret viņu un vairākiem citiem ukraiņiem - fašistiskās organizācijas UNA-UNSO biedriem, ierosināja krimināllietu. Krievijas tiesībsargājošās iestādes apsūdzēja ukraiņu nacionālistus par piedalīšanos karadarbībā Čečenijā no 1996. līdz 2003. gadam Kaukāza kaujinieku pusē. Tomēr Korčinskis, būdams Ukrainas pilsonis, no soda izvairījās. Kaimiņvalsts tiesībsargājošās iestādes atteicās palīdzēt Krievijas prokuroriem.

Neticami, ka pirms 10 gadiem bijušais kaujinieks Dmitrijs Korčinskis savā dzimtenē kandidēja uz prezidenta amatu! Tiesa, viņam uzvarēt vēlēšanās neizdevās, tāpēc viņš nolēma uzrakstīt grāmatu. Tas saucas "Karš pūlī" un stāsta, kā tā autors karojis pret Krieviju. Šis krievu karavīru slepkava lepojas ar savu tumšo pagātni un uzskata sevi par filozofu un cīnītāju par Ukrainas neatkarību. Pēdējo 20 gadu laikā tādi cilvēki kā Korčinskis ir izaudzinājuši veselu ekstrēmistu paaudzi, kas savā valstī sarīkoja valsts apvērsumu.

Oļegs Goltvjanskis

Viņš arī  Kesars Ajubotinskis, Ukrainas Nacionālās apvienības vadītājs. Šis cilvēks ir viens no tiem, kas ne tikai atbalstīja, bet arī organizēja Eiromaidanu. 2013. gada aprīlī, dažus mēnešus pirms asiņainajām sadursmēm, stāvot ar automātu rokās, viņš ierakstīja video ziņojumu: “No Kijevas centra ziņojam par mūsu turpmāko rīcību Kijevā. Pirms dažiem mēnešiem mēs ieradāmies šeit, lai veidotu vēsturi, veiktu revolūciju.

Šis vēstures un revolūcijas radītājs jau sen ved aktīvu propogandu ne tikai ukraiņu, bet arī krievu jauniešu vidū. Goltvjanskis aicina jaunos krievus mācīties no viņa, kā vadīt pilsoniskās pretošanās akcijas: cīnīties pret tiesībsargājošajām iestādēm, vervēšanu pilsoniskās pretošanās grupās, operatīvo darbu, aģitāciju un propagandu. Viens no vērienīgākajiem ukraiņu nacionālista Goltvjanska projektiem ir tā sauktā Donas kazaku republika.

2013. gada vasarā Azovas jūras krastā netālu no Mariupoles pilsētas tika organizēta bērnu kazaku nometne. Šeit sapulcējās Ukrainas un Krievijas kazaki, lai nodotu saviem bērniem kazaku tradīcijas. Šķiet, kas tur slikts pusaudžu militāri patriotiskajai audzināšanai? Tomēr eksperti uzskata, ka dažas bērnu nometnes tiek atvērtas tikai vienam mērķim - propagandai. Šādās nometnēs pedagogi cenšas bērniem pastāstīt, kāpēc un kā dažiem Krievijas reģioniem jākļūst pilnīgi autonomiem. Šādas nodarbības parasti sauc par "semināriem par Krievijas autonomijas teorētiskajiem pamatiem".

Ukraiņu nacionālisti teorijai pievieno arī praktisko apmācību. Grūti noticēt, bet bērniem vasaras nometnēs māca ugunsdzēsības apmācību un ēku sturmēšanu! Un tas viss, lai sāktu bruņotu cīņu par Krievijas autonomijas idejām - Donas, Terekas, Kubaņas un Černozemas apgabalu atdalīšanu atsevišķā republikā. Starp citu, daļa krievu jauniešu, kas izgāja cauri šādai indoktrinācijai, palīdzēja veikt Ukrainas revolūciju.

Nacionālsociālistiskās kustības līderis Belgorodā Romans Strigunkovs stāsta par savu domubiedru ciešo sadarbību ar Ukrainas neonacistiem: “Cilvēki nāca un gāja, bet daudzi nolēma palikt - tie - kuriem nav vienaldzīgs valsts liktenis, gan Krievijas, gan Ukrainas, kas ir brālīgas valstis. Mēs ieradāmies šeit, lai izlemtu Krievijas, Ukrainas vēsturisko likteni.

Tas, par ko cīnījās Saško Bilijs, Dmitrijs Korčinskis un citi Ukrainas kaujinieki, sāk piepildīties. Ir izaugusi vesela jauniešu paaudze, kas Krieviju uzskata par ienaidnieku. Šie indīgie graudi dīgst arī krievu jauniešos no apkārtējiem novadiem. Pēc analītiķu domām, tiem, kas seko mūsdienu fašistu piemēram, vajadzētu atcerēties vismaz nedaudz vēstures.

Krievijas Federācijas Valsts domes deputāts Aleksejs Žuravļevs: “Jums jāsaprot, ja tā ir revolūcija, ko viņi tur dara, tad revolūcija nevar būt krāsaina. Tā nebūs revolūcija, tā būs elites nomaiņa – viens aizgāja, cits atnāca. Ja mēs runājam par īstu revolūciju, tad, ja tā uzvar, ir jābūt diktatūrai, kas nozīmē represijas un nāvessodus. Citu variantu nav. Pretējā gadījumā viņi pēc mēneša vai pusgada saņems to pašu - to pašu Maidanu, tās pašas riepas un to pašu, kas viņiem ir tagad. Jo, ja tu tā paņēmi varu, tad varu var atņemt arī no tevis. Un, lai tas nenotiktu, ir nepieciešams šaut un likt cietumos. Cilvēki, kas tagad stāv uz barikādēm, ir tam gatavi?

Ukraiņu nacionālisti ir gatavi šaut un likt cietumos. Gatavi apspiest jebkādas citādas domas. Turklāt viņi gatavi veikt graujošas darbības pret Krieviju.

Dmitrijs Jarošs

"Labā sektora" līderim Dmitrijam Jarošam patīk citēt slavenos romiešu senatora vārdus: "Kartāga ir jāiznīcina." Ar Kartāgu nacionālists saprot Krieviju.

Mēs ieguvām ierakstu no Dmitrija Jaroša runas vienā no "Labējā sektora" lauka sagatavošanas nometnēm. Militārā formā ģērbies Jarošs jauno kaujinieku galvās ukraiņu valodā iedzina šaušalīgus saukļus: “Krievija ir Ukrainas mūžīgais ienaidnieks, un, kamēr pastāv Krievijas impērija jebkādā formā, ukraiņu tautas īsta neatkarība nav iespējama. ! Tagad ir daudz vieglāk vadīt nacionālistu propagandu, nekā tas bija pirms pieciem vai desmit gadiem, un tas ir mūsu vecākās paaudzes brāļu nopelns, kas šajās rindās startēja 1993.–1994 gados.

"Labējais sektors" vēlas, lai Ukrainas Drošības dienesta vadītāja amatā tiktu iecelts tās līderis Dmitro Jarošs. Viņaprāt, Drošības dienestu prioritātei vajadzētu būt situācijas destabilizācija Voroņežas, Belgorodas un Kurskas apgabalos ar to turpmāku iespējamo atdalīšanu no Krievijas. Jarošs uzskata, ka Krievijas sairšana ir Ukrainas attīstības interesēs.

Dmitrijs Jarošs ilgus gadus vadīja Ukrainas ekstrēmistu organizāciju "Trizubs". "Trizubs" un vairākas citas ultralabējās Ukrainas organizācijas - tas ir "Labējā sektora" dzinējspēks. Trizuba ideologi apgalvo, ka viņi aizstāvēs Nacionālās Ukrainas ideju līdz pēdējai asins lāsei un cīnīsies pret jebkāda veida okupāciju savā valstī.

Interesanti, ka Dmitrijs Jarošs savā dzīvē nav strādājis nevienu dienu. Tad par kādu naudu viņš dzīvo, ja viņa "Trizubs" vienmēr ir pozicionēta kā sabiedriska organizācija? Ierindas nacionālisti pat neapzinās, ka Trizuba un citu ekstrēmistu organizāciju vadītāji no viņiem vienkārši kāš naudu.

2014. gada marta sākumā vienā no sociālajiem tīkliem parādījās skandalozs aicinājums - Dmitrijs Jarošs publiski lūdza palīdzību Doku Umarovam, tam pašam, kuru ANO un ASV jau sen iekļāvušas ar Alkaidu saistīto teroristu sarakstā. Lūk, aicinājums: “Ukraiņu tautu un Kaukāza tautas vieno kopā izlietās asinis. Daudzi ukraiņi ar ieročiem rokās atbalstīja čečenu un citu Kaukāza tautu atbrīvošanas cīņu. Tagad ir pienācis laiks atbalstīt Ukrainu. Kā "Labējā sektora" vadītājs es aicinu jūs aktivizēt cīņu. Krievija nav tik spēcīga, kā šķiet. Tagad jums ir unikāla iespēja uzvarēt. Izmantojiet šo iespēju!

Vēlāk lapa ar skandalozo Jaroša aicinājumu teroristam Umarovam tika bloķēta kā ekstrēmistiska. Un pats "Labējā sektora" līderis teica, ka Umarovam nekādu aicinājumu nav rakstījis. Iespējams, hakeri uzlauzuši lapu un Jaroša vārdā publicējuši aicinājumus uzspridzināt krievu mājas. Varbūt tas tā arī ir - un starp ukraiņu nacionālistiem un teroristu Umarovu nekādu sakaru nav, un Jarošs ticis diskreditēts apzināti ...

Taču manās rokās nonāca 2007. gada fotogrāfijas. Tās buja ievietotas ekstrēmistu kaukāziešu tīmekļa vietnes lapā ar priekpilnu ziņu, ka 2007. gada 8. maijā Ternopiļas pilsētā Rietumukrainā notikusi starptautiska konference cīņai pret tā dēvēto Krievijas neoimperiālismu. Šajā fotogrāfijā redzams latviešu nacionālists profesors Letas Palmaitis - KDK (Kaukāza dekolonizācijas kustība) pārstāvis. Viņam blakus ir Dmitrijs Jarošs.

piezīme:Letas Konstantīno Palmaitis (liet. Letas Palmaitis, arī Mykols L. Palmaitis), zināms arī kā Mikkels Klussis (prūšu Mikkels Klussis, īstajā uzvārdā Jekimovs; dzimis 1944. gada 14. janvārī, Ļeņingradā) - lietuviešu valodnieks un sabiedriskais darbinieks, prūšu valodas atdzimšanas propagandists.Palmaitis ir pazīstams ar saviem radikālajiem fundamentālisma uzskatiem. jo īpaši izdevis grāmatu "Kas un kad nolaupīja Eiropu?" (liet. Kas ir kada pagrobė Europą?; 2011) ir dialogu krājums ar politiķi un publicistu Aļģirdu Patacku (liet.) krievu val., kurā tiek nosodīta Bilderberga kluba vadīto transnacionālo korporāciju iedvesmotā globalizācija un katolicismam ir izvirzīts uzdevums saistībā ar islāma atmodu pretoties ateismam un sātanismam. Palmaitis piedalījās tā sauktās Kaukāza dekolonizācijas starptautiskās kustības darbā un 2007. gadā kļuva par biedru pēc šīs organizācijas iniciatīvas izveidotajā Starptautiskajā antiimpēriskajā frontē, kuras mērķis tika pasludināt cīņu pret "krievu un citiem imperiālisma veidiem" Kā redziet ar Latviju un latviešiem šai personai nav nekā kopēja. tulkotājs.

Turklāt ir video ieraksts, kurā Jaroša kolēģis nolasa apsveikuma telegrammu. No kā? No pašpasludinātā Čečenijas Republikas prezidenta Ičkerija, Kaukāza modžahedu amira Doku Umarova. lūk, pilns tās teksts: “Sveiciena telegramma no CRI prezidenta Kaukāza Amira Mudžaheda Doka Umarova Starptautiskajai antiimpēriskajai konferencei - Žēlsirdīgā Allaha vārdā sveicu starptautiskās antiimpēriskās konferences dalībniekus un novēlu produktīva darba panākumus. Uz Krievijas revanšistu agresijas fona, kas mūsdienās apdraud ne tikai tās kaimiņvalstis, bet arī citas pasaules valstis, ideja par Starptautiskās antiimpēriskās frontes izveidi ir īpaši svarīga. Čečenijas un Kaukāza modžahedi jau daudzus gadus karo pret Maskavas revanšismu un Krievijas neoimpēriskajām pretenzijām. Mēs bijām pirmie, kas saņēmām triecienu. Tāpēc mēs saprotam un atbalstām Starptautiskās antiimpēriskās konferences organizatorus un dalībniekus, kas pulcējušies Ukrainā, valstī, pār kuru pacelts asiņainais Kremļa cirvis. Mēs ceram, ka Starptautiskās antiimpēriskās frontes izveide kļūs par efektīvu spēku, kas iebilst pret Maskavas neoimpēriskajiem plāniem. Mūsos vienmēr atradīsiet palīgus taisnīgajā cīņā pret Krievijas agresiju un Kremļa revanšismu.

Šīs ukraiņu nacionālistu konferences rezultāts, kuru tik ļoti atbalstīja Doku Umarovs, bija tā sauktās Starptautiskās antiimpēriskās frontes izveidošana. Kaukāza dekolonizācijas kustība pievienojās ukraiņu nacionālistiem - dīvainākais, ka tās pārstāvji dzīvo Polijā, Baltijas valstīs, Turcijā. Viņi visi saka, ka ir vienoti cīņā pret paverdzināto tautu brīvību. Bet kā impērija - brīvo tautu apspiedēja parādās Krievijas Federācija, kas, pēc ukraiņu nacionālistu un viņu draugu domām, jātiek likvidētai ...

Pretenzijas uz krievu zemēm

Nelaiķis Saško Bilijs, kurš kopā ar Kaukāza teroristiem iznīcināja krievu karavīrus, ilgus gadus nodarbojās ar ukraiņu jauniešu aģitāciju un aktīvi piedalījās visos mītiņos un sanāksmēs. Viņš runāja ar bijušajiem nacistu līdzdalībniekiem, Ukrainas nemiernieku armijas veterāniem, aicinot atjaunot Ukrainu tās etniskajās robežās, tas ir, atņemt Krievijai - Donu un Kubaņu - it kā ukraiņu tautai piederošās zemes.

Saško Bilijs nav vienīgais ukraiņu nacionālists, kurš uzskatīja, ka ir pienācis laiks doties krusta karā pret Krieviju. Daudzi radikāļi, kas cīnījās pret Krieviju kopā ar Kaukāza kaujiniekiem, jau vairākus gadus ir mēģinājuši savākt kaujas vienības, lai iekarotu Voroņežu, Belgorodu, Brjansku un Kubaņu. Pēc viņu domām, visi šie Krievijas reģioni sākotnēji ir piederējuši ukraiņiem.

Varētu teikt, ka šie cilvēki skolā vienkārši slikti apguvuši vēsturi, un šādiem apgalvojumiem nav vēsturiska vai politiska pamata. Neskatoties uz to, kaujiniekiem Ukrainā ir daudz atbalstītāju. 2013. gada vasarā viņiem pat izdevās sapulcināt masu mītiņu, kurā izskanēja saukļi "Ir pienācis laiks Krievijai atņemt Kubaņu".

Pārsteidzoši, ka dienvidu reģionu atdalīšanas no Krievijas ideologi ir pārliecināti, ka Voroņežas, Belgorodas, Brjanskas un Kubaņas iedzīvotāji viņus noteikti atbalstīs. Tomēr lielākā daļa ekspertu saka, ka ukraiņu nacionālisti ļoti maldās, un, tiklīdz viņi uzdrošināsies ienākt Krievijas teritorijās, viņi nekavējoties saņems prettriecienu.

Konstantīns Kostins to komentē šādi: “Krievija nav nekāda Ukraina. Šeit viņi ātri vien atradīsies tur, kur jābūt ekstrēmistiem, kas ar ieročiem traucē kārtību. Diez vai viņi atradīs kādu atbalstu un līdzjūtību no tiem etniskajiem ukraiņiem, kas dzīvo Krievijā.

Ideju par atdalīšanos no Krievijas Ukrainas kaujinieki pauž ne tikai savā dzimtenē - ar līdzīgiem saukļiem viņi regulāri ielavās Krievijas valsts teritorijā. Piemēram, 2013. gadā viens no nacionālistiskās organizācijas pārstāvji devās ekskursijā ar autobusiem, lai veiktu ideoloģisko darbu un mītiņus Krievijas pilsētās. Kolonna virzījās cauri Brjanskai, Rostovai, Stavropolei un sasniedza Voroņežu - šajā Krievijas militārās slavas pilsētā automītiņš arī beidzās.

Jau Eiromaidana laikā ukraiņu kaujinieki atkal ieradās Stavropolē, lai aģitētu vietējos iedzīvotājus par atvienošanos no Krievijas. Protesta akcija nebija īpaši daudzskaitlīga, tomēr tika aizturēti 140 cilvēki!

Grūti noticēt, taču šāda darbība nesusi augļus, un tagad Stavropoles iedzīvotāji internetā ievieto video ar Eiromaidana saukļiem un aicina ukraiņu ekstrēmistus atjaunot “kārtību” ne tikai savā valstī, bet arī Krievijā.

Un tomēr eksperti uzskata, ka tie, kas atbalsta ukraiņu nacionālistus un Eiromaidanu, Krievijā ir mazākumā. Kā likums, mazākums ir margināls. Politiskais stratēģis Konstantīns Kostins atzīmē šī vājprāta nelielo apjomu: “Daļai jauniešu bija tāda neliela smadzeņu “maidanizācija”, bet, ja runājam par lielāko daļu, tad Ukrainā notiekošais izraisa tieši to pašu. emocijas vairāk nekā 90% iedzīvotāju – tā ir nožēlas un līdzjūtības sajūta pret brāļu tautu un atvieglojuma sajūta no tā, ka Krievija nav Ukraina. Šeit ir miers un kārtība.”

Ukraiņu nacionālisti Gruzijā

2008. gada 7. augusta naktī no Nikozi un Erngeti ciemiem, kas robežojas ar Dienvidosetiju, Gruzijas tāldarbības artilērija sāka Chinvalas dienvidu nomales apšaudes. Uguns tika izšauta no vairākām zalves raķešu sistēmām "Grad" un mīnmetējiem. Pār guļošo pilsētu nogāzās nāve. Simtiem Chinvali iedzīvotāju, starp kuriem bija bērni, sievietes un veci cilvēki, pat nepaspēja paslēpties pagrabos. Viņi gāja bojā apšaudes pirmajās minūtēs, zem savu māju drupām...

Dažas stundas vēlāk, turpinot iznīcināt visu dzīvo, Dienvidosetijas galvaspilsētu sāka bombardēt lidmašīnas. Pilsēta tika gandrīz pilnībā iznīcināta. Daudzas ēkas bija liesmas. Kartēs, kuras Krievijas militārpersonas ieguva no sagūstītā  ienaidnieka, bija redzami uzlidojumu mērķi. Saskaņā ar Gruzijas pavēlniecības plānu pirmajās bombardēšanas stundās bija jāiznīcina pilsētas slimnīca, bērnudārzi, skolas un valdības ēkas.

Saskaņā ar Gruzijas aviācijas uzbrukumiem cilvēki steidzīgi pameta Chinvali un mēģināja aizbēgt uz Ziemeļosetiju pa Zaras ceļu. Taču tur viņus jau gaidīja gruzīnu tanki, kas apšaudīja jebkuru kustīgu mērķi. No ugunīgā "maisa" izdevās izkļūt retajam. Uzspridzinātajās automašīnās dzīvas tika sadedzinātas veselas ģimenes.

Šodien, sešus gadus pēc traģēdijas, droši zināms, ka gruzīnu tankos, kas apšaudīja Chinvali, sēdēja ne tikai Gruzijas militāristi, bet arī ukraiņu nacionālisti. Saskaņā ar dokumentiem, ko atklājusi Dienvidosetijas Republikas Ģenerālprokuratūra, tur bija vismaz 200 nacionālistiskās organizācijas biedru.

UNA-UNSO piedalījās Gruzijas uzbrukumā Dienvidosetijai 2008. gada augustā. Starp konfliktā bojā gājušajiem gruzīnu karavīriem atrasti Ukrainas kaujinieku līķi.

Citi dokumenti un fotogrāfijas tika atrastas unsoviešu kazarmās bijušajā Gruzijas ciematā Tamarašeni. Starp tiem ir viena no nacionālistiem piezīmju grāmatiņa ar Ukrainas nemiernieku armijas virspavēlnieka Romana Šuheviča portretu, kas izgriezts no avīzes un ielīmēts pirmajā lappusē, ar uzrakstu: “Slava Ukrainai! Slava varoņiem!" Otrajā lapā - UNA-UNSO himna. Tālāk - detalizēts kopsavilkums par kaujas grupu darbības taktiku un dažādu veidu kājnieku ieroču īpašībām.

Šodien vairs nav noslēpums, ka 2008. gadā Ukrainas varas iestādes palīdzēja Mihailam Saakašvili, piegādājot ieročus un notriekt Krievijas lidmašīnas.

Tomēr oficiālā Kijeva kategoriski noliedza, ka kāds no ukraiņiem vispār būtu piedalījies šajā karadarbībā. Ukrainas Drošības dienesta vadītāja pienākumu izpildītājs Valentīns Naļivaičenko pēc tam sacīja: “Mēs ļoti nopietni strādājām, lai nodrošinātu, ka Ukrainas pilsoņi netiek iesaistīti Gruzijas un Krievijas konfliktā. Un esam panākuši 100% rezultātu: neviens ukrainis šajā konfliktā nebija iesaistīts.

Starp citu, tas ir tas pats Valentīns Naļivajčenko, kurš 2013. gada vasarā kopā ar "Labējā sektora" līderi Dmitriju Jarošu viesojās Ukrainas kaujinieku treniņnometnēs. Iedomājieties – valsts drošības dienesta vadītājs devās apciemot kādu bez darba palikušo nacionālistu, kura stukači ar kāškrustiem tagad staigā Kijevas ielās. Naļivaičenko ne tikai apmeklēja Jarošu, bet arī izteica sirsnīgāko atbalstu viņa kustībai. Lūk viņa vārdi: “Mēs dzīvojam tumšā laikā, neticības laikā, faktiskās Ukrainas okupācijas laikā, bet zinām, ko var pretstatīt okupantiem. Pret okupantiem var likt savu gara spēku, ticību, rīcības spējīgu pozīciju.

Pēc daudzu ekspertu domām, šāda draudzība daiļrunīgi norāda uz to, ka opozīcija Maidanu sagatavoja iepriekš. Protams, Ukrainas SBU vadītājs Naļivaičenko ne toreiz, ne tagad neatzīst, ka starp tiem, kas iznīcināja Krievijas miera uzturētājus un civiliedzīvotājus Gruzijā, bijuši arī dedzīgi pašreizējā Maidana aktīvisti. Tomēr Militāro noslēpumu arhīvā ir kadri, kuros redzams, kā ukraiņu nacionālisti, kuri it kā nepiedalījās konfliktā starp Gruziju un Dienvidosetiju, apmeklē Gruziju, lai noliktu ziedus pie pieminekļa 2008.gada augustā bojā gājušajiem. Tie ir tie paši nacionālisti, kas darbojās Maidanā. Starp šiem cilvēkiem, iespējams, ir tādi, kas pirmajās konflikta dienās nogalināja civiliedzīvotājus Chinvali un apšāva Krievijas miera uzturētājus.

Tikai daži atceras, ka tā nemaz nebija pirmā reize, kad ukraiņu nacionālisti meklēja iespēju karot pret Krieviju.

Ir kadri no filmas "Zem svešiem karogiem", kas arī uzņemta Gruzijā, bet 1993. gadā. Tur visur ir tie paši ukraiņu radikālās nacionālistu organizācijas UNA-UN-SO kaujinieki. Viņi ielidoja valstī kā tējas kombainu remonta un regulēšanas speciālisti. Faktiski šie profesionālie slepkavas ieradās, lai cīnītos Gruzijas karaspēka pusē pret Abhāziju. Daudzus gadus vēlāk, ekskluzīvā intervijā raidījumam "Militārais noslēpums", paši kaujinieki atzīst: viņiem vienalga, kurā pusē viņi karo. Viņi devās karot pret Krieviju.

Lūk, ko teica Dmitrijs Korčinskis, kuram šajā grāmatā veltīta vesela apakšnodaļa: “Mēs devāmies uz Abhāziju centralizēti un cīnījāmies Abhāzijā, tad nedaudz Megrelijā, nedaudz konfliktos ar zviadistiem. Tad Ukrainā un jo īpaši Krimā bija ļoti sarežģīta situācija. Toreiz mums šķita, ka mums, kam nav frontes Krimā, ir jāsaglabā fronte ar Krieviju Kaukāzā un jāpalīdz Gruzijai.

1993. gadā UNA-UNSO karavīri un virsnieki karoja savās uniformās. Par paraugu tika ņemts formastērps, kurā Ukrainas nemiernieku armijas nacionālisti cīnījās pret padomju armiju līdz 1950. gadam.

Cits UNA-UNSO biedrs Valērijs Bobrovičs atceras: “Mūsu zīmotnes bija – un tās tā sauca – vācu cepures: mēs valkājām ukraiņu naga cepuri, ko sauca par “maze-pinku”. Tai vienā pusē uzšūts ēdelveiss, jo tā bija Ukrainas Tautas pašaizsardzības kalnu strēlnieku vienība.

UNA-UNSO rindās Valērijs Bobrovičs bija viens no sagatavotākajiem, īpaši ideoloģijas ziņā. Tāpēc viņš Maidana atbalstītājiem sniedza pareizu informāciju, tieši no tribīnes: “Ejiet un piedodiet saviem ienaidniekiem, bet tikai mirušajiem ienaidniekiem! Mēs – UNSO – uzskatām, ka, ja nebūtu UNA, nebūtu arī mūsu. Mēs arī pacēlām šo sarkani-nmelno karogu!”

Ar UNA sarkanmelno karogu Bobrovičs, tāpat kā daudzi viņa ieroču biedri, izgāja ne vienu vien bruņotu konfliktu. Visvairāk viņš izcēlās Abhāzijā 1993. gadā slavenajā kaujā par Šromas ciemu netālu no Suhumi.

Tā kā šis ciemats atrodas uzkalnā, tas bija stratēģisks punkts Abhāzijas galvaspilsētas nomalē. Par šo teicamo tramplīnu uzbrukumam izvērtās asiņainas kaujas. Ieņemot Šromu, bija iespējams izverst uznbrukumu uz Abhāzijas militāro vienību un krievu miera uzturētāju aizmuguri. Gruzijas puse vairākas reizes mēģināja iekarot ciematu, taču pārstāja, zaudējuši vairāk nekā 600 nogalināto un ievainoto. Un tad tika nolemts nosūtīt tā saukto kalnu strēlnieku bataljonu "Argo", kas sastāvēja no ukraiņu nacionālistiem. Šo vienību komandēja Valērijs Bobrovičs. Pēc viņa paša vārdiem, 1993. gada 19. jūlijā 53 UNA-UNSO brīvprātīgie no "Argo" triecienvienības naktī slepus pārvarēja 300 metrus augsto klinti, kas viņus atdalīja no ciemata, un pēkšņi iebruka Šromā: “Mēs apgājām ciematu, tur bija bezdibenis - sasēja virves, nolaidām ložmetējus, nolaidāmies paši. Neviens no otras puses, Krievijas-Abhāzijas puses, nevarēja iedomāties, ka uz turieni vispār varētu pārcelt kādu vienību. Naktī nokāpām lejā, un, uzaustott rītausmai, sapratām, ka esam 40-50 metrus no ienaidnieka ierakumiem. Atskanēja komanda: "Granātas uguni!" Un mirklī eksplodēja 40-45 F1 granātas! Grūti izstāstīt, tas ir jāredz! Ar saucieniem "Slava!" Mēs metāmies uzbrukumā ciematam.

Pēc Bobroviča teiktā, ukraiņi īslaicīgā kaujā sakāva "Abhāzijas-Krievijas spēkus", liekot tiem atkāpties. Tajā pašā laikā paši ukraiņi zaudēja tikai divus viegli ievainotus, bet “krievi” zaudēja 17 nogalinātos. Pēc tam UNSO kaujinieki vēl divas dienas atvairīja pret viņiem vērstos Krievijas desantbataljona uzbrukumus. Pēc Bobroviča teiktā, viņi nogalināja 57 un ievainoja 287 krievu karavīrus un virsniekus. Tajā pašā laikā paši nacionālisti zaudēja tikai divus nogalinātos kaujiniekus un vēl aptuveni 20 ievainotos. Tomēr pēc kāda laika, pēc Bobroviča teiktā, viņiem augstieni nācās atdot: "Mums beidzās munīcija, pārtika."

Rezultātā UNSO kaujinieki bija spiesti pamest Šromu. Bet viņi atstāja Abhāziju tikai tad, kad 1993. gada 27. jūlijā tika parakstīts oficiāls pamiera līgums starp gruzīniem un abhāziem. Viens no galvenajiem šīs vienošanās punktiem noteica, ka Ukrainas kaujiniekiem ir jāatgriežas savā dzimtenē.

Militārais publicists Vladislavs Šurigins ir pārliecināts, ka Ukrainas kaujinieki piedalījušies daudzos militāros konfliktos: “UNA-UNSO ir ļoti kaujinieciska organizācija, kas ir piedalījusies gandrīz visos konfliktos, kuros tai bija iespēja piedalīties pēdējo 20 gadu laikā ar saviem kaujiniekiem. Daudzas no tām – vienkārši kaujas pieredzes iegūšanas un treniņu ziņā. Bet dažos konfliktos UNA-UNSO virsnieki bija ļoti motivēti. Viņi karoja pret mums(Krieviju) divās čečenu kampaņās, karoja pret mums kopā ar Gruziju Abhāzijā, un attiecīgi es domāju, ka viņi ir gatavi piedalīties jebkurā nākamajā karā pret Krieviju.

Vienā no pilsētas kapsētām Ļvovā atrodas vairāki simti kapu cilvēkiem, kurus mūsdienu Ukrainā daudzi uzskata par varoņiem - tiem, kas gāja bojā vietējos karos bijušās PSRS plašumos. Tā vietā, lai pēc Padomju Savienības sabrukuma celtu jaunu, brīvu, neatkarīgu un ekonomiski spēcīgu Ukrainu, viņi noticēja nacionālistiskajai propagandai un izvēlējās atdot dzīvību svešās zemēs, ar pārliecību, ka, cīnoties pret Krieviju, viņi palīdz savai dzimtajai valstij.

Par to nav pieņemts runāt, taču daži eksperti ir pārliecināti, ka kopš 90. gadu sākuma Gruzijas teritorija ir kļuvusi par tramplīnu dažāda veida kaujiniekiem un bandformācijām. Rietumu un Ukrainas prese to nereklamē, tomēr UNSO instruktori palika Gruzijā, un viņiem pievienojās arī atbraukušie NATO instruktori, kuri, neslēpjoties, sāka gatavot sabotāžas vienības. Ar amerikāņu naudu tiek apmācīti dažāda profila kaujinieki, kuri varētu kaitēt Krievijai. Tiek mēģināts Krieviju iesaistīt lokālos militāros konfliktos ar dažādām kaimiņvalstīm. Šajos plānos bija iekļauta Krievijas un Ukrainas kara uzsākšana ...

Vladislavs Šurigins uzskata, ka nacionālisms mūsdienu Ukrainā ir kļuvis par kultu: “Mēs neapzinām, cik populārs šobrīd Ukrainā ir Banderas kults. Mēs neapzināmies, ka 20 gadus ilgas nepārtrauktas propagandas patiesībā lielāko daļu ukraiņu, īpaši tos, kuri ir jaunāki par 30 gadiem un nepadzīvoja padomju laikā, ir pārvērtuši par cilvēkiem, kuri Stepanu Banderu uztver kā savu nacionālo varoni, kuri nesaskata tajā, ko banderieši darīja Ukrainā, neko sliktu, un kuri propagandas iespaidā ir gatavi atbalstīt šo kultu.

No tā varam izdarīt šausminošus secinājumus: ja situācija Ukrainā nemainīsies, tad drīz vien Krievijai var ķerties klāt ne tikai kaut kādi margināļi. Naids kļūs par visas valsts valsts politiku. Zem Banderas karoga karam pret Krieviju iestāsies ne tikai ekstrēmistiskie jaunieši, bet visa valsts, kas pārvērtusies par vienu lielu, Stepana Banderas vārdā nosauktu valsti. Un šī valsts ar prieku atbalstīs ekstrēmistu spēkus visā pasaulē.

7. nodaļa UKRAINAS OPOZĪCIJA UN OLIGARHI

Indivīda lomu vēsturē var aplūkot dažādi, taču jebkuras valsts seja, bez šaubām, ir politiskā elite. Un pat tad, ja noteiktiem notikumiem valstī ir noteikti vēsturiski, kultūras un sociāli priekšnosacījumi, lauvas tiesa par šādiem notikumiem gulstas uz valdošo eliti.

Ne velti Eiromaidans guva plašu iedzīvotāju atbalstu – daudzi ukraiņi bija noguruši un vēlējās pārmaiņas. Taču ir viena neveiksmīga nianse: lielākajai daļai opozicionāro pilsoņu, kas bija gatavi gāzt režīmu, nav atbildes uz jautājumu “kas būs tālāk? ". Kurš pārņems šīs izmaiņas? Eiromaidans atveda pie varas opozīciju. Daudzus interesē jautājums, kas ir šie cilvēki, kuri nespēja noturēt nedrošo līdzsvaru un gandrīz sašķēla Ukrainas valsti, un kādus skeletus viņi slēpj savos skapjos.

Arsēnijs Jaceņuks

2014. gada februārī Eiromaidans atbalstīja Arsēnija Jaceņuka kandidatūru Ukrainas premjerministra amatam. Tā partijas "Batkivščina" pārstāvis kļuva par vienu no svarīgākajiem cilvēkiem valstī. Ukrainas politikā viņš ir sen un diezgan veiksmīgi, 27 gadu vecumā viņš bija Krimas ekonomikas ministrs, bet 36 gados kandidēja uz prezidenta amatu. Par veiksmīgo un ātro karjeru Jaceņuks Ukrainā tiek saukts par "politisku kindersjurpraizu".

2010. gada prezidenta vēlēšanās Jaceņuks pārstāvēja partiju "Pārmaiņu fronte". Viņa vēlēšanu kampaņas saukļi toreiz bija uz lūpām - Arsēnijs Petrovičs pozicionēja sevi kā jauna veidojuma politiķi, kuram nebija sabiedroto. Kampaņas vizuālā sastāvdaļa nepārprotami tika veidota ar jaunas interneta auditorijas atbalstu. Viņi mēģināja padarīt Jaceņuku par kandidātu, par kuru balsot būtu moderni un mūsdienīgi. Reklāmstendi militāristiskā distopiskā stilā un televīzijas propaganda iztērēja daudz naudas. Pēc dažādām aplēsēm, tika izšķiesti aptuveni 70-80 miljoni dolāru, tomēr neparastā PR kampaņa politiķa reitingu ietekmēja negatīvi. Pats Jaceņuks pārliecināja sabiedrību, ka vēlēšanu kampaņa izmaksājusi tikai 10 miljonus, un viņam bijis 10 reizes mazāk reklāmas nekā jebkuram viņa oponentam. Par šo muļķību un apgalvojumiem, kas izskatās nepatiesi, ukraiņu vēlētāji uzskata Arsēniju Petroviču par politisku neveiksminieku.

Kopš brīža, kad viņš parādījās politiskajā arēnā, Jaceņuks tā arī nespēja iegūt iedzīvotāju cieņu. Pirmkārt, radās jautājums par kandidāta tautību. Autoritatīvās publikācijās viņa vārds pat bija iekļauts valsts ietekmīgāko ebreju sarakstā. Tad vēlētājus sāka vajāt viņa radinieki. Izrādījās, ka Jaceņuka sievastēvs ir ļoti reliģiozs ebrejs. Tika uzskatīts, ka viņš varētu kaut kā palīdzēt savam znotam, jo tieši pēc laulībām Arsēnija Petroviča karjera strauji uzkāpa. Tomēr šis fenomens nav atminēts līdz pat šim laikam, jo Jaceņuka sievastēvs ir filozofijas profesors vienā no Kijevas universitātēm.

Ir vērts atzīmēt, ka viņa sievastēva un sievas ebreju saknes ne mazākajā mērā neliedz Jaceņukam draudzēties ar bēdīgi slaveniem nacistiem, piemēram, Oļegu Tjagņiboku, kuram SS divīzijas "Gaļičina" veterāni par viņa nopelniem piešķīra Zelta kāškrustu. Varbūt šāda draudzība ir iespējama tikai tāpēc, ka premjerministrs Jaceņuks uzskata sevi par īstu ukraini.

Pirms neilga laika medijos uzliesmoja kārtējais skandāls – bija pierādījumi, ka Arsēnija Petroviča māsa Alīna, kura ilgus gadus dzīvo Santabarbaras pilsētā Kalifornijā, pieder Scientoloģijas baznīcai. Tā ir totalitāra sekta, kas uzstāj uz savu izredzētību un pieprasa no piekritējiem neierobežotu uzticību un nostādīt sevi pret visu pasauli. Tās darbība daudzās valstīs atzīta par ekstrēmistisku. Žurnālisti apgalvo, ka Alīna Petrovna Stila (dzim. Jaceņuka) aktīvi iesaistās savas draudzes dzīvē un jau ir ieguvusi augstu statusu pēc tur noteiktās hierarhijas. Daži apgalvo, ka viņas brāļa statuss ir vēl augstāks.

Aktīvi apspriežot šo tēmu presē, krievvalodīgajā scientologu interneta portālā parādījās atspēkojums: “... sazinoties ar kolēģiem ASV, lai noskaidrotu šo jautājumu, mums nācās pārliecināties, ka šādas saistības fakts nav apstiprinās, nav pierādījumu, kas apstiprinātu Alīnas Stīlas un viņas brāļa līdzdalību Scientoloģijas Baznīcas darbībā un plašsaziņas līdzekļu izplatītā informācija ir melīga."

Ir vērts pievērst uzmanību tam, ka, rakstot oficiālu organizācijas komentāru par jebkuru jautājumu, ir ierasts norādīt par šo paziņojumu atbildīgo personu vai nodaļu. Šajā atspēkojumā nekā tāda nav. Turklāt scientoloģijas baznīca ir organizēta tā: uz līdzvērtīgiem pamatiem eksistē centrālā organizācija un reģionālās nodaļas. No atspēkojuma nav skaidrs, kurš ar ko un par ko sazinājās, tāpēc varam teikt, ka nav oficiālu apstiprinājumu vai noliegumu par Jaceņuka piederību scientoloģijas baznīcai. Pats Jaceņuks apgalvo, ka ir grieķu katolis.

Jautājumus rada arī Arsēnija Jaceņuka politiskā orientācija. Būdams pats savas partijas "Pārmaiņu fronte" vadītājs, viņš preses konferencēs apgalvoja, ka Jūlija Timošenko ir Viktora Janukoviča politiskā dubultniece un viņai vajadzētu sēdēt cietumā par gāzes līgumiem, kas noveduši valsti līdz bankrotam. 2012. gada vasarā Fronte pievienojās partijai "Batkivščina", kuru vadīja Jūlija Vladimirovna. Tātad šodien Jaceņuks un Timošenko ir tuvi sabiedrotie.

Jaunajam daudzsološajam politiķim neizdodas iekarot kolēģu cieņu. Viņa muļķigā, freidiskā, mēles paslīdēšana izraisa smīnus. Atbildot uz jautājumu par savu tautību, vienā no tikšanās reizēm ar studentiem Jaceņuks sacīja: "Mums nav monogāma sabiedrība, mēs esam bagātīgi kulturāla un daudznacionāla sabiedrība."

Līdzīgs konfuzs notika televīzijas šova ēterā, kad "Batkivščinas" vadītājs ieteica cilvēkiem mācīties vācu, angļu un franču valodu un nosauca to par poligāmiju(daudzsievību). Smejoties par Arsēniju Petroviču, kolēģi viņu sauc par trusīti Seņu un salīdzina ar multfilmas "Vinnijs Pūks" varoni. Aizskarošo analoģiju dēļ premjeram pat nācās mainīt savu imidžu – viņš sāka audzēt bārdu. Kolēģus tas nenomierināja.

Arī vēlētāju vidū joprojām ir grūti panākt cieņu pret Jaceņuku. Pēc Jūlijas Timošenko apmeklējuma slimnīcā viņš pie izejas tika apliets ar briljantzaļo. Bet, lai arī Arsēniju Petroviču gandrīz neviens neuztver nopietni, viņš spēja izvirzīt savu kandidatūru kandidātu sarakstā cīņā par prezidenta amatu 2014. gada vēlēšanās. Tomēr veselība tomēr ļāva Jūlijai Vladimirovnai pašai cīnīties par valsts vadītāja amatu no partijas "Batkivščina".

Jūlija Timošenko

Pēdējā laikā “oranžā princese” sabiedrībā parādījusies tikai invalīdu ratiņkrēslā. Tieši šādā formā viņa parādījās Eiromaidana priekšā tūlīt pēc priekšlaicīgas atbrīvošanas. Vietā bija arī slavenā bize. (Nezkāpēc angliskā tulkošanas programma iztulkoja - "izkapts".tulkotājs) Jūlijai Vladimirovnai šī runa pirms prezidenta sacensību sākuma izdevās labāk nekā pirms pieciem gadiem, kad viņa pirmo reizi mēģināja paust nodomu balotēties. Tad neiztika bez konfuziem. Aicinājums valstij tika pārraidīts tiešraidē, taču tas nemaz nesākās kā plānots. “Kungs, palīdzi man...” Jūlija Vladimirovna iesāka, tad pēkšņi pārgāja uz krievu valodu: “Viss pagalam! Man atkal uz sufliera ir kaut kas pavisam cits!

Kļūt par prezidenti neizdevās. Starp citu, daži cilvēki zina, ka Ukrainas revolūcijas simbols nebūt nav ukrainiete. Jūlija Vladimirovna dzimusi armēņu ģimenē un līdz skolas beigšanai viņai bija uzvārds Grigorjana, pēc tam viņa to mainīja. Mainījies arī ekspremjeres izskats. Deviņdesmitajos gados Timošenko bija brunete ar īsiem matiem. Vēlāk parādījās blondā bize, baltās kleitas un nacionālie motīvi apģērbā.

Krievu žurnālists, rakstnieks un publicists Maksims Kalašņikovs šo politisko figūru raksturo šādi: "Timošenko makšķerēja nemierīgos ūdeņos - viņa ir tipiska prostitūta un ragana, histēriska sieviete, kas šajā histēriskajā laikā vada satrauktās masas - protams, viņai ir spējas šim nolūkam. Viņa ar to tiek galā lieliski. Viņa ir degradācijas karaliene. Tas notika 20. gadsimta 90. gados – viņa pacēlās nevis uz savas republikas augšupejas, bet gan uz krišanas fona.

Deviņdesmitajos gados Timošenko bija bagātākā sieviete Ukrainā. Viņas rūpniecības un finanšu korporācija "Ukrainas vienotās enerģētiskās sistēmas" bija monopols Krievijas gāzes pārdošanā. UVES gada apgrozījums bija 11 miljardi dolāru. Starp citu, 1995. gada 25. martā Jūlija Vladimirovna tika aizturēta lidostā par valūtas kontrabandu. Viņa deklarēja tikai 500 USD, lai gan uz Maskavu veda 26 000 USD. Toreiz summa šķita neticama – par  to varēja nopirkt septiņus vienistabas dzīvokļus.

Timošenko drēbju skapī ir tikai visdārgākie tērpi un aksesuāri. Viņa pat uz cietumu atveda 12 čemodānus ar drēbēm. Cik viņai atļāva atstāt, nav zināms, galu galā labošanas darbu kolonijas kamera nav dzimtās mājas. bet Jūlijas Vladimirovnas rezidence Kijevā bija divstāvu rozā pils ar platību 450 kvadrātmetru.

Pēc dažu ekspertu domām, deviņdesmito gadu beigās Timošenko uz Šveices kontiem izdevies pārskaitīt līdz 800 miljoniem dolāru. Taču šodien viņa cenšas sevi pozicionēt kā aktīvu Ukrainas aizstāvi. Tomēr “Janukoviča režīma gūsteknes” emocionālā runa nesaņēma Eiromaidana dalībnieku masu atbalstu - ukraiņi atceras, kā Jūlija Vladimirovna prasmīgi uzstājās ar populistiskām runām un, nonākusi pie varas, vairāk uzmanības pievērsa tam, lai kļūtu bagātāka.

Oļegs Ļaško

Vēl viens Ukrainas prezidenta amata kandidāts bija radikālās partijas līderis Oļegs V. Ļaško. Viņam krimināla pagātne. Ļaško aiz muguras ir vairākas krimināllietas, četri gadi cietumā, apsūdzības par mantas piesavināšanos, seksa skandāli. Starp citu, viņš neko no tā neslēpj un vienmēr ir gatavs lieku reizi parādīties televīzijas ekrānā. Ekscentriskais deputāts ļoti cenšas, lai tiktu sadzirdēts un saredzēts. Reiz viņš ieradās uz Augstākās Radas sēdi ar zemes tarbu, lai parādītu to kolēģiem un atgādinātu par viņu saknēm. Un uzreiz ar savu piemēru apliecināja visu savu mīlestību pret ukraiņu zemi, to paošņādams un noskūpstīdams ugunīgās runas laikā no deputātu tribīnes: “pasakiet, kad jūs pēdējo reizi staigājāt pa zemi ar basām kājām, kad pēdējo reizi, to paostījāt, kad pēdējo reizi to skūpstījāt... Nekad!"

Vēl viena deputāta Ļaško dāvana valdībai bija ķirbis, kam vajadzēja simbolizēt tautas neapmierinātību ar ministru darbu. Savu tuvību lauksaimniecības nozarei politiķis bija gatavs demonstrēt Ukrainas Pirmā nacionālā televīzijas kanāla Savika Šustera sarunu šova ēterā, kur viņš tieši pie raidījuma vadītāja parādīja, kā tiek slaukta govs. Citā reizē viņš uz valdības ēku atveda suni, lai tas sakostu toreizējo Ukrainas premjerministru Mikolu(Nikolaju) Azarovu.

Oļegs Valerjevičs atzīmējās arī Krievijas galvenā valsts sanitārā ārsta Genādija Oniščenko preses konferencē 2012. Iebrucis zālē ar desas luņķi rokās, Ļaško sāka Oņiščenko izkliegt  apvainojumus, tādējādi izjauca visu pasākumu. Pats Oņiščenko ekscentriskā deputāta izlēcienu traktēja kā neiroloģisku, ielaistu medicīnisku gadījumu.

Pazīstams ar savām neparastajām dēkām, politiķis bieži parādījās Eiromaidanā. Kā atbalstu Oļegs Valerjevičs protestētājiem izdalīja mēslu dakšas - arī, lai atgādinātu ukraiņiem par dzimtās zemes vērtību. Taču ekspertus mulsināja nevis dakšas, bet gan tautas izredzētā kriminālā pagātne. Galu galā šis cilvēks varēja iesēsties Ukrainas prezidenta krēslā.

Oļegs Tjagņiboks

Politologi atzīmē, ka pēc Eiromaidana Ukrainā ir krasi pieaudzis politiskās aktivitātes līmenis, taču atrast cienīgu prezidenta kandidātu valstī nav viegli. Piemēram, parlamenta vadītājs un 2010. gada vēlēšanu dalībnieks Oļegs Tjagņiboks. Daudziem nepatīk viņa izteikumi un viņa nacistu partijas VS "Svoboda" biedru rīcība.

Plašsaziņas līdzekļi Tjagņiboka personībai sāka pievērst aktīvu uzmanību 2011. gadā, kad Ļvovas nacisti un Banderas atbalstītāji cieši ielenca vairākus autobusus ar Lielā Tēvijas kara veterāniem. 9. maijā Ļvovā uz kritušo karavīru memoriālu bija atbraukuši sirmgalvji, taču tūkstošiem cilvēku pūlis – daudzi dalībnieki pat neslēpa seju – nelaida garām automašīnas. Nekārtību ierosinātāji garāmgājējiem rāva nost Svētā Jura lentes un nekavējoties tās sadedzināja. Daži ar nacistu simboliku uz apģērba pat mēģināja apgāzt autobusus. Veterāni uz notiekošo skatījās ar šausmām. Tad niknais pūlis pārslēdzās uz miliciju.

Visus šos nemierus sagatavoja Visukrainas savienība "Svoboda", galēji labējā nacionālistu partija. Tās vadītājs Oļegs Tjagņiboks nekautrējas nākt klajā ar pretkrieviskiem paziņojumiem. Tā viņš 2004. gadā slavenā Bandera dalībnieka UPA pulkveža Dmitrija Kļačkivska piemiņai, kurš Lielā Tēvijas kara laikā darbojās pret padomju partizāniem paziņoja: “Viņi nebaidījās, tāpat kā mums tagad nebūtu jābaidās, viņi uzkāra kaklā automātus un gāja uz tiem mežiem, viņi gatavojās un cīnījās ar moskaļiem, karoja ar vāciešiem, cīnījās ar žīdiem un citiem ļaunajiem gariem, kas gribēja atņemt mums mūsu Ukrainas valsti.

Neviens nebrīnās, ka Oļegam Tjagņibokam nepatīk krievi. Tieši viņš ierosināja izslēgt krievu kanālus un aizliegt krievu valodu Ukrainā. Nacionālistu līderis visu mūžu dzīvojis Ļvovā un kopš bērnības padziļināti mācījies vācu valodu. Viņa vecvectēvs Longins Cegeļskis bija slavens nacionālists. Starp citu, viņš tika apglabāts nevis savā dzimtenē, bet gan ASV, Filadelfijā. Pēc Tjagņiboka antikrieviskajiem un antisemītiskajiem izteikumiem Ukrainas prokuratūra ne reizi vien ierosināja krimināllietas pret viņu par etniskā naida un nesaticības kurināšanu. Pret deputātu pat tika ierosināta krimināllieta par aicinājumu uz valsts apvērsumu.

Tjagņiboks pastāvīgi uzsver savu tuvumu vienkāršajiem cilvēkiem. Viņš iestudēja izrādes ar pārģērbšanos par sētnieku un ielu slaucīšanu, kā arī intervijā lielījās, ka viņam, tautas pārstāvim, nav pat personīgās automašīnas: «Man nav sava auto, bet politiskais spēks kurā es strādāju, nodrošina man transportu. Kāda veida transportu? Lielu. Melnu džipu. Vai jūs maz zināt, ka es lielāko daļu sava laika pavadu automašīnā? Es bieži tur guļu, tur ir trīs mani uzvalki, apakšveļa, kurpju šņores... jo es tur dzīvoju.

Tjagņibokam Kijevā tiešām nebija kur dzīvot. Saskaņā ar deklarāciju viņam pieder tikai neliels dzīvoklis Ļvovā. Tiesa, deputāta mājokļa jautājums drīzumā tiks atrisināts. Galvenais Ukrainas nacionālists galvaspilsētas priekšpilsētā pie priežu meža un ezera, ceļ sev savrupmāju - modernu ēku no stikla un betona, blakus vēl vienu māju, šoreiz no kokmateriāliem, apsardzes būdu. Interesanti ir arī tas, ka Tjagņiboka īpašums atrodas Stugnas dabas rezervāta teritorijā. Bet saskaņā ar likumu būvniecība aizsargājamā teritorijā ir aizliegta!

Vitālijs Kļičko

Citam Eiromaidana līderim, slavenajam bokserim un partijas "Udar" vadītājam Vitālijam Kļičko atšķirībā no sava kolēģa un sāncenša Tjagņiboka jau ir dzīvoklis Kijevā. Deputāta trīs līmeņu dzīvoklis 225 kvadrātmetru platībā ir veidots klasiskā stilā un atrodas pirmsrevolūcijas arhitektūras piemineklī. Bet bijušais bokseris lielāko daļu savas bagātības tomēr glabā ārzemēs. Bizness, miljonu konti un luksusa nekustamais īpašums — tas viss atrodas Vācijā. Kā noskaidroja Ukrainas žurnālisti, lielāko daļu laika Kļičko ģimene dzīvo Hamburgas elitārajā rajonā - Otmaršenē. Šeit atrodas Ukrainas prezidenta kandidāta īstā mājvieta – jauka četrstāvu savrupmāja. Tas nav pārsteidzoši - galu galā Vitālijam Kļičko ir uzturēšanās atļauja Vācijā.

Ukrainas tautas deputāts Oļegs Carevs uzskata, ka tas ir nepieņemami: “Saskaņā ar pašreizējo likumdošanu viņam pat nebija tiesību kļūt par tautas deputātu. Tajā laikā viņam jau bija uzturēšanās atļauja Vācijā. Un viņš piecus gadus nebija pastāvīgi atradies Ukrainā.

Daudzi atbalstītāji runā par Vitāliju Kļičko kā par līdzsvarotu cilvēku, taču viņa dzimtajā Augstākajā Radā dažkārt vienkārši nav iespējams ierobežot savas emocijas. Kautiņi parlamentā ir ikdiena. Tautas pārstāvji uzbrūk viens otram jebkāda iemesla dēļ. Tribīnes ar mikrofoniem pārvēršas par īstām barikādēm un cietokšņiem, bet cilvēki uzvalkos – par ielu kaujiniekiem. Kļičko bieži pakļāvās vispārējai histērijai. Diez vai bijušais bokseris varēja iedomāties, ka, mainot darbības jomu, viņš tomēr būs spiests darbā pielietot fizisku spēku. Ir daudz video no Augstākās Radas sanāksmēm, kur Vitālijs atrodas pašā kautiņu centrā.

"Udar" partijas līderim neveicas ne tikai Radas sapulcēs. Mītiņa laikā vienā no Kijevas laukumiem Vitālijs Kļičko saņēma zalvi no ugunsdzēšamā aparāta tieši sejā. Bijušais sportists bija patiesā šokā; viņš pat nevarēja uzreiz saprast, kas noticis, un sāka sist savus atbalstītājus. Citā mītiņā Kijevā, kur Kļičko it kā ieradās runāt atbalstītāju pūļa priekšā, viņam nebija sirsnīgākās uzņemšanas - šiem “atbalstītājiem” acīmredzami nerūpēja sava līdera aicinājumi. Pūlis pārtrauca runātāju un izsvilpa.

Kā ziņo daži Ukrainas mediji, opozīcijas līderis Vitālijs Kļičko zaudēja lielāko daļu savu fanu pēc tam, kad daži hakeri sociālajā tīklā atvēra un publicēja viņa lapu. Kā izrādījās, priekšzīmīgās ģimenes cilvēks un trīs bērnu tēvs visu savu brīvo laiku no darba pavada ar meitenēm, kuras partijas biroja sekretāri viņam piegādā “uz sudraba šķīvīša”.

Politologs Sergejs Mihejevs ir pārliecināts, ka šādas viņa personīgās dzīves detaļas slikti ietekmē Vitālija tēlu: “Protams, viņam var kaitēt viss, kas var kaitēt jebkuram citam politiķim. Tostarp daži intīmi ģimenes apstākļi un tā tālāk. Taču pagaidām šīs lietas atsver viņa kā veiksmīga pasaulslavena sportista popularitāte un viņa stāvoklis Maidanā.

Tomēr deputāta pakalpojumi jaunajai Ukrainai ir ļoti apšaubāmi. Vācu žurnālisti Kijevā nofilmējuši sensacionālus kadrus. Tajās partijas “Udar” līderis un viņa atbalstītājs cenšas vienoties ar “Berkut” specvienības kaujiniekiem, lai izspēlētu ielu sadursmju ainu. “Mēs viens otru pagrūstīsim. Puiši, tā tam vajadzētu būt. Neviens neko nemetīs,” pārliecināja militāristus Vitālijs Kļičko.

Jaceņuks, Tjagņiboks un Kļičko parādījās ziņās kā Eiromaidana līderi. Neskatoties uz to, eksperti prognozēja, ka pēc opozīcijas uzvaras sāksies labās trijotnes cīņa par vienīgo varu valstī. “Militāro noslēpumu” redaktori saņēma slēptās kameras videoierakstu. Tajā nacionālistu līderis Oļegs Tjagņiboks runā par saviem sabiedrotajiem, apgalvo, ka viņiem nav politiskā spēka un viņi nespēs vadīt tautu. "Mūsu atšķirība ir tāda, ka viņi pulcē cilvēkus tikai naudas dēļ," sacīja Tjagņiboks.

Viktors Juščenko

Pēc ekspertu domām, šodien izvest cilvēkus laukumos bez maksas nespēj neviens opozīcijas politiskais spēks Ukrainā. Politiķi vienkārši ir zaudējuši tautas uzticību, viņiem trūkst autoritātes. Pēc pētnieku domām, šī nav pirmā reize, kad tas notiek. Kautiņi, personīgi apvainojumi un plūkšanās Augstākajā Radā bija ikdiena pirms 10 gadiem, šodien nekas nav mainījies. Ukrainai nav veicies ne tikai ar deputātiem un prezidenta kandidātiem, bet arī ar valsts augstākajām amatpersonām. Atcerēsimies Viktoru Juščenko. Viņš valdīja valsti no 2005. līdz 2010. gadam, taču tā arī neieguva tautas cieņu. toties Juščenko komanda kļuva slavena ar savu kreatīvo piāru.

Prezidenta kandidāta slavenā saindēšanās ar dioksīnu pievērsa viņam pasaules uzmanību. Noslēpumainais slepkavības mēģinājums nedeva mieru nevienam. Ģenerālprokuratūra strādāja pie visām iespējamām versijām, pat meklēja Krievijas pēdas. Tiesa, vainīgie tā arī netika atrasti. Tad parādījās informācija, ka medicīnisko analīžu rezultāti ir viltoti. Mūsdienās arvien vairāk analītiķu sliecas uz teoriju par saindēšanos ar pārtiku un alerģisku reakciju. Daži politologi norāda, ka slimība tika rūpīgi ieplānota, jo saindēšanās notika īstajā laikā, tieši pirms vēlēšanām, un palīdzēja Viktoram Juščenko kļūt par prezidentu 2005. gadā.

Augstākās Radas deputāti vairākkārt ir aktualizējuši jautājumu par Viktora Juščenko lēmuma likumību 2008. gadā Dienvidosetijas konflikta laikā piegādāt Gruzijai ieročus. Parlamenta komisija atklāja daudzus pārkāpumus, un prezidentam tika izvirzītas apsūdzības nelikumīgos darījumos. Pēc deputātu teiktā, vairākas zenītraķešu sistēmas "Buk" tika izņemtas no kaujas dežūras pārdošanas nolūkā.

Varbūt tāpēc Ukrainas armija tagad ir tik nožēlojamā stāvoklī. Par Ukrainas militārpersonu vizītkarti kļuvušas zādzības un nelegāla ieroču tirdzniecība. Daudzu gadu politiskais bardaks un haoss Aizsardzības ministrijas vadībā, totāla zagšana visos līmeņos, nepietiekams finansējums un skaidra mērķa trūkums armijas attīstībai ir novedis pie katastrofālas situācijas.

Tehnika, kas vēl ir palikusi karaspēkā, praktiski nav piemērota kaujai. Tanki un pretgaisa aizsardzības sistēmas sen novecojušas. Vienā no preses konferencēm Viktors Juščenko atzina: "No 112 iznīcinātājiem darbojas 30. No 26 karakuģiem darbojas četri." Neatkarības gados armijā nepārtraukti notika nelaimes gadījumi. Vai nu ar ballistisko raķeti trāpīja dzīvojamā ēkā, vai arī ar pretgaisa raķeti tika notriekta pasažieru lidmašīna, vai arī tanku apkalpes jauniesauktie mācību laikā apšaudīja savas kazarmas. Tas viss runāja par pilnīgu Ukrainas armijas degradāciju.

Rinats Ahmetovs

Uzprasās secinājums: mūsdienu Ukrainas valdošā elite ir politiski paviegla un nav spējīga izvest valsti no ieilgušās krīzes. Bet ko varam teikt par Ukrainas oligarhiem? Piemēram, Rinats Ahmetovs ir bagātākais cilvēks Ukrainā. Viņa bagātība tiek lēsta 15,5 miljardu dolāru apmērā. Kādā no savām spontānajām intervijām uzņēmējs atzinies savās patriotiskajās jūtās: “Man lielākās sankcijas ir tad, kad nevarēšu pastaigāties pa šo dzimteni, Doņeckas zemi. Un kopā ar jums nevarēšu elpot šo gaisu.

Patiešām, uzņēmējam un politiķim būs skumji bez dzimtā Doņeckas apgabala, jo tieši šeit atrodas viņa greznā rezidence - īsta baroka stila pils atrodas pašā pilsētas botāniskā dārza centrā! Starp citu, lai uzbūvētu šo ģimenes ligzdu, Ahmetovs, ne vairāk ne mazāk, privatizēja pilsētas parku. Viņam ir arī vēl viena pasaku pils apsargātā Kijevas elites priekšpilsētā un 2000 kvadrātmetru dzīvoklis prestižā Londonas vēsturiskajā rajonā. Izsmalcinātais stūrītis Eiropas centrā Ahmetovam izmaksāja 220 miljonus dolāru. Bet kur viņš dabūja tādu bagātību? Galu galā, pēc paša oligarha domām, viņš uzauga reālā nabadzībā un visu spēja sasniegt tikai ar savu darbu. Daži eksperti atzīmē, ka Ukrainas bagātākā cilvēka biogrāfijā ir daudz tumšu plankumu...

Politologs Sergejs Mihejevs apliecina: “Pēc PSRS sabrukuma gandrīz visur postpadomju telpā, īpaši Ukrainā, īpašumu pārdale notika pēc noziedzīgām shēmām. Gandrīz visi vairāk vai mazāk nozīmīgie finanšu rādītāji vienā vai otrā veidā bija saistīti ar noziedzīgām shēmām.

Pastāv viedoklis, ka ukraiņu oligarham Ahmetovam, pēc tautības tatārs, viņa ceļa sākumā palīdzējis cits tatārs - deviņdesmito gadu sākuma Doņeckas noziedzības autoritāte Ahats Bragins, kurš plašāk pazīstams ar "trencamo" grieķis Aliks.

Ukrainas oligarhs Ahmetovs kļuva par patiesi ietekmīgu personu 1995. gadā, kad grieķis Aliks nomira no bumbas sprādziena U1R ložā savā stadionā. Ja ticēt operatīvā video ierakstiem, pirms tam abi uzņēmēji bija praktiski nešķirami. Un, pēc ekspertu domām, tieši Rinats Ahmetovs kļuva par mirušās autoritātes pēcteci.

Rinata tautieši ļoti negribīgi runā par to, kā Ahmetovam izdevies sasniegt šādus augstumus un ko viņš darījis līdz 1995. gadam, kad viņš pēkšņi kļuva par daudzsološu baņķieri. Varētu pat teikt, ka tie, kas tajos gados pazina Ahmetovu, dod priekšroku turēt muti. Īpaši pārsteidzoši ir tas, ka neviens nepiemin nekādas miermīlīgas oligarha darbības jaunībā - viņu neatceras ne kā kalnraci, ne celtnieku, ne pastnieku.

Daudzi analītiķi atzīmē, ka ceļā uz bagātību daudzi šķēršļi Rinata Leonidoviča priekšā kaut kā pazuda paši no sevis. Piemēram, Doņeckas alus darītavas īpašnieks Jurijs Pavļenko nomira pēc tam, kad par uzņēmumu sāka interesēties Ahmetovs. Arī veikalu tīkls "Byttehnika" pēc pirmā īpašnieka Sergeja Gucula nāves nonāca Rinatam Leonidovičam. Viņu nošāva. Uzņēmēja biogrāfijā ir daudz līdzīgu sakritību. Varbūt viņš vienkārši zina, kā būt īstajā vietā īstajā laikā.

Viktors Pinčuks

Vēl viens Ukrainas "Forbsa" saraksta līderis ir Viktors Pinčuks. Viņa bagātība ir vairāk nekā četri miljardi dolāru. Eksperti ir pārliecināti, ka viņš ir veicinājis Eiromaidana atbalstu. Uzņēmēju nemulsina pat neonacistu karogi un antisemītiskie saukļi demonstrantu vidū, lai gan viņš pats ir dzimis reliģiozā ebreju ģimenē.

Pinčuks ir precējies ar bijušā Ukrainas prezidenta Leonīda Kučmas meitu un tieši pēc sievastēva uzvaras vēlēšanās kļuva par vienu no valsts lielākajiem mediju magnātiem, populāru Ukrainas televīzijas kanālu īpašnieku. Ar viņa vārdu saistīti vairāki lieli finanšu skandāli, taču kāds pretrunīgi vērtētais pirkums uzņēmējam atnesa īstu starptautisku slavu.

2007. gadā "Sotbis" izsolē Viktors Pinčuks nopirka kādu fotogrāfiju par rekordlielu summu 3 346 000 USD. Tā bija vācu fotogrāfa Andreasa Gurska fotogrāfija, kurš kopš tās dienas tiek uzskatīts par dārgāko fotogrāfu pasaulē. Ironiskā kārtā fotogrāfija saucas “99 centi”: tajā ir iemūžināta lielveikala telpu panorāma.

Politologs Sergejs Mihejevs šādu dīvainu pirkumu komentē: “Tas ir raksturīgs visai postpadomju elitei - jaunbagātnieki, kas kļuva bagāti, saraustot padomju ekonomiku, pēc noziedzīgām vai puskriminālām shēmām, uzvedas tieši šādi.  Tā ir cilvēka psiholoģija: "No dubļiem par kņazu".

Petro Porošenko

Uz valsts galvas amatu kandidēja arī Petro Porošenko, arī uzņēmējs, “konfekšu karalis”, Radas biedrs un viens no bagātākajiem cilvēkiem Ukrainā. Šokolādes magnāta lauku rezidences teritorijā atrodas vairākas ēkas - galvenā savrupmāja, viesu nams, pirtis un kolonādes. Tur ir arī dīķis. Iepriekš šajā vietā atradās atpūtas centrs "Čaika". Nebaidoties par savu nesaskaitāmo bagātību, Porošenko bija viens no pirmajiem, kas atklāti atbalstīja Eiromaidanu. Tiesa, oligarhs nekad nesasniedza protestētāju atbildes atbalsta reakciju.

Porošenko, kad viņš ieradās teikt runu valsts galvenajā laukumā pūlis izsvilpa. Bija dzirdami politiķim adresēti necenzēti lāsti, viņa virzienā tika mesti mēsli. Kādā brīdī cilvēki pat norāva uzņēmēju no skatuves un mēģināja viņu piekaut.

Neizdevās arī Petro Porošenko attiecības ar kolēģiem. Tautas deputāts biežāk nekā citi bija iesaistīts Augstākās Radas kautiņos. Kādu dienu Porošenko ar dūrēm uzbruka citam deputātam, jo tas no tribīnes runāja krieviski. Politologs Sergejs Mihejevs komentē: “Tā ir neveiksmīgas politiskās kultūras pazīme – kad cilvēkiem pietrūkst argumentu, sākas fizisks uzbrukums. Un tas ātri beidzas, jo lielākā daļa, arī šajā jomā, runā ar grūtībām. Ne tikai ukraiņu, bet arī krievu valodā.”

2014. gada 29. maijā Ukrainas Centrālā vēlēšanu komisija paziņoja par Petro Porošenko uzvaru prezidenta vēlēšanās. Tagad ir skaidrs, ka Eiromaidana saukļi par politiskās sistēmas aktualizēšanu valstī bija tukši vārdi, un protestētāji izrādījās bandinieki oligarhiskajā varas pārdalē. Pēc ekspertu domām, Ukrainas nākotne joprojām ir neskaidra. Jaunā līdera pirmie soļi liecina par viņa iekšpolitikas un ārpolitikas kursa mantojamību. Militārā operācija dienvidaustrumos turpinās, citiem vārdiem sakot, tiek saglabāta konflikta eskalācija. Pamatojoties uz Porošenko izteikumiem, kļūst skaidrs: kurss uz vienotas Ukrainas valsts atjaunošanu tiks turpināts, kas nozīmē, ka krīze var ievilkties uz daudziem gadiem. Oligarha politiskie pretinieki un daži politologi ir pārliecināti, ka Porošenko jaunajā amatā neīstenos neatkarīgu politiku un Ukraina paliks pasaules politikas objekts, nevis subjekts.

Ukrainas kleptokrātija

Ukrainā izveidojusies unikāla situācija: oligarhiem ir vairāk kapitāla nekā visam valsts budžetam. Sociālā noslāņošanās ir kolosāla. Protams, tik spēcīgas nevienlīdzības apstākļos bagātajiem cilvēkiem ir vēlme pēc vēl lielākas ārišķīgas greznības: celt pilis, veidot antīko automašīnu kolekcijas, pirkt nekustamo īpašumu Eiropā, futbola klubus, sporta bāzes. Tie visi ir sava veida pieminekļi oligarhiem, kurus viņi sev ceļ savas dzīves laikā. Tajā pašā laikā Ukrainas vidējais kopprodukts ir tropiskās Āfrikas valstiņas līmenī. Lielākā daļa iedzīvotāju dzīvo gandrīz sliktāk nekā Āfrikā, bet vairākiem desmitiem oligarhu ir desmitiem miljardu dolāru lielas bagātības.

Politologs Igors Hohlovs pārliecinoši paziņo: “Ukraina ir klasisks kleptokrātijas, tas ir, zagļu varas, paraugs. Turklāt nevajag šķirt Reģionu partiju, kur ir daudz cilvēku ar apšaubāmu reputāciju, vai, piemēram, partiju "Batkivščina", kurā cilvēku ar apšaubāmu reputāciju nav mazāk.

Galvenā atšķirība starp Ukrainas un Krievijas oligarhiem ir veids, kā viņi mijiedarbojas ar valsti. Krievijā oligarhi ir budžeta sponsori. Kad valstij ir kādas problēmas, oligarhi ir gatavi aizdot naudu. Ukrainā viss ir tieši otrādi. Ukrainas oligarhi barojas no budžeta, saņem pabalstus un priekšrocības no valsts un neko pretī nedod.

Ja jūs viņiem atņemsit šo barotavu, viņu bizness vienkārši izčākstēs. Bez gāzes atlaidēm, valsts garantijām un nodokļu atvieglojumiem viņiem vienkārši nebūs līdzekļu, lai ievērotu vides un darba likumdošanas prasības un darba drošības standartus. Atcerēsimies, cik daudz kalnraču katru gadu mirst Ukrainā. Lielie Ukrainas uzņēmumi ir nerentabli un nekonkurētspējīgi neefektīvas pārvaldības dēļ. Bet starptautiskie aktīvi, kas varētu atbalstīt šī biznesa kapitalizāciju, nepastāv vajadzīgajā apjomā. Tāpēc oligarhi ir ģeogrāfiski saistīti ar Ukrainu, un tāpēc viņi visi centās atbalstīt Eiromaidanu. Viņu mērķis ir saglabāt ietekmi valstī, lai saglabātu savu biznesu.

8. nodaļa EIROMAIDANA AKTIVISTI

Eiromaidans sākās ar dziesmām un dejām. Draudzības ar Eiropu atbalstītāji rīkoja mītiņus, lai atbalstītu līgumu parakstīšanu ar ES. Pāris mēnešu laikā radikālās grupas prasmīgi cīnījās ielu kaujās pret specvienību "Berkut".

Protesti Ukrainā izvērtās mēģinājumā veikt valsts apvērsumu. Administratīvo ēku sagrābšanas vilnis pārņēma visu valsti. Uzmanīgi aplūkojot kadrus, kuros redzami valdības iestāžu sagrābšana un uzbrukumi, kļūs skaidrs, ka tie nav vienkārši ar dzīvi neapmierināti cilvēki, bet gan labi apmācīti un disciplinēti kaujinieki. Rodas jautājums: kas ir šie karotāji un kas viņus apmācījis? Viņi paši sevi dēvē par parastiem Ukrainas patriotiem, taču eksperti uzskata, ka šie "patrioti" tikuši rūpīgi apmācīti.

Jaunā kaujinieka kurss

Dažu pēdējo gadu laikā vien Ukrainā tūristu, vēsturisku un pat arheoloģisko jaunatnes organizāciju aizsegā tūkstošiem pusaudžu un jauniešu vecumā no 13 līdz 25 gadiem ir izgājuši “jauno kaujinieka kursu”. Lūk, viena no šīm jaunatnes organizācijām ar skaļo nosaukumu “Ukrainas patriots” līdera Konstantīna Suzka vārdi: “Ukrainas patriots” ir kaujinieciska organizācija, sociāli nacionālistiskās kustības avangards. Cilvēkiem, kuri ir pilntiesīgi organizācijas biedri tiek izvirzītas ļoti augstas prasības. Tās ietver pastāvīgus fiziskos vingrinājumus, militārās apmācības un ideoloģisko konferenču apmeklēšanu.

Šādās konferencēs jaunieši gandrīz pie rakstāmgalda apgūst nacionālisma pamatus un mācās izmantot modernās tehnoloģijas un sociālos tīklus graujošām darbībām. Tā dēvētajiem patriotiem māca, kā uzvesties protestos un kā rīkoties, ja viņus aiztur milicija. Visi mācekļi valkā militārās formas un ievēro stingru disciplīnu. Viens no galvenajiem patriota-nacionālista apmācības posmiem notiek īpašās nometnēs, kurās jaunieši apgūst kaujas ar roku un nazi tehniku, šaujamieroču iemaņas un izdzīvošanu ekstremālos apstākļos. Ar ieročiem rokās viņi mācās ieņemt ēkas. Konstantīns Suzskis aicina jaunos ukraiņus: “Ņemot vērā mūsdienu politiskās realitātes, mēs saprotam, ka ir pienācis laiks rīkoties, nav laika atpūsties, tāpēc mēs aicinām jūs - nāciet, pievienojieties mūsu rindām - un kopā mēs to uzvarēsim. Slava Ukrainai!"

Grūti noticēt, bet šādi nacionālistiski apmācības kursi tiek organizēti ne tikai militārā vecuma zēniem, bet arī ļoti maziem bērniem - 12-16 gadus veciem skolēniem. Piemēram, Sumas reģionā ir bērnu nometne “Kolovrat”. Tajā skolēni saņem ne tik daudz fiziskās sagatavotības iemaņas, cik tiek pakļauti ideoloģiskai indoktrinācijai.

Pilsoniskais aktīvists Oļegs Meduņica neslēpj šo nometņu mērķi: “Šeit mēs esam iecerējuši iepazīstināt bērnus, un ne tikai bērnus. Mēs vēlamies, lai mūsu patriotiskie jaunieši izietu noteiktu apmācību, lai viņi uzzinātu, kas ir Ukraina, kādi cilvēki par to cīnījās, pateicoties kādiem radās Ukrainas Tautas Republika, pateicoties kādiem radās Ukrainas nemiernieku armija.

Patriotiskajā nometnē bērniem tiek izskaidrots, kas ir Stepans Bandera un cik daudz viņš izdarījis Ukrainas labā. Viņi arī iepazīstina ar īru un horvātu nacionālistu "vardarbībām". Šādās bērnu nometnēs patriotisma idejas kaut kā savādi sadzīvo ar nacionālisma un pat nacisma tēmām, un tas ir pats skumjākais.

Pēc analītiķu domām, Maidanā darbojās tieši šie labi fiziski un ideoloģiski apmācītie jaunie nacionālistu kaujinieki. Tāpēc integrācijas ideju simbolizējošie Eiropas Savienības karogi pakāpeniski tika aizstāti ar meln-balti-dzeltenajiem nacionālistiskajiem.

Izrādās, ka jaunieši, kuri Kijevā cīnījās ielu kaujās un iebruka administratīvajās ēkas citās pilsētās, tam bija gatavojušies jau ilgu laiku. Pēdējos piecus gadus šie cilvēki pat nav slēpuši savu aktivitāti. Apbrīnojami, ka Ukrainas varas iestādes daudzus gadus pievēra acis uz kaujas vienību sagatavošanu no it kā patriotiski noskaņotiem jauniešiem. Nacionālistu vardarbīga rīcība izrādījās nesodāma pat tad, kad to izdarīja nevis atsevišķi radikāli grupējumi, bet gan veselas apvienības un partijas, turklāt oficiāli reģistrētas.

Ņemsim, piemēram, partijas "Svoboda" propagandas video, kuras atbalstītāji bija Maidana aktīvistu vidū. Videoklipā UPA militārajās formās ģērbušies jaunieši dramatiski norauj no galvassegām Sarkanās armijas simbolus un samīda tos dubļos. Viņi izspēlēja NKVD virsnieku slepkavības epizodes, ko veikuši nemiernieku armijas “drosmīgie” nacionālisti. Un 2014. gada janvārī Ukrainas partijas "Svoboda" atbalstītāji Kijevas centrā sarīkoja lāpu gājienu par godu Stepana Banderas dzimšanas 105. gadadienai.

Visā civilizētajā pasaulē Banderu pazīst kā bandītu un slepkavu, bet Ukrainā viņš tiek cienīts kā nacionālais varonis. Turklāt daudzi ukraiņi mūsdienās pielīdzina padomju karavīrus okupantiem un nacistiem, bet pašus nacistus - atbrīvotājiem!

Eksperti saka: viss tāpēc, ka nacionālisms, fašisms ir kļuvis gandrīz par nacionālu ideju, it īpaši rietumu reģionos. 2013. gada 8. jūlijā Ļvovas apgabala Gologory ciemā tika svinīgi pārapbedīti 16 nacistu Waffen-SS divīzijas "Gaļičina" karavīri. Tā pati Trešā reiha divīzija, kurai 1943. gadā pievienojās 80 tūkstoši ukraiņu un kas pēc tam pievienojās Ukrainas nemiernieku armijas teroristu rindām.

Bet tas nav tas sliktākais. Paši UPA veterāni brīvi staigā pa Ukrainas pilsētām nacistu formās! Pēc ekspertu domām, visi šie SS veterānu gājieni notiek tāpēc, ka šādas idejas Ukrainā valstiskā līmenī tiek atbalstītas jau sen. Padomju laika varoņus un ideālus nomainījuši jauni. To var redzēt ielu pārdēvēšanas piemērā. Kijevas iela, kas nosaukta ungāru komunista Mate Zalka vārdā, pārvērtās par banderieša Romana Šuheviča ielu. Bet Ļvovas apgabala Stryiski rajona Railivas ciems kļuva slavens ar to, ka Miera iela šeit tika pārdēvēta par nacistu bataljona "Nahtigal" karavīru ielu. Bijusī Kirova iela Kijevā 1991. gadā tika pārdēvēta par Gruševska ielu. Atgādināšu: saskaņā ar Mihaila Gruševska teoriju ukraiņi ir titulnācija, Kijevas Krievzemes galvenā populācija, bet krievi un citas tautas ir ukraiņu kultivēto ziemeļaustrumu mežonīgo tautu pēcteči.

Ironiski, ka tieši nacionālista Gruševska vārdā nosauktajā ielā starp radikāli noskaņotajiem nacionālistiskajiem jauniešiem izvērtās sīvas kaujas pret "Berkut" vienības darbiniekiem. Šeit garāmgājējiem tika izdalītas EiroMaidana propagandas skrejlapas, kas bija pārsteidzoši līdzīgas tām, kuras pirms neilga laika tika izplatītas Ēģiptes Tahrira laukumā.

Pazīstams scenārijs

Politologi neslēpj, ka notikumi Ukrainā šodien uzkrītoši atgādina to, kas nesen sākās protestos Sīrijā un pirms tam, pēc tāda paša modeļa, Alžīrijā, Ēģiptē, Lībijā un daudzās citās Tuvo Austrumu valstīs. Piemēram, politologs Mihails Pogrebinskis Kijevā notiekošo komentē: “Tika virzīts vērienīgs projekts, līdzīgs krāsaino revolūciju projektiem, izmantojot visus šo krāsaino revolūciju instrumentus, lai iegūtu iespēju atbrīvoties. pašreizējās valdības, ko puse valsts noteikti nevar izturēt. Otra puse iedzīvotāju mierīgi noskatījās, kā tas tiek nojaukts. Attiecīgi tur tika izmantotas informatīvās kampaņas pēc principa: "Mēs rādām, kas ir vajadzīgs, lai cilvēkus satrauktu utt." Mums bija brīnišķīga demonstrācija, kā šķietami no nekā ir iespējams organizēt kolosālu kampaņu, kas atveda uz Maidanu daudz kārtīgu, simpātisku cilvēku.

Izrādās, ka visas revolūcijas attīstās pēc viena scenārija. Vispirms internets un mediji runā par neticamo vietējo varas iestāžu korupciju, tad sociālajos tīklos sāk pulcēt ar zemo dzīves līmeni valstī neapmierinātos cilvēkus, pēc kā galvaspilsētas centrā pulcējas protestētāju pūlis uz miermīlīgiem protestiem.  Taču šo civiliedzīvotāju aizsegā uz barikādēm iziet kaujinieki, sāk satracināt situāciju un pēc tam izklīst pa reģioniem, lai sagrābtu vietējās varas iestādes.

Krievijas Valsts domes deputāts Jevgeņijs Fjodorovs visu salicis pa plauktiem: “Oranžo revolūciju tehnoloģija ir vienāda visur, Sīrijā, Lībijā, Ēģiptē, Ukrainā un pirms tam Gruzijā. Tā ir izstrādāta un izieta cauri desmitos valstu, jau kļuvis par ABC. šī tehnoloģija ir ļoti vienkārša: tiek pārtverta informācijas telpa - tas ir pirmais posms. Pēc tam tiek pārtvertas varas iestādes, tas ir, pēc speciālas tehnoloģijas tiek veidotas jaunas iestādes, lai pēc tam pabeigtu valsts pārveides procesu.

Šo Ukrainas pārtapšanas procesu par valsti, kas ir atkarīga no ES vai ASV, virza atsevišķi patrioti, kuriem, šķiet, būtu jāaizstāv valsts intereses. Bet pats pārsteidzošākais ir tas, ka daudzus no šiem patriotiem, kuri Maidanā tik veiksmīgi cīnījās ar "Berkut", apmācīja NATO instruktori.

2006. gadā Igaunijas militārās bāzes teritorijā notika mācības, kurās ukraiņu jaunieši saņēma īstu kursu sabotāžas un teroristu aktivitātēs. NATO virsnieks vadīja nodarbības par radiovadāmo mīnu uzstādīšanas tehniku, slēptu iekļūšanu ēkās, ūdens šķēršļu pārvarēšanu, pirmās palīdzības sniegšanu kaujas brūču gadījumā un dažāda veida ieroču lietošanu, tostarp snaipera šauteni, prettanku granātas un bazukas. Tas nav pilnīgs topošo diversantu prasmju saraksts. Izrādās, jau toreiz ukraiņu nacionālisti tika gatavoti piedalīties masu nemieros un gaidāmajā cīņā par varu.

Marodierisma uzplūdi

Ukrainas pilsētu, piemēram, Luckas, varas iestādes palaida reklāmas video, kuros pilsētas iedzīvotājiem tika stāstīts, ka Maidana atbalstītāji ir miermīlīgi cilvēki. Viņi visi smaida un novēl viens otram labu. Lai padarītu to pārliecinošāku, sludinājuma beigās bija uzraksts: “Nebaidies. Luckā ir revolucionāri, nevis laupītāji!

Uzstādot šo dārgo reklāmu, jaunās Ukrainas varas iestādes acīmredzot cerēja nomierināt iedzīvotājus. Patiešām, pēdējā laikā valsti burtiski ir pārņēmis marodierisma vilnis. Bruņoti slepkavas aplaupa visus un draud ar vardarbību, bet parastie pilsoņi vairs nevienam neuzticas un no visa baidās. Piemēram, Kijevā divi desmiti revolucionāru no Labējā sektora mēģināja ieņemt vienu no pagrabiem pašā centrā. Aculiecinieki apgalvo, ka uzbrucēji piekāvuši visus, kas gadījušies ceļā. Viņi šāva, lai nogalinātu, pat nebrīdinot. Pēc iedzīvotāju stāstītā, cilvēki maskās mēģinājuši atņemt mājas iedzīvotājiem piederošo pagraba stāvu.

Eksperti ir pārliecināti: ja laikā nebūtu ieradusies milicija, reideriskais uzbrukums būtu īstenots. Un tad revolucionārā kase tiktu papildināta uzreiz par vairākiem miljoniem. Galu galā telpas, kuras revolūcijas vārdā mēģināja sagrābt Labējā sektora cīnītāji, atrodas Ukrainas galvaspilsētas prestižākajā rajonā...

Lūk ko par realitāti Kijevā saka Pilsoniskās sabiedrības attīstības fonda valdes priekšsēdētājs Konstantīns Kostins: “Biedri no Labējā sektora jūtas kā saimnieki un nodarbojas ar klaju bandītismu: vīna darītavas un degvīna fabrikas, kurā tiek gatavots degvīns "Nemiroff" reideriska pārņemšana. Tas ir tiešs pierādījums tam, kas notiek. Turklāt Kijevas milicija, nesaņēmusi astotajā simtā, tā teikt, pašaizsardzības zīmogu, neizbrauc uz slepkavībām.

2014. gada februārī, arī slēpjoties aiz revolūcijas vārda, Labējā sektora laupītāji parādījās Simferopolē. Nezināmi aculiecinieki pie ieejas ārvalstu telekompānijas ARTI ēkā nofilmējuši, kā cilvēki melnās maskās baltā mikroautobusā iekrāva televīzijas tehniku. To apstiprināja novērošanas kameru kadri. Bandīti, iekrāvuši automašīnā nozagtās mantas, uzsāka aculiecinieku "tīrīšanu". Pamanījuši, ka viņus filmē garāmgājēji, laupītāji vispirms piekāva jaunieti un pēc tam mēģināja noķert viņa draudzeni.

Kad Krima jau bija kļuvusi par daļu no Krievijas, Simferopoles iedzīvotāji sāka justies droši - ukraiņu revolucionāri, visticamāk, vairs nemēģinās uzbrukt civiliedzīvotājiem un aplaupīt gaišā dienas laikā. Taču Odesas iedzīvotājiem nav pie kā vērsties pēc palīdzības. Odesas iedzīvotāji no jaunās valdības pārstāvjiem saņem draudu pilnas skrejlapas. Dokumentā teikts: pilsētniekiem puse no sava īpašuma ir jāatdod valstij.

Odesas iedzīvotāja Marija ar asarām acīs vēršas pie Krievijas varas iestādēm: «Notiek tautas skaitīšana, tiek aprakstīts viss īpašums: jūsu dzīvoklī būs militāro ieroču noliktava vai pirmās palīdzības punkts, vai arī dzīvos viņi paši. Odesas pievārtē tiek mocīti vientuļie pensionāri. Staigā ar ieročiem. Odesas iedzīvotāji jūs ļoti gaida, jo mums nav neviena, kam lūgt aizsardzību.

Tieši tādus papīrus saņēma arī citu pilsētu iedzīvotāji - skrejlapas tika izplatītas Harkovā, tās tika izliktas uz mājām Kijevā un atrastas pastkastītēs Luganskā.

Cita Odesas iedzīvotāja Olga sūdzas: “Mūs sola noslīcināt asinīs, sakapāt, iznīcināt. Viņi vēlas atņemt īpašumus un kaisa skrejlapas. Bukletā viņi paziņo, ka ir komendants Jevgeņijs Aleksandrovičs Muzičko, un iedzīvotājiem jāiedod viņam rezerves atslēgu komplekts.

Kas ir Muzičko Jevgeņijs Aleksandrovičs, par kuru runāja Odesas iedzīvotāji, nav droši zināms. Viņš pats nekad nav parādījies publiski un nesniedz komentārus. Skrejlapās šo cilvēku sauc par vienības "viking" sotņiku. Dīvainas sakritības dēļ šīs vienības komandieris bija cilvēks ar tādu pašu uzvārdu, kā pazīstamais Saško Bilijs. Odesas iedzīvotāji ir pārliecināti: Jevgeņijs Aleksandrovičs Muzičko, kurš viņus aplaupa un sūta skrejlapas, ir neviens cits kā Saško Bilija dēls.

Rovno pilsētā, kur dzīvoja Saško Bilijs jeb Aleksandrs Mužičko, iedzīvotāji arī sūdzas par laupītājiem. Revolūcijas vārdā atņem cilvēkiem mašīnas, mājas un dzīvokļus. Tajā pašā laikā pats Saško Bilijs draud nogalināt ikvienu, kurš uzdrošinās stāties viņam ceļā.

Taču jaunās valdības atbalstītāji Ukrainā apgalvo: viss sliktais, ko raksta un rāda par ugunīgajiem ukraiņu revolucionāriem, ir meli un krāpšana. Un par to ir atbildīga Krievija! Tiek apgalvots, ka krievu statisti parādās neskaitāmos videoklipos, un neviens no Labējā sektora cīnītājiem nevienu nav aplaupījis un nevienam neatņēmis īpašumus. Eksperti ir pārliecināti, ka šāda Ukrainas revolūcijas aktīvistu viltība ir tikai daļa no informatīvā kara, ko pret Krieviju vērš ne tikai Ukrainas, bet arī gandrīz visi Amerikas un Eiropas mediji.

Krievijas deputāts Jevgeņijs Fjodorovs apspriež mediju nozīmi mūsdienu informatīvajos karos: “Kad es skatos informācijas lauku, tur vienmēr saka: Ukrainas ārlietu ministrs darīja to, Ukrainas aizsardzības ministrs darīja šito, Ukrainas valdības priekšsēdētājs devās, tikās ar ASV prezidentu vai parakstīja kaut kādu līgumu vai lēmumu, izsludināja mobilizāciju vai ko citu. No patiesības viedokļa tie nav Ukrainas valdības priekšsēdētājs, ne prezidenta pienākumu izpildītājs, ne ministri. Tie ir uzurpatori. Būtu jāsaka, ka ar ASV prezidentu tikās huntas ieceltais valdības priekšsēdētājs.

To, ka kadri par laupīšanām un marodierismu Ukrainā nav iestudēti, var saprast no video, ko viens no aculieciniekiem nofilmējis Eiromaidana laikā. Kijevas centrā revolucionāri uzlauza durvis kādam veikalam – un tieši tajā brīdī, kad no skatuves skanēja saukļi “Slava Ukrainai!”. Izrādās, ka revolūcijas vārdā Maidana aktīvisti sāka atsavināt īpašumus pat tad, kad revolūcija nebija vēl uzvarējusi!

Maidana laupītāji gaišā dienas laikā aplaupīja arī Ivanofrankivskas prokuratūras ēku. Laupītāji nesaskārušies ar pretestību ne no milicijas, ne arī pašas prokuratūras darbinieku puses.

Ternopoles mazo uzņēmumu pārstāvji apgalvo, ka viņi visi saņēmuši Maidana aktīvistu skrejlapas. Revolucionāri pieprasa, lai visi, kas iepriekš atbalstīja iepriekšējo valdību, 24 stundu laikā pilnībā likvidē savu biznesu un pārceļ to ārpus pilsētas robežām.

Grūti noticēt, bet jaunā Ukrainas valdība pat negrasās sodīt nevienu no laupītājiem. Galu galā, kad valsts apvērsums beidzās, izrādījās, ka valsts kase ir pilnīgi tukša. Un uzticīgajiem “revolūcijas bruņiniekiem” vienkārši nav ar ko samaksāt. Tāpēc, pēc dažu ekspertu domām, iespējams, ka Maidana aktīvisti saņēma Ukrainas pilsētas “uz atpirkšanos” ar neizteiktu atļauju darīt tur, ko vien vēlas. Tas var nozīmēt tikai vienu: tuvākajā laikā visu Ukrainu burtiski pārņēmušas laupīšanas, marodierisms un zādzības.

Revolūcijas vārdā

Tomēr vēsturnieki apgalvo, ka pirmais, kurš revolūcijas gaišās nākotnes vārdā nenonievāja noziedzību, nebija Eiromaidana revolucionāri vai pat noziedznieks Saško Bilijs, bet gan pasaules proletariāta līderis Vladimirs Iļjičs Ļeņins. Tieši viņš boļševisma rītausmā, slepeni no vairuma savu biedru, izveidoja “Trīs kolēģu” - trīs partijas biedru grupu: Aleksandru Bogdanovu, ar iesauku Antons, Leonīdu Krasinu, ar iesauku Ņikitičs, un pats biedrs Ļeņins. Grupas galvenais uzdevums bija organizēt reidus pret banku inkasatoriem un buržuāzisko līdzekļu laupīšanu – jeb atsavināšanu, kā toreiz to sauca, par labu sociālistiskajai revolūcijai.

Par to man stāstīja vēstures zinātņu kandidāte Irina Abramova: “Tā bija partijas kase, kurā ieplūda līdzekļi no dažādiem avotiem, īpaši arī no bijušajiem. Un tās tika sadalītas pēc sistēmas - skrejlapu iespiešanai, literatūras drukāšanai, šīs literatūras tranzīta organizēšanai (parasti visa tika iespiesta ārzemēs), transportēšanai uz Krieviju, partijas funkcionāru uzturēšanai.”

Daudzi vēsturnieki uzskata, ka visveiksmīgākais un slavenākais boļševiku reideris bija revolucionārs Koba. Pēc tam viņš kļuva par nācijas līderi un miljoniem padomju pilsoņu elku Josifu Staļinu. Bet 20. gadsimta sākumā Koba vadīja boļševiku partijas Baku šūniņu. Un tieši šī nodaļa vairākus gadus sponsorēja visu RSDLP partiju. Tajā laikā partijas gada budžets sasniedza simtiem tūkstošu rubļu. Un lielāko daļu šīs naudas, pēc vēsturnieku domām, Staļins "nopelnījis" ar savām laupīšanām - to bija vairāki desmiti.

Lielāko "džekpotu" savā karjerā Koba sasniedza tvaikoņa "Imperators Nikolajs I" aplaupīšanas laikā. Vēsturnieki uzskata, ka šajā īpašajā operācijā Koba piedalījās personīgi. Bandīti uzzināja, ka kuģis "Imperators Nikolajs I", devās tālā ceļojumā, burtiski piekrauts ar naudu - galu galā uz klāja atradās daudz bagātu pasažieru. Turklāt visa nauda, ko viņi izdeva par braucienu, arī tiek glabāta uz kuģa. Burtiski dažas minūtes pirms izbraukšanas bandīti ielauzās kuģī, sasēja sargus un ielauzās kapteiņa kajītē. Tur viņi atvēra seifu un, paņēmuši visu naudu, ar ātrlaivu aizbēga no notikuma vietas. Laupītāju rokās - 1 miljons 200 tūkstoši zelta rubļu - vesela bagātība. Grūti pat mēģināt izstāstīt, cik liela bija šī summa tajos laikos. Bet Koba visu šo naudu atdeva Ļeņinam revolūcijas vajadzībām.

Krievu revolucionāri nenicināja papildināt partijas fondu uz rietumvalstu rēķina. Sociālistiskās Revolūcijas atsavināšanas vilnis sasniedza pat Britānijas liberālos politiskos emigrantus. 1910. gadā boļševiku partijas pārstāvji burtiski šausmināja miglainā Albiona iedzīvotājus, pastrādājot asiņaināko noziegumu līdzīgu Džeka Uzšķērdēja zvērībām. Lai iekļūtu pie viena no bagātākajiem juvelieriem, laupītāji sienā izurbuši milzīgu caurumu. Un, kad uz troksni ieradās nacionālās gvardes konstebli, revolucionāri ne tikai nepadevās, bet uz vietas apšāva visus policistus un ar nozagtajām dārglietām aizbēga. Britānijas varas iestādēm bija nepieciešama vairāk nekā nedēļa, lai noziedzniekus arestētu.

1911. gada 3. janvārī Londonas Īstendā, mierīgā strādnieku kvartālā, izcēlās īstas kaujas, kurās piedalījās vairāk nekā tūkstotis policistu, skotu gvardes rota, ložmetēji, sapieri un pat lauka artilērija. Tika pieņemts, ka karoja ar vismaz trīsdesmit kaujiniekiem, kuri bija apmetušies vienā no mājām. Bet operācijas laikā visa šī armija nezināja, ka viņi šauj tikai ar trim krievu revolucionāriem. Pēc operācijas pabeigšanas tika atrasti divi pārogļoti līķi, trešais sociālists aizbēga.

Dažas dienas pēc šī incidenta tika atrasti un arestēti visi Londonā darbojušās laupītāju bandas dalībnieki. Apbrīnojami, ka angļi tā vietā, lai nodotu viņus Krievijas impērijai vai sodītu, vienkārši palaida brīvības cīnītājus pierādījumu trūkuma dēļ! Daži no viņiem, piemēram, Jakovs Peters, vēlāk atgriezīsies dzimtenē un strādās čekā.

Mūsu laikā, tāpat kā pirms gadsimta,  sāka aplaupīt savus Rietumu partnerus, bijušos sabiedrotos un revolūcijas sponsorus arī Ukrainā. Iebrucēji nesodīti ielaužas ārvalstu uzņēmumos un piesavinās sev visu īpašumu. Čerņigovā bruņoti ļaundari, kas sevi pieteica kā Maidana pašaizsardzības kaujinieki, sagrāba Krievijas uzņēmuma KamAZ noliktavas un objektus. Ukraiņi konfiscēja visus KamAZ krājumus – aptuveni 150 kravas automašīnas un 50 piekabes, kuru kopējā vērtība tiek lēsta 600 miljonu rubļu apmērā.

Bet tas vēl nav viss. Izrādās, ka tautas pašaizsardzības komiteju locekļi mēģināja pārņemt pat Rietumu, īpaši Vācijas, uzņēmumus. Kā ziņo vācu laikraksts Tagesspiegel, Quarzwerke Gruppe rūpnīca Vinnicas reģionā bija pirmā, kas cieta no revolucionāru rokām. Tur "Labējā sektora" pārstāvji apsūdzēja uzņēmumu par "darbinieku iebiedēšanu" un pieprasīja tūlītēju maiņu uzņēmuma vadībā, iekļaujot direktoru padomē Maidana pārstāvjus.

Pārsteidzoši, ka Vācijas varas iestādes pat necentās aizsargāt savus uzņēmējus. Gluži pretēji, Vācija, tāpat kā citas Rietumvalstis, stingri atbalsta jauno Ukrainas valdību. Tajā pašā laikā daudzi eksperti ir pārliecināti, ka atbalsts tiek sniegts ne tikai vārdos.

Mēnesi pirms asiņainajiem notikumiem Maidanā no vienas Vācijas aviokompānijas Lufthansa lidmašīnas tika izkrauti sarkani maisi - tas bija diplomātiskais pasts. Tas tika iekrauts automašīnās ar ASV vēstniecības numura zīmēm. Pēc tam, apejot visus starptautiskos noteikumus, tieši uz kravas lidmašīnas kāpnes uzbrauca bruņutransportieris ar Ukrainas numura zīmi. Kas tā bija par automašīnu un kam bija paredzēti tajā iekrautie naudas maisi? Iespējams, tas kaut kā saistīts ar faktu, ka mēnesi pēc incidenta Kijevas lidostā Maidanā nezināmi snaiperi vienlaikus atklāja uguni uz demonstrantiem un "Berkut" kaujiniekiem.

Mūsdienās daudzi eksperti ir pārliecināti, ka snaiperi Maidanā strādāja tieši tā - viņi šāva uz abām pusēm. Ar kā naudu viņi izspēlēja šo asiņaino priekšnesumu, pagaidām nav zināms. Taču speciālisti nešaubās, ka kāds šiem snaiperiem samaksāja krietnu summu.

Vispār Vācijas valdība arī agrāk sponsorēja revolūcijas. Galu galā nevienam nav noslēpums, ka Vladimirs Ļeņins no Vācijas specdienestiem pat saņēma algu. Tomēr tikai daži cilvēki zina, ka Krievijā revolūciju gatavoja arī japāņi. Viņi finansēja visas darbības, kuru mērķis bija gāzt cara režīmu - galu galā tas bija vienīgais veids, kā uzvarēt ieilgušajā Krievijas un Japānas karā. Ar Japānas valdības naudu sazvērnieki tiešām gandrīz iekurināja revolūcijas uguni. Tajā pašā laikā vēsturnieki saka: saskaņā ar Japānas izlūkdienestu plāniem caru vajadzēja gāzt tieši 1905. gadā. 12 gadus iepriekš, pirms tas notika patiesībā. Un atkal par japāņu galveno palīgu revolūcijas organizēšanā Krievijā kļuva Vladimirs Ļeņins.

To apstiprina vēsturnieks, militārās izlūkošanas speciālists Vitālijs Hudošins: “Ļeņins saņem uzreiz 50 tūkstošus jenu – tajos laikos tā bija liela nauda. Un viņš sāk izdot laikrakstu "Uz priekšu". Var palasīt to laiku Ļeņina darbus, viņš tieši saka, ka mūsu mērķis ir cara valdības sakāve.

Par Japānas naudu plānotās pirmās Krievijas revolūcijas scenārijs ir kā divas ūdens lāses līdzīgs tam, kas tikko notika Maidanā. 1905. gada 9. janvārī agri no rīta no visām Pēterburgas nomalēm pilsētas centra virzienā – uz Pils laukumu sāka virzīties milzīgas strādnieku masas. Tūkstošiem cilvēku pūlis devās uz Ziemas pili, lai nodotu petīciju imperatoram Nikolajam II. Tajā ietvertas prasības apturēt Krievijas-Japānas karu, nolīdzināt visus likuma priekšā un sasaukt Satversmes sapulci. Demonstranti nezināja, ka imperators un viņa ģimene atrodas Carskoje Selo. Viņi pieprasīja, lai viņš iznāk pie viņiem.

Ierīkotie žandarmu kordoni pūli centās nomierināt. Pēkšņi atskanēja pirmie šāvieni. Parādījās ievainotie un mirušie, starp tiem veci cilvēki, sievietes un bērni. Pūlis sāka izklīst. Šajā satricinājumā neviens neievēroja dīvainu skrejlapu parādīšanos: "Asiņainais cars ir bērnu un sieviešu slepkava", "Tūkstošiem upuru - tā ir tautas samaksa par autokrātiju."

Vēsturnieki apgalvo, ka šīs skrejlapas, tāpat kā visu 1905. gada asiņainās svētdienas scenāriju, sarakstījis Japānas izlūkdienesta virsnieks Motodžiro Akaši. Tie bija viņa provokatori, kas šāva no pūļa. Žandarmi tikai atbildēja uz uguni. Turklāt vēsturiski ir pierādīts, ka japāņi pat mēģināja atvest uz Krieviju ieročus, lai apbruņotu strādniekus. Un viens no šiem mēģinājumiem bija veiksmīgs.

Vitālijs Hudošins: “Lielākā ieroču partija tika izkrauta Poti, tad Redut-Kale, tad Suhumi un citā lielā apdzīvotā vietā netālu no Suhumi. Robežsargiem izdevās pārtvert tikai vienu no šīm partijām, tas ir, ceturto daļu, viss pārējais tika izkrauts.

Krievijai piegādātā ieroču partija savu darbu ir paveikusi. Sīvākā revolucionārā cīņa izvērtās tieši tajās vietās, kur nonāca kontrabandas munīcija. Šveices šautenes šaus ilgu laiku un parādīsies visnegaidītākajās vietās.

2014. gada 13. martā cilvēki, kas valkāja maskas ar "Labējā sektora" simboliku, ieņēma Ukrbiznesbank ofisu pašā Kijevas centrā. Četrdesmit līdz zobiem bruņoti maidanovieši naktī ielauzās telpās, piekāva apsargus un sarīkoja grautiņu. Aculiecinieki apliecina: šie cilvēki pieprasīja viņiem izsniegt likumā noteiktos dokumentus.

Neticami, bet patiesi: dažas stundas pēc aizturēšanas visi bankai notikušā laupīšanas uzbrukuma dalībnieki tika atbrīvoti. Neviens no Maidana reideriem tā arī netika sodīts.

Arī cariskajā Krievijā revolucionāru veiktās laupīšanas un reidi visbiežāk palika nesodītas. Policija Josifu Džugašvili arestēja sešas reizes - un katru reizi viņš tika atbrīvots pirms tiesas: prokuroriem pietrūka pierādījumu par viņa dalību grupā. No taisnās tiesas veiksmīgi slēpās arī cits revolucionārs Fēlikss Dzeržinskis.

Viņš savu politisko karjeru arī sāka kā noziedznieks. Topošais revolūcijas bruņinieks tika arestēts un sešas reizes izsūtīts trimdā. Bet Fēliksam Edmundovičam pastāvīgi izdevās aizbēgt savas veiklības vai apsargu uzpirkšanas rezultātā Tiesa, vairākas reizes viņam tomēr nācies apmeklēt reālus cietumus – kopumā viņa ieslodzījuma termiņš sastādīja 11 gadus. Bet 1916. gadā Maskavas tiesa viņam piesprieda 16 gadus katorgas darbu un izsūtīja uz Butirku, no kurienes viņu izglāba tikai 1917. gada revolūcija. Tajā pašā laikā joprojām ir noslēpums, par kādu noziegumu Dzeržinskis tika izsūtīts uz katorgas darbu. Galu galā šāds sods toreiz draudēja tikai slepkavām.

Gandrīz jebkurš revolucionāro laiku varonis varēja lepoties ar kriminālu pagātni. Piemēram, slavenais Nestors Mahno, būdams vēl mazpazīstams strādnieks, nogalināja cilvēku un par to tika notiesāts uz 20 gadiem katorgas darbos.

Tomēr lielākā daļa vēsturnieku uzskata, ka, lai gan 20. gadsimta sākuma revolucionāri bija iesaistīti noziegumos, neviens no viņiem nebija bēdīgi slavens ļaundaris vai sadists. Viņi visi bija fanātiķi, kuri stingri uzskatīja, ka, lai miljoni dzīvotu labāk, ir pieļaujami upurēt simtiem tūkstošus.

Pētnieki apgalvo, ka krievu revolucionāri, pat ar sodāmību, nekad nav atteikušies darīt arī labus darbus. Tas pats Fēlikss Dzeržinskis, “dzelzs Fēlikss”, kurš vadīja čeku un deva pavēli veikt masveida “tīrīšanas” un nāvessodus, nekādā gadījumā nebija nežēlīgs. Par to runāja pat tie, kas bija čekas nagos un personīgi runāja ar Dzeržinski. Šaušana viņam nesagādāja ne mazāko prieku. Un tikai daži cilvēki šodien zina, ka Viskrievijas ārkārtas komisija ne tikai šāva un nogalināja. Tieši Dzeržinska laikā šī soda iestāde uzņēmās pienākumu sakārtot visu bezpajumtnieku bērnu likteņus - un tādu Padomju Savienībā pēc Pirmā pasaules kara un pilsoņu kara bija septiņi miljoni! Sākotnēji čekai bija tikai jālikvidē bezpajumtniecība, tas ir, jāsakārto bērni patversmēs. Tomēr Dzeržinskis gāja tālāk un organizēja īpašas koloniju tipa apmetnes. Tur bērni ieguva ne tikai jumtu virs galvas, bet arī vidējo, vēlāk pat speciālo izglītību, kuras līmenis bija tik augsts, ka daudzi no nesenajiem analfabētiskajiem bāreņiem dažu gadu laikā kļuva par ražošanas inženieriem Padomju Savienības modernākajos konstruktoru cehos.

Vēstures zinātņu doktors, Krievijas Zinātņu akadēmijas Krievijas vēstures institūta galvenais pētnieks Jurijs Žukovs man pastāstīja šādu stāstu: “Viena no šīm kolonijām saņēma no valsts dāvinājumā optiski mehānisko rūpnīcu, kas sāka ražot mūsu valstī pirmos fotoaparātus. Fotoaparātus, kuras nosauca par FED - Fēlikss Edmundovičs Dzeržinskis.

Taču pašreizējie ukraiņu revolucionāri, atšķirībā no boļševiku revolucionāriem, nemaz neizceļas ar humānismu. Turklāt gandrīz visi "Labējā sektora" līderi - Saško Bilijs un Dmitrijs Jarošs un Tjagņiboks - karoja kaujinieku pusē Čečenijā un nogalināja krievu karavīrus. Taču izrādās, ka šie politiķi nekavējās veikt represijas un nelikumības arī savā dzimtenē.

Revolūcija, sekss, rokenrols

Eiromaidanu cita starpā pavadīja “zem jostasvietas” skandāli. Visas lielpilsētu prostitūtas pārcēlās uz Kijevas centru – šeit milicija viņas neaiztika, bet no klientiem nebija gala. Kreščatika rajonā īrētos dzīvokļos tika atvērti lauka bordeļi. Milicija ziņoja, ka fiksē visus faktus, un tad noteikti sauktu meitenes un viņu sutenerus pie atbildības.

Eiromaidanā nav apiets arī geju skandāls. Internetā parādījies video, kurā redzama pazīstamā opozīcijas aktīvista Vitālija Portņikova intīmas attiecības ar kādu citu vīrieti. Pēc kāda laika viņa identitāte tika atklāta - Automaidana dalībnieks Dmitrijs Bulatovs publiski atzina, ka tieši viņš ir iemūžināts šajā video un homoseksualitātē nav nekā apkaunojoša.

Bet pat seksuālos skandālos Maidana aktīvisti nekļuva par pionieriem. Gandrīz visi slavenie revolucionāri kļuva slaveni ar savām mīlas attiecībām. Piemēram, boļševiku vidū galvenais meitu ģēģeris bija neviens cits kā pats Vladimirs Iļjičs Ļeņins.

Elizabeta Pešo d'Erbinville ir sieviete, kas ilgus gadus bija Ļeņina slepenā mīļākā. Krievijā viņa pazīstama ar citu vārdu - Inese Armand. Daudzus gadus Padomju Savienībā neviens pat nenojauta par šo ilgstošo mīlas dēku ar Vladimiru Iļjiču. Kad viņi satikās, viņai jau bija 35 gadi, viņam 39, un viņš jau 11 gadus bija oficiāli precējies ar Nadeždu Konstantinovnu Krupskaju. Līdz brīdim, kad viņa satika Ļeņinu, Armand bija atraitne un daudzbērnu māte. Viņai bija pieci bērni no divām dažādām laulībām.

Pētnieki apgalvo, ka, uzzinot par Ļeņina romānu ar Inesi, Krupskaja, tāpat kā jebkura normāla sieviete, sarīkoja dusmu lēkmi, pamatīgu skandālu un piedāvāja šķirties. Nav zināms, kādus argumentus sniedza Ļeņins, taču kopš tā laika izveidojās mīlas trīsstūris. Ar Ļeņinu dienas stundas dalīja Nadežda Krupskaja, bet naktis viņš pavadīja pie Ineses Armandas.

Pat Vladimira Iļjiča vīramāte zināja par šo mīlas trīsstūri Ļeņins-Krupskaja-Armanda! Galu galā Jelizaveta Krupskaja līdz nāvei nodzīvoja kopā ar savu meitu un znotu, pavadot viņus trimdā, ārzemēs un konspiratīvajos dzīvokļos. Starp citu, sievasmāte Jelizaveta Vasiļjevna bija visparastākā sieviete, viņa lamāja znotu un bieži nolamāja arī “jauno pāri”. Lūk, kā Nadežda Konstantinovna Krupskaja par to raksta savās vēstulēs: “Volodjas māte ir nelaimīga: viņš nesen rubeni sajauca ar zosi, ēda un slavēja: laba zoss, nav trekna.”

Tomēr, neskatoties uz savu kašķīgumu, Ļeņins ļoti mīlēja savu sievasmāti. Viņa bija kaislīga smēķētāja, un, ja viņai pēkšņi pietrūka cigarešu, viņš naktīs skrēja pēc tām, salā un dubļos.

Ar vētrainiem mīlas sakariem izcēlās pat visdedzīgākās revolūcijas feministes. Padomju propaganda vēlējās par to klusēt, taču šodien ir droši zināms, ka slavenā Roza Luksemburga bija divas reizes civillaulībā vien. Tajā pašā laikā viņai bija daudz romānu, dažreiz ar daudz jaunākiem vīriešiem. Un par viņas dzīves lielāko mīlestību vēsturnieki uzskata nevienu citu, bet gan Klāras Cetkinas dēlu Konstantīnu!

Tikai daži cilvēki zina, ka Rozas Luksemburgas romāns ar Klāras Cetkinas dēlu sākās ar to, ka revolucionārā māte atveda savu dēlu uz politiskām sanāksmēm. Tur viņš redzēja savas topošās mīļākās izrādes. Rozas Luksemburgas ugunīgās runas tik ļoti iedvesmoja jaunekli, ka viņš iemīlējās un sāka aplidot, un drīz starp Konstantīnu un Rozu sākās mīlas dēka. Viņai bija 36 gadi, viņam 20.

Sākumā Roza Luksemburga slēpa romānu ar Konstantīnu. Viņa baidījās no draudzenes dusmām, un tam bija savs iemesls. Kad Klāra Cetkina uzzināja, ka viņas dēls satiekas ar Luksemburgu, kura ir 14 gadus vecāka par viņu, viņa vienkārši satrakojās. Draudzenes stipri sastrīdējās un nesarunājās visus piecus gadus, kamēr turpinājās romantika. Satiekoties partijas sapulcēs, viņas pat nesveicinājās.

Tikmēr arī Klārai Cetkinai bija ko slēpt. Visu šo laiku viņai arī bija mīļākais - mākslinieks, 18 gadus jaunāks par viņu. Tomēr to, ko Klāra atļāva sev, viņa aizliedza tuvākajai draudzenei.

1914. gadā gan Klāra Cetkina, gan Roza Luksemburga palika bez vīriem, bez jauniem mīļākajiem un bez pielūdzējiem. Un metās politikā ar visu galvu.

Vēsturnieki uzskata, ka kvēlajām feministēm Cetkinai un Luksemburgai šodien Ukrainā ir "vēsturiska dubultniece" - Jūlija Timošenko. Daži eksperti ir pārliecināti, ka arī šī “sieviete ar bizi” lielajā politikā nonākusi nepatikas pret vīriešiem dēļ. Pēc viņu domām, Jūlija Vladimirovna alkst pēc varas tikai tāpēc, ka personīgā dzīve ir cietusi neveiksmi. To varētu uzskatīt tikai par minējumu, ja ne viens "bet". Nesen izrādījās: Jūlija Timošenko, visticamāk, patiešām laulībā ir nelaimīga. Viņas vīrs AleksandrsTimošenko nedzīvo kopā ar viņu 13 gadus, un visas viņu kopīgās publiskās uzstāšanās ir nekas vairāk kā izrādīšanās. Turklāt, kamēr Jūlija Timošenko izcieta cietumsodu, Aleksandram Timošenko izdevās pārcelties uz pastāvīgu dzīvi Čehijā, atvērt tur biznesu un pat saņemt politisko patvērumu. Viņš pat neatceras savu sievu, un saskaņā ar dažiem plašsaziņas līdzekļiem viņš ... apprecējis citu sievieti! Iespējams, tāpēc Jūlija Timošenko pēc atbrīvošanas no cietuma vispirms nesatikās ar savu mīļoto vīrieti, bet devās uz Maidanu, lai tur teiktu savu emocionālo runu, kurai maz kurš noticēja.

Kļičko daiļrunība

Ar daiļrunību neizceļas vēl viens Ukrainas jaunās valdības pārstāvis Vitālijs Kļičko. Redzams, ka priekšnesumi Maidanā bijušajam bokserim izdodas ar lielām grūtībām - gandrīz nevienā no tiem nevar iztikt bez runas “kļūdām”. Internetā ir veselas viņa daiļrunības paraugu kolekcijas. Piemēram: “Bet šodien, rītdienā var ieskatīties ne visi. Pareizāk sakot, ne tikai visi var ieskatīties. Tikai daži to spēj." Un sarunu šova ēterā Ukrainas televīzijas kanālā "Inter" Kļičko paziņoja, ka ir ticies ar demonstrantiem un miličiem, kuri gāja bojā Maidanā.

Atšķirībā no jaunajiem ukraiņu politiķiem 20. gadsimta revolucionāri runas teikt prata. Katra Vladimira Ļeņina uzstāšanās bija īsts šedevrs – bez mikrofoniem, piedejām un telesuflieriem. Pateicīgā sabiedrība proletariāta līderim veltīja ovācijas, un neviens no Ļeņina klausītājiem atšķirībā no maidaniešiem par to neprasīja samaksu. Līdz mūsdienām saglabājušies kadri no vēsturiskās hronikas, kur Vladimirs Iļjičs pārliecina strādniekus, ka no revolucionāriem ar ieročiem nav jābaidās: “Tas bija Somijas dzelzceļa vagonā, kur man nācās dzirdēt somu sarunu starp vecām sievietēm. Un tā vecā sieviete izteicās: tagad nav jābaidās no cilvēka ar ieroci. Kad es biju mežā, es satiku cilvēku ar ieroci, un tā vietā, lai atņemtu man sauso zaru nastiņu, viņš man pielika klāt. Tagad nav jābaidās no cilvēka ar ieroci, jo viņš aizstāv darba tautu un būs nežēlīgs, tikai apspiežot ekspluatatoru varu! »

Vēsturnieki ir pārliecināti, ka Ļeņinam 1917. gada oktobrī izdevās tikt pie varas, pateicoties savai harizmai. Lai gan pēc Februāra revolūcijas, kad Nikolajs II atteicās no troņa, boļševikiem nebija nekādu politisko izredžu. Tolaik gandrīz visi valstī bija pārliecināti, ka par jaunās Krievijas vadītāju kļūs nevis Ļeņins, bet gan Pagaidu valdības priekšsēdētājs Aleksandrs Kerenskis. Tieši uz viņu krievu tauta lika lielas cerības. Galu galā Kerenskis bija savas popularitātes virsotnē.

1917. gada 2. martā pēc imperatora Nikolaja II atteikšanās no troņa vara pārgāja Pagaidu valdības rokās. Trīsdesmit piecus gadus vecais jurists Kerenskis tajā saņēma tieslietu ministra amatu. Ar pašiem pirmajiem dekrētiem viņš izsludināja amnestiju politieslodzītajiem. Kerenska popularitāte strauji pieauga. Dažus mēnešus vēlāk dedzīgais cīnītājs par revolūciju ieņēma augstāko amatu valstī - viņš kļuva par Pagaidu valdības priekšsēdētāju. Tieši Kerenskis un nebūt ne boļševiki, kā vēlāk rakstīja padomju vēstures mācību grāmatās, atņēma zemi muižniekiem un atdeva zemniekiem. Kerenskis personīgi apceļo militārās vienības, uzrauga situāciju armijā un sola karavīriem, ka Pirmais pasaules karš drīz beigsies.

Vēsturnieks un rakstnieks Nikolajs Starikovs ir pārliecināts, ka pagājušā gadsimta sākumā tautas masas tika audzinātas ar vārdiem: “Valstī, kurā patiesībā nekad nav bijušas vēlēšanas, pēkšņi pie varas nāca lieliski oratori-demagogi, kuri solīja visu uzreiz: izbeigt karu - un pabeigt to ar uzvaru, izlabot visas Krievijas nepatikšanas un to visu izdarīt kaut kādā brīnumainā veidā. Vai Krievijas pilsoņi uzticējās šādiem cilvēkiem? Diemžēl uzticējās.

Tomēr Kerenskis neattaisnoja cerības. Nonācis pie varas, viņš sāka kļūdīties. Vispirms viņš ieslēdza tipogrāfiju un sāka drukāt naudu, kas nebija nodrošināta ar zeltu, ko tauta nicinoši nodēvēs par "kerenkām". Valstī sākās hiperinflācija. Tad Aleksandrs Fjodorovičs pieļāva otro liktenīgo kļūdu - viņš apspieda Korņilova militāro sacelšanos. Dažus mēnešus vēlāk, 1917. gada oktobrī, bijušais tautas mīļotais apkaunojoši aizbēga no boļševiku ieņemtās Ziemas pils ...

Par Aleksandra Kerenska "vēsturisko dubultnieku" eksperti uzskata Vitāliju Kļičko. Galu galā partijas "Udar" līderim, tāpat kā arī "revolūcijas bruņiniekam" Kerenskim burtiski dažu mēnešu laikā izdevās zaudēt visu savu satriecošo reitingu.

Daudzi cilvēki atceras Vitālija Kļičko pēdējo kauju. Jau ceturtajā raundā ar kreisās sitienu Kļičko pārsita jaunajam vācu bokserim Manuelam Čarram uzaci. Tiesnesis cīņu pārtrauca, un uzvara, kā arī pasaules čempiona tituls boksā, kā vienmēr, palika Vitālijam. Taču četrus mēnešus vēlāk leģendārais cīnītājs, kuram ir 45 uzvaras un tikai divi zaudējumi, pats atteiksies no pasaules čempiona titula, lai dotos lielajā politikā. Šo lēmumu Ukrainas iedzīvotāji uzņēma ar prieku. Galu galā miljonu elks paziņoja, ka tagad viņš aizstāvēs parasto pilsoņu intereses. Kļičko, kurš nebija pieradis zaudēt, solīja uzlabot dzīves kvalitāti, izskaust korupciju un samazināt nodokļus.

Pats Kļičko saka: “Varbūt mana atrašanās politikā ir iespēja mainīties, bet mainīties no iekšpuses. Ienākot tajā un mainot tās pamatprincipus no iekšpuses. Es zinu par Eiropas pasaules standartiem no pirmavotiem, nevis no televīzijas ekrāna. Es par to nelasīju, es tur dzīvoju, es zinu, es jūtu.

Tomēr Maidana vadītājs, kurš solīja parūpēties par visiem ukraiņiem, dzimtajā kasē nodokļus nemaksā. Lielajai boksa zvaigznei ir dzīvošanas atļauja ne tikai Vācijā, bet arī ASV. Prese saņēma Vitālija Kļičko nodokļu deklarāciju ar sociālās apdrošināšanas numuru. Šādus dokumentus iesniedz Amerikas nodokļu maksātāji. Tātad, neskatoties uz to, ka Kļičko alga tikai vienu gadu sastādīja 12 miljonus dolāru, Ukrainā tautas izvēlētais no šīs naudas nodokļos nesamaksāja ne centa. Un viņš izvēlējās nenorādīt savu ienākumu avotu.

Vitālija Kļičko nodokļu deklarācija

Par Aleksandru Kerenski, ar kuru mūsdienu vēsturnieki salīdzina Vitāliju Kļičko ir saglabājusies tikai viena dokumentālā filma. Filmētie materiāli tika uzņemti 1962. gada oktobrī Ņujorkā. Pēc astoņiem gadiem Kerenskis, kuru visi sen aizmirsuši, Ņujorkā nomira no vēža. Krievu baznīca atteicās viņu apglabāt. Savos pēdējos vārdos viņš, šķiet, atvainojas, ka nav attaisnojis uz viņu liktās cerības: “Lielākā daļa cilvēku mūsdienās ir pārāk jauni, lai to atcerētos. Bet tad, Pirmajā pasaules karā, boļševiku kustība burtiski pārņēma Krieviju.

Kerenskis mēģinās atspēkot boļševiku izdomāto apkaunojošāko fabulu par viņu - it kā, slēpjoties no revolucionāru represijām, viņš aizbēga no Ziemas pils, tērpies sievietes kleitā.

Henrihs Boroviks, APN un Literaturnaja Gazeta korespondents ASV no 1966. līdz 1972. gadam, stāsta, ka Kerenskis viņam lūdzis atbalstu: “Pirmais, ko viņš man teica: kungs Borovik, nu, jūs ta esat gudri cilvēki, nu pasakiet, lai viņi beidzot beidz stāstīt, ka es aizbēgu no Ziemas pils sievietes kleitā! Nu es nebēgu no Ziemas pils sievietes kleitā. Es aizbraucu savā automašīnā savā pusmilitārajā uniformā, es neslēpjos.

Vai arī Vitālijs Kļičko kādreiz mēģinās attaisnoties savu vēlētāju acīs, kā to darīja Kerenskis, nav zināms. Tomēr drīz vien vienkārši nebūs neviena, kam atvainoties. Izskatās, ka vakardienas līdzjutēji pret viņu ir zaudējuši visu cieņu. Pilsētas iedzīvotāji Simferopolē partijas "Udar" ofisu vienkārši apmētājuši ar sapuvušiem tomātiem. Daži politologi uzskata, ka Ukrainas iedzīvotāji vairs netic ne tikai Kļičko, bet arī citiem "ugunīgajiem revolucionāriem".

Ukraiņi sākuši "attīrīties". Galu galā, pirmie jaunās valdības soļi neattaisnoja tautas cerības. Jaunos vadītājus neinteresē dzimtenes liktenis. Viņiem nav augstu mērķu un ideālu, viņi nealkst veidot taisnīgu sabiedrību, kā boļševisma ideologi. Visticamāk, visi šie cilvēki šodien nākuši pie varas tikai ar vienu mērķi – kļūt bagātiem un izdarīt to legāli.

9. nodaļa REVOLUCIJAS TEHNOLOĢIJAS

Kā Ukraina izskatās ģeogrāfiskajās kartēs? Tās platība ir vairāk nekā 600 tūkstoši kvadrātkilometru. Teritorijas ziņā Ukraina ir lielākā valsts, kas pilnībā atrodas Eiropā. Gandrīz 50 miljoni cilvēku dzīvo uz zemes, kas bagāta ar dabas resursiem: oglēm, dzelzsrūdu, mangānu, niķeli, urānu. Ukrainas austrumos darbojas lielas mašīnbūves un metalurģijas rūpnīcas, naftas pārstrādes rūpnīcas, ķīmiskās rūpnīcas, keramikas un būvmateriālu ražošanas rūpnīcas. Agroindustriālajam kompleksam ir milzīgs potenciāls - galu galā divas trešdaļas Ukrainas zemju aizņem melnzeme. Šeit ir koncentrēta ceturtā daļa pasaules šīs auglīgākās augsnes rezervju. Tajā pašā laikā, pēc politologa Igora Hohlova domām, dzīves līmenis tik lielā un resursiem bagātā valstī ir ļoti zems: «Ukrainā iekšzemes kopprodukts uz vienu iedzīvotāju ir četras reizes zemāks nekā Krievijā. Un Ukraina atrodas Centrālāfrikas valstu saraksta vidū. Ekonomiskā situācija valstī ir kā pēc pilnīgas katastrofas.

Ukraina vēlas iestāties ES

Jau kopš Maidana konfrontāciju sākuma Eiropas integrācijas atbalstītāji pārējai Ukrainai mēģina iestāstīt, ka, tiklīdz valsts pievienosies Eiropas Savienībai, ukraiņi uzreiz sāks dzīvot vismaz tikpat labi kā vācieši. Faktiski eksperti saka, ja pēkšņi šāds pasākums notiktu rīt, maksimālais, ko Ukrainas pilsoņi saņems, būs iespēja pārvietoties pa Eiropu bez vīzām. Taču valsts noplicināšana un izlaupīšana tikai pastiprināsies.

Sistēmas analīzes centra direktors Rostislavs Iščenko atklāti saka: “Tie nav izdomājumi, par to liecina, pirmkārt, Eiropas ekonomistu aprēķini, kuri uzskatīja, ka pirmajos gados – un, kad šie gadi beigsies, viņi nenoteica – Ukrainas ekonomika sāks zaudēt piecus miljardus eiro gadā.

Daudzi ukraiņi netic krasai dzīves pasliktināšanai, gadījumā, ja viņu valsts kļūs par Eiropas Savienības daļu, savukārt Eiropas eksperti vairs neslēpj, ka Ukrainai sagatavotā nākotne tās iedzīvotājus diez vai iepriecinās. Patiešām, izņemot Vācijas un vairāku citu bagāto valstu iedzīvotājus, lielākā daļa ES pilsoņu dzīvo, kā saka, no algas līdz algai...

Lūk, beļģu deputāta Lorāna Luisa runa: “Šī nabadzība mūsdienās valda un skar daudzus Beļģijas pilsoņus. Tā plaukst mūsu deguna galā, pašā Eiropas Savienības sirdī. Jāpiebilst, ka šobrīd Beļģijā katrs ceturtais bērns dzīvo ģimenē zem nabadzības sliekšņa. Katrs ceturtais bērns! Tas ir šausmīgi! Vienkārši šausmīgi! Tie ir tūkstošiem beļģu bērnu... Mūsdienās daudzi vairs nevar samaksāt hipotēkas, samaksāt rēķinus, izstiept algas, lai to pietiktu līdz mēneša beigām, nodrošināt bērniem pārtiku un izglītību. Tā ir katastrofa."

2007. gadā Rumānija, tāpat kā Ukraina, sapņoja par iestāšanos Eiropas Savienībā. Tāpat kā ukraiņi, arī rumāņi savulaik bija pārliecināti, ka kārotā dalība ES viņiem pavērs ceļu uz labi paēdušu un mierīgu dzīvi. Taču kopš Rumānijas pievienošanās ES pagājuši jau septiņi gadi, un iedzīvotāji nav kļuvuši bagāti. Turklāt rumāņu dzīves līmenis krities vairākas reizes. Piemēram, bijusī kalnrūpniecības pilsēta Aninoasa gadu pēc iestāšanās ES pasludināja sevi par bankrotējušu, tās raktuves tika slēgtas. Pilsētā vairs nebija darba, un iedzīvotāji to atstāja.

Rumānijā ir simtiem šādu nabadzīgu pilsētu un ciematu. Lai kaut kā sevi pabarotu, rumāņi ir spiesti doties peļņā uz citām Eiropas valstīm, piekrīt vismazāk atalgotajam un netīrākajam darbam. Daudzi rumāņu vīrieši strādā par krāvējiem Vācijā. Darbs ir smags, bet rumāņi ar to ir apmierināti. Patiešām, savā dzimtenē tūkstošiem viņu līdzpilsoņu mirst no nabadzības vai ubago šī vārda tiešākajā nozīmē! Tie, kas nav atraduši darbu, ceļo pa Eiropas valstīm un ubago vai kļūst par ielu muzikantiem.

Daudzi turīgi eiropieši, kuriem ir apnicis savās ielās redzēt ubagojošos rumāņus, tagad ir gatavi darīt visu, lai no viņiem atbrīvotos. Piemēram, Britānija pat nosūtīja Skotlendjarda darbiniekus uz Rumāniju, lai paskaidrotu vietējiem: uz Britāniju braukt nevajag, tur jūs neviens negaida. Un, ja kāds ies ubagot, par viņu parūpēsies angļu likumsargi. Pēc septiņiem dzīves gadiem Eiropas Savienībā Rumānija saprata, ka lielais Eiropas sapnis izrādījās lielais Eiropas maldinājums.

Lūk, kāda vienkārša Beļģijas pilsoņa viedoklis: “No savu valstu dalības Eiropas Savienībā pilsoņi faktiski nesaņem nekādu labumu, nekādu particību. Manuprāt, šodien visā Eiropā mēs varam redzēt, kā pakāpeniski veidojas un vairojas nabadzības perēkļi. Ar katru gadu kļūst arvien vairāk bezpajumtnieku. Tie taču cilvēki, daudzi no viņiem ir ļoti jauni, daudzi no viņiem ir imigranti, cilvēki, kurus mūsu valstis ir pametušas likteņa varā. Tā ir īsta traģēdija. Un tas diemžēl šodien notiek visās Eiropas valstīs.

Bulgārija ir otra nabadzīgākā valsts Eiropas Savienībā aiz Rumānijas. 2007. gadā vispārējās eiforijas gaisotnē Bulgārija pievienojās Eiropas Savienībai. Pēc septiņiem gadiem ekonomikā ir smaga krīze, valsts ir izlaupīta. Vairāk nekā 20% iedzīvotāju dzīvo zem nabadzības sliekšņa.

2013. gada ziemā valsti pārņēma mītiņu vilnis, jo Bulgārijā elektrības rēķini bija divreiz lielāki par pensiju. Pret elektrības sadārdzinājumu ielās izgāja desmitiem tūkstošu cilvēku. Par to, cik izmisīga viņu situācija, var spriest pēc tā, ka, protestējot pret nabadzību, valstī ir bijuši vairāki pašsadedzināšanās gadījumi.

Viens no šiem cilvēkiem bija 36 gadus vecais fotogrāfs un sabiedriskais darbinieks Plamens Goranovs. 2013. gada 20. februārī viņš stāvēja pie Varnas rātsnama un turēja karogu, pieprasot tūlītēju pilsētas mēra Kirila Jordanova un visas pilsētas domes atkāpšanos. Kad Goranovs saprata, ka pilsētas varas iestādes nepievērš uzmanību protestētāju prasībām, viņš aplējās ar degmaisījumu un nočirkstināja šķiltavas.

Sevi sadedzināja arī 53 gadus vecais Venceslavs Vasiļjevs, piecu bērnu tēvs. Viņš zaudēja darbu un neizturēja to, ka tiesu izpildītāji ieradās aprakstīt īpašumu komunālo maksājumu parāda dēļ. Bet kā tas varēja notikt? Galu galā pirms iestāšanās ES Bulgārija bija elektroenerģijas eksportētāja uz Turciju, Grieķiju, Maķedoniju, Albāniju un pat Itāliju. To nodrošināja PSRS uzceltā Kozlodujas atomelektrostacija. Turklāt no drošības viedokļa stacija strādāja nevainojami. Bet tā taču bija padomju. Un, iestājoties ES, Bulgārijai izvirzīja stingru nosacījumu: slēgt četrus blokus no sešiem un pēc tam pilnībā apturēt Kozlodujas staciju kā neatbilstošu Eiropas standartiem.

Un vēl Bulgārijā, kas pirms iestāšanās ES veiksmīgi nodarbojās ar lauksaimniecību, tagad 80% dārzeņu un augļu tiek importēti. Bulgārija, ko sauca par tomātu republiku, pārtraukusi tomātu audzēšanu! Bulgārijā - iedomājieties - vairs neaudzē pat slaveno papriku! Tagad ti ir jāiegādājas Holandē. Pēc analītiķu domām, septiņu gadu laikā ES Bulgārijā ir zaudēti 60% darba vietu, iedzīvotāju skaits ir samazinājies no deviņiem līdz septiņiem miljoniem, un valsts ziemeļi kopumā ir kļuvuši līdzīgi Černobiļas zonai, jo gandrīz visi vietējie iedzīvotāji no turienes ir aizbraukuši. Eksperti uzskata, ka gan Rumānija, gan Bulgārija faktiski ir kļuvušas par izmirstošu koloniju ES kontrolē.

Lorāns Luiss liecina, ka eiropieši ne jau tā bija iedomājušies ES attīstību: “Pašreizējā Eiropas Savienība ir amerikāņu ultraliberāls projekts, kurā pilsoņi ir kļuvuši tikai par šķērsli. Savu pilsoņu labā ES vairs nekas netiek darīts. Viss griežas tikai ap naudu, brīvo ekonomisko tirgu. Tas ir vienīgais, kam tagad ir nozīme. Tagad mēs esam naudu nesošā Eiropa. Lūk kā viss mainījies. Bet viss sākās ar Eiropu priekš tās pilsoņiem, eiropiešiem.

Ironiski, ka bulgāri dodas uz mītiņiem, lai izbēgtu no Eiropas Savienības sīkstā grābiena, un Sofijas centrā viņi notur savus maidanus - tikai antieiropeiskus. Droši vien to zina tikai nedaudzi ukraiņi, jo viņi tik ļoti vēlas ietikt Eiropas Savienībā.

Nākamais solis

Ilgu laiku līdz atklātām savstarpējām apsūdzībām starp Rietumiem un Austrumiem nenonāca. Nopietnas cīņas izcēlās vispirms internetā - tās turpinās līdz pat šai dienai. Austrumukraiņi apsūdz “rietumniekus”, ka viņi ir pārāk pakļāvušies Polijas, Vācijas un Austrijas ietekmei. Viņi uzskata Rietumus par atpalikušu lauksaimniecības reģionu, kas ievelk Ukrainu ES, kur tā izrādīsies ļoti vāji attīstīta province, un viņi arī vaino rietumu reģionus dzīvošanā no industriālo austrumu subsīdijām. Taču Rietumukrainas interneta lietotāji apsūdz Austrumukrainu pārāk lielā lojalitātē Maskavai.

Ja Rietumi pacels ieročus pret Austrumiem, no abām pusēm sapulcēsies vairāki simti tūkstošu cilvēku. Un tad, pēc analītiķu domām, Ukraina var sadalīties pat nevis divās, bet četrās daļās: Rietumu, Austrumu, Centrālajā un Krimā.

Starp citu, Ukrainas sabrukumu prognozēja amerikāņu sociologs un politologs Semjuels Filips Hantingtons. Jau 1996. gadā savā grāmatā "Civilizāciju sadursme" viņš aprakstīja "lielā vēsturiskā dalījuma" līniju, kas atdala Rietumu kristīgās tautas no pareizticīgo un musulmaņu tautām: "Šī civilizācijas šķelšanās robeža ir gājusi cauri Ukrainas teritorijai jau vairākus gadsimtus.

Valstij, kurā daļa iedzīvotāju staigā zem nacionāliem karogiem, daļa – zem Eiropas Savienības karogiem, bet daudzi – zem nacionālistu un gandrīz nacistu karogiem, pēc ekspertu domām, par to būtu jādomā tieši tagad. Vai vēlas kļūt par to pašu civilizāciju šķelšanās valsti?

Šodien jau ir skaidrs, ka parastu ar savu ekonomisko situāciju neapmierināto protestētāju aizsegā Ukrainas politiskajā priekšgalā iekļuvuši radikālie kaujinieki. Un viņi cīnās, starp citu, nemaz ne par to, lai uzlabotu savu līdzpilsoņu dzīvi. Galu galā viņi labi apzinās, ka tuvāko gadu laikā nekādā Eiropas Savienībā Ukraina uzņemta netiks. Pēc analītiķu domām, maskās tērptiem cilvēkiem ar rungām, kas apmētāja miličus ar Molotova kokteiļiem, bija konkrēts mērķis: sākt pilsoņu karu. ES valstu budžetā līdz 2020. gadam vispār nav paredzēta nevienas lielas valsts uzņemšana. Tāpēc viss, kas šeit notiek, patiesībā ir liels ģeopolitisks projekts, kura būtība ir izveidot tramplīnu cīņai pret Krieviju.

Tas ir "oranžās revolūcijas" otrais posms, ko savulaik izgudroja amerikāņu polittehnologi. Miermīlīgas demonstrācijas pret zemo dzīves līmeni pāraug nopietnās sadursmēs. Turklāt nekaitīgie opozicionāri kādā brīdī izrādās līdz zobiem bruņoti un veic kaujas operācijas kā labi apmācīti karavīri.

Ukrainas sabiedriskā apziņa jau ilgu laiku ir gatava pieņemt terorisma idejas. Tā savulaik vietne “Ukrainas teroristiskā doma” bija ļoti populāra, tagad, par laimi, tā vairs nedarbojas. Tajā skaidri norādīts, ka "terorisms ir domāšanas veids".

"Oranžo revolūciju" pasūtītāji iemācījušies prasmīgi izmantot vietējos emuāru autorus, kuri sākumā patiesi tic revolūcijas lietai. Tas notika ar Linu ben Menni, 27 gadus veco valodniecības skolotāju no Tunisijas. Viņa kritizēja valdības politiku savā lapā, runāja par korupciju, nabadzību un bezdarbu. Masu protestu un demonstrāciju laikā Lina ben Mennija sagatavoja ziņojumus un publicēja tos savā emuārā franču, arābu un angļu valodā. Tiek uzskatīts, ka viņas darbība lielā mērā veicināja revolūcijas sākumu Tunisijā. Līna raksta šādi: “Es sapņoju par pārmaiņām un spēlēju ļoti nenozīmīgu lomu, mēģinot nodot cilvēkiem patiesību, pastāstīt par to, kas patiesībā notiek Tunisijā. Kopumā viss izdevās pats no sevis. Es kritizēju režīmu un situāciju Tunisijā.

Bet pagājuši trīs gadi. Tunisijā pie varas nāca radikālie islāmisti. Bet vienkāršo cilvēku dzīves uzlabošana valstī tā arī nenotika. Tagad Līna saprot: viņa tika izmantota, lai sliktas varas vietā uzspiestu vēl sliktāku! No vēlāka ieraksta: “Es ļoti labi zinu, ka ASV atbalstīja islāmistu partiju Tunisijā un musulmaņu brālību Ēģiptē un turpina to atbalstīt tagad, un domāju, ka agri vai vēlu viņi to nožēlos. Jo tie cilvēki, kas tagad ir pie varas, kā jau teicu, šajās valstīs neko nemēģina mainīt. Un es uzskatu, ka tas, ko dara Eiropa, tas, ko dara ASV, iejaucoties arābu valstu, tā saukto “arābu pavasara” valstu, iekšējās lietās, tām ir jābeidz to darīt.

Tagad atjaunot kārtību Ukrainā ir apņēmušās ASV. Tāpat kā iepriekš Tuvajos Austrumos viņi paziņo par neiejaukšanos valsts iekšējās lietās, bet divus mēnešus vēlāk Eiromaidanu apmeklēja ASV senatori Mērfijs un Makkeins.

ASV viceprezidents Džo Baidens vairākas reizes zvanījis Ukrainas prezidentam Viktoram Janukovičam un pieprasījis viņam neieviest valstī ārkārtas stāvokli. Turklāt amerikāņu politiķis aicināja Ukrainas prezidentu no Kijevas ielām nekavējoties atsaukt īpašos spēkus un "reaģēt uz Ukrainas tautas neapmierinātību". Par to ziņo Baltā nama preses dienests. Tikmēr pašos štatos tie, kas no tribīnes aicina izdarīt spiedienu uz valdību, saņem 10 gadu cietumsodu. Šādās darbībās pieķertie ārzemnieki nekavējoties tiktu aizturēti. Bet Ukrainā Viktorija Nulanda demonstrantus no rokas baro ar maizītēm.

Faktiski Ukrainas nacionālās intereses Kijevā aizstāvēja pusotrs tūkstotis "Berkut" kaujinieku. Turklāt viņi visu laiku tika nodoti, pret viņiem tika ierosinātas krimināllietas. Tikai tajā pašā ASV par uzbrukumu likumsargiem un vēl jo vairāk par bruņotu uzbrukumu policistiem tiek piespriesti 30 gadi cietumā.

Tātad, kam ir izdevīgi haoss Ukrainā? Eksperti uzskata, ka Eiromaidanam ir vairāki pasūtītāji uzreiz: ASV, iespējams, Turcija, kas ar interesi skatījās uz Krimu, un Vācija.

Ukraina un ASV

Iepazīstieties ar Džefriju Paijetu. ASV vēstnieks Ukrainā, kurš burtiski kļuvis par Ukrainas varoni 2014. gada janvārī. Iekšlietu ministrs Vitālijs Zaharčenko viņam personīgi pateicās par to, ko nevarēja izdarīt ne Ukrainas miliči, ne Eiropas diplomāti. Tieši viņam brīnumainā kārtā izdevās atbrīvot sagrābto Ukrainas Tieslietu ministrijas ēku.

Tieslietu ministrijas ēku sagrāba sabiedriskās kustības "Kopīgā lieta" aktīvisti. Šīs kustības koordinators ir Aleksandrs Daniļuks. Tiklīdz iejaucās ASV vēstnieks, šis streiks tika pārtraukts kā uz burvju mājienu. Bet kā tas ir iespējams? Kāpēc Amerikas vēstniekam ir lielāka ietekme uz revolucionāriem nekā visam Ukrainas Iekšlietu ministrijas personālam? Politologi ir pārliecināti: tāpēc, ka organizēt Eiromaidanu palīdzēja ASV.

Ukrainas sabiedriskās kustības "Kopīgā lieta" vadītājs Daņiļuks ir labi pazīstams ar vēl vienu Amerikas vēstniecības darbinieku - Timotiju Pergaļski, politiskā departamenta otro sekretāru. Pēc Valsts domes deputāta Jevgeņija Fjodorova teiktā, tieši no kunga Pergaļska "Kopīgās lietas" vadītājs saņēma samaksu par Tieslietu un Agropolitikas ministriju ēku ieņemšanu: “Aleksandrs Daņiļuks kā prēmiju saņēma aptuveni 200 tūkstošus dolāru par dažu ēku sagrābšanu Kijevas centrā. Kopumā "oranžās revolūcijas" finansējums Ukrainā, par kuru ASV oficiāli paziņoja, ir aptuveni pieci miljardi dolāru. Un es nerunāju par slepeno finansējumu, kas ir desmit reizes lielāks.

Izrādās, ka pēc viena ASV vēstniecības darbinieka lūguma ugunīgais Ukrainas patriots Daņiļuks sagrāba ēkas un pēc tam pēc cita ASV vēstniecības darbinieka pirmā lūguma šīs pašas ēkas atbrīvoja.

Bet arī tas vēl nav viss. Aleksandra Daniluka personība ir visai interesanta. Tikai daži cilvēki zina, ka viņš patiesībā ir Lielbritānijas pilsonis. Un, kad notika Eiromaidans, viņš brauca cauri Ukrainai – tātad ceļoja. Tā paziņoja viņa sieva pasu kontrolē Borispoļas lidostā, kad steigā pameta Ukrainu. Svetlana Sidorina robežsargiem atzina, ka viņa, viņas vīrs un bērns ir Lielbritānijas pilsoņi. Robežas šķērsošanas gaitā atklājās vēl viena interesanta detaļa. Svetlanai nez kāpēc izrādījās uzreiz trīs pases. Neskatoties uz šo gandrīz kriminālo gadījumu, kundze Sidorina tomēr uz Angliju aizlidoja. Pēc dažām dienām valsti pameta arī viņas ceļojošais vīrs. Tiesa, tiklīdz Krima kļuva par daļu no Krievijas, parādījās informācija, ka Ukrainai atkal nepieciešami šī Lielbritānijas pilsoņa pakalpojumi. Precīzāk, ASV. Varbūt šoreiz ASV viņam uzdos vadīt partizānu karu.

Jebkurā gadījumā par Ukrainas partizānu kustības štāba izveidi Aleksandrs Daņiļuks jau ir paziņojis savas organizācijas “Kopējā lieta” mājaslapā: “Kara apstākļos ar Krievijas Federāciju regulārā armija nav pietiekami efektīva. . Šodien to atzīst Ukrainas Bruņoto spēku pavēlniecība. Šajā sakarā un lai sagatavotu adekvātu atbildi agresoriem, organizācija nolēmusi koncentrēties uz darbību koordinēšanu un speciālo vienību apmācību, kas veiks kaujas operācijas ienaidnieka okupētajā teritorijā.

Daņiļuka stāsts nekādā ziņā nav unikāls. Pēc ekspertu domām, daudziem pašreizējiem Maidana vadītājiem ir ne tikai ciešas saites ar Rietumvalstīm, bet tie ir šo valstu dienestā. Turklāt daži analītiķi neizslēdz, ka Ukrainas ietekmes aģenti darbojas gan pret ukraiņu, gan krievu tautu, cenšoties ievilkt abas militārā konfliktā.

Ja jaunās Ukrainas valdības vadītājs Arsēnijs Jaceņuks var izrādīties scientologs, tad Ukrainas prezidenta pienākumu izpildītājs Aleksandrs Turčinovs ir baptists. Tā ir ļoti bagāta un daudzskaitlīga reliģiska grupa, kas ir ļoti populāra Amerikas Savienotajās Valstīs. Turklāt Turčinovs nav parasts baptists, bet gan pastors. Viņš kopā ar savu ganāmpulku dzied garīgās himnas un lasa sprediķus. Īpaši kuriozs ir tas, ka viņš ganāmpulku uzrunā krieviski. Varbūt tieši šī mūžīgā brālība saista Turčinovu ar ASV.

Kopumā gandrīz visām revolucionārajām personībām Ukrainā ir ciešas saites ar Amerikas Savienotajām Valstīm. Aizsardzības ministrs Igors Teņuhs mums ir pazīstams ar savu kampaņu pret Melnās jūras flotes izvietošanu Krimā. Deviņdesmito gadu vidū Teņuhs studēja ASV Aizsardzības departamentā.

Boriss Tarasjuks ir atbildīgs par Eiropas integrācijas jautājumiem valdībā. No 80. gadu sākuma līdz 90. gadiem pēc ASV un ES norādījumiem viņš palīdzēja Ukrainu atbruņot. Nesen viņš nodibināja arī Eiroatlantiskās sadarbības institūtu.

Ekonomikas ministrs Pāvels Šeremeta, saskaņā ar viņa biogrāfiju, vispār pusi dzīves pavadījis Amerikā, pilnveidojot savas zināšanas ekonomikā: Emorija universitātē Atlantā, Hārvardas Biznesa skolā, Līderu attīstības centrā.

Ukrainas ārlietu ministrs Andrijs Deščica deviņdesmito gadu vidū studējis Kanādā. Pēc tam Ukrainā viņš koordinējis Polijas, Ukrainas un Amerikas sadarbības iniciatīvas programmu.

Politologa Dmitrija Babiča komentārs: “Saiknes, teiksim, Ukrainas politikas oranžajam spektram gan ar Eiropas Savienību, gan ASV ir labi zināmas, un to neslēpa arī šo pašu oranžo kustību vadītāji. Jaceņuks daudzus gadus pavadīja ASV un tur studēja. Juščenko - iepriekšējais Ukrainas prezidents - kopumā ne tikai stažējās ASV, bet arī apprecējās ar Jekaterinu Čumačenko, radikālāko, nacionālistiskāko ukraiņu emigrācijas aprindu pārstāvi ASV.

Daudzi cilvēki, kas tagad vada Ukrainas Iekšlietu ministriju un Ukrainas Drošības dienestu, savu galveno karjeru veica Juščenko vadībā. Tieši viņš tos izvirzīja Ukrainas politikas virsotnēs. Izrādās kaut kāda dīvaina situācija: viņi tik daudz runā par Ukrainas suverenitāti, bet nez kāpēc vēlas to aizsargāt tikai no Krievijas - ne no Eiropas Savienības, ne no ASV, ne no Kanādas, Ukrainas suverenitāti, viņuprāt, nevajag aizsargāt.

Pašreizējais SBU vadītājs Valentīns Naļivaičenko tika redzēts sadarbībā ar iepriekšējo ASV vēstnieku Ukrainā. 2008. gadā kāds amerikānis svinīgi pasniedza uzplečus SBU akadēmijas absolventiem – tas ir, topošajiem pretizlūkošanas virsniekiem! Cilvēki, kuri, pildot dienesta pienākumus, strādās pret ārvalstu izlūkdienestiem. Tagad bijušais ASV vēstnieks viņus pazīst pēc izskata. Turklāt, kā intervijā Krievijas televīzijas kanāliem norādīja bijušais SBU vadītājs Aleksandrs Jakimenko, Valentins Naļivaičenko rādījis vēstniekam pretizlūkošanas virsnieku sejas un kopumā izsniedzis CIP pat Ukrainas specdienestu personīgās lietas.

Par to pret Valentīnu Naļivaičenko savulaik tika ierosināta krimināllieta. Ukrainas tiesībsargājošās iestādes saņēma informāciju, ka Naļivaičenko ne tikai nodevis ASV pilnvarotajām aģentūrām dosjē par Ukrainas pretizlūkošanas aģentiem, bet arī burtiski apsildījis CIP virsniekus Ukrainas Drošības dienesta Centrālās pārvaldes ēkā. Tieši Kijevā, Vladimirskas ielā 33, saskaņā ar operatīvajiem datiem dažiem CIP pārstāvjiem tika ierādītas darba telpas. Viena no šīm personām identitāte ir noteikta precīzi. Tas ir Čārlzs Levijs. CIP virsnieks strādāja 112. kabinetā un dzīvoja dienesta konspiratīvajā mājā uz Patoržinska ielas.

Nav pārsteidzoši, ka notikumi Ukrainā ir tik līdzīgi citām krāsainajām revolūcijām pasaulē – galu galā, iespējams, ka tos sagatavojuši Centrālās izlūkošanas pārvaldes oranžo tehnoloģiju speciālisti.

Kas izgudroja krāsainās revolūcijas

Ir zināms cilvēka vārds, pateicoties kuram visas šīs revolūcijas dažādās valstīs ir tik līdzīgas. Tas ir Džins Šarps - ideologs un "oranžo" tehnoloģiju radītājs.

Pirms daudziem gadiem, pēc Vjetnamas kara, ASV valdība uzdeva šim politologam un filozofam: izdomāt metodes ātrai un efektīvai valdību gāšanai ar pašu valstu iedzīvotāju rokām. Šarps strādāja pie idejas izstrādes vairāk nekā 20 gadus un nāca klajā ar aptuveni 200 veidiem. Tie visi ir izklāstīti viņa grāmatā “No diktatūras līdz demokrātijai. Atbrīvošanas stratēģija un taktika."

Lūk, ko pastāstīja pats Džins Šarps: “Es saņēmu pavēli uzrakstīt grāmatu un pastāstīt, kā atcelt diktatūru, neizmantojot spēku. Esmu aprakstījis 198 metodes, kā veikt ekonomisko boikotu un miermīlīgu protestu. Tas viss ir jāizmanto vardarbības un kara vietā. Piemēram, viena no metodēm ir atomizācija, kad katrs cilvēks kļūst par indivīdu savā sabiedrībā, kas apvienojas pret totalitārismu, kļūst par vienu ģimeni, saprot savus dalībniekus bez vārdiem.

Tiesa, filozofs Šarps uzskata, ka CIP viņu piekrāpa. "Oranžais" ideologs nāca klajā ar universālu ideju par mierīgiem protestiem, bet ASV izlūkdienesti to papildinājuši. Daudzus gadus brīvības un demokrātijas aizsegā visā pasaulē tiek veikti bruņoti apvērsumi. Varu sagrābj ekstrēmistiska minoritāte, kas valsti noved pie haosa un pilsoņu kara sliekšņa. Vai tas nav tas, ko mēs redzējām Ukrainā 2014. gada februārī? Eksperti ir pārliecināti, ka amerikāņi ir strādājuši daudzus gadus tieši pie šada scenārija.

Polittehnologs Konstantīns Kostins ir pārliecināts: “Visas šīs revolūcijas, protams, notika kā zem koppapīra. Vienmēr esam redzējuši pirmo posmu – protestu, tad paralēlu pārvaldes orgānu izveidošanu, tad,, IeM daļu tā saukto "miermīlīgo atbruņošanos". Mēs visi to esam redzējuši. Pēc tam valdības ēku sagrābšana. Mierīgi, bet ar deputātiem. Varam atcerēties, kā Saakašvili ielauzās valdības ēkā tieši Ševardnadzes runas laikā. Un nevis gruzīnu, bet labā angļu valodā viņš uzrunāja: "Tu esi mums visiem apnicis, tirān!"

Starptautiskā attīstība

Šajā gadījumā Eiromaidana sagatavošana tika veikta tieši no Kijevas. Visu vadīja viena no CIP departamentu - Slepeno operāciju štāba - darbinieki. (CoverActionStaff, CAS). Tās misija ir gāzt ārvalstu valdības, izmantojot propagandu, politiskās un ekonomiskās manipulācijas, kā arī militāras vai pusmilitāras operācijas.

CAS aģenti parasti darbojas diplomātiskā korpusa locekļu aizsegā ASV vēstniecībās bijušajās padomju republikās. Šie "CIP diplomāti" koordinē cilvēkus partijās, arodbiedrībās, studentu organizācijās, plašsaziņas līdzekļos, militārajās un valdības aprindās un valsts ekonomikas sektorā. Citi CAS darbinieki maskējas par amerikāņu firmu, iestāžu un organizāciju darbiniekiem.

Vairākus gadus amerikāņu nauda gāja arī Ukrainas mediju finansēšanai. 2011.-2012.gadā Žitomiras, Zaporožjes, Luganskas, Odesas un Ternopiļas apgabalos notika apmācības Ukrainas žurnālistiem un aktīvistiem par to, kā strādāt populārajos sociālajos tīklos - Facebook, Twitter un LiveJournal. Lielākā daļa naudas Ukrainas revolūcijai nāk un aiziet no amerikāņu organizācijas USAID - ASV Starptautiskās attīstības aģentūras.

Rusofobijas apkarošanas fonda līdzdibinātājs Oļegs Mihaļins veica veselu žurnālistisku izmeklēšanu. Viņš pastāstīja, ko izdevies noskaidrot: «Ir maldīgi uzskatīt, ka USAID ir sabiedriska organizācija. Tā saņem naudu no ASV Valsts departamenta budžeta. Kā liecina pašas organizācijas dokumenti, Ukrainai pārskaitīti 3,4 miljardi dolāru. Tā kā USAID lielāko daļu naudas saņem no Valsts departamenta, ir viegli uzminēt, ka tie visi ir vienas ķēdes posmi. Kāpēc Valsts departaments nevar tieši finansēt Ukrainas opozīciju? Kāpēc USAID ir vajadzīgs kā starpnieks? Fakts ir tāds, ka Valsts departaments ir pilnībā valstiska struktūra, kas ir atbildīga Kongresam. Bet amerikāņu nodokļu maksātājiem ļoti nepatīk, ja amerikāņu nauda nonāk velns to zina, kur.

Pēc žurnālista Mihaļina teiktā, partijas "Udar" un tās līdera Vitālija Kļičko finansēšana ASV Starptautiskās attīstības aģentūrai USAID izmaksāja miljoniem dolāru. Nauda atkal tika pārskaitīta ar starpniecības struktūru palīdzību.

Oļegs Mihaļins: “Ir zināmi vismaz divi uzņēmumi, kas tērē USAID naudu - tas ir PBN fonds, kuru pārvalda Mirons Vasiļks, kurš kopš 1997. gada ir saistīts ar USAID. Otra struktūra ir Grīnberga konsultāciju grupa, kuru vada ievērojamais demokrāts Stens Grīnbergs. Šī struktūra ir sadarbojusies ar Bilu Klintonu un Alu Goru. Zināms, ka partijai "Udar" ir attiecības gan ar Grīnbergu grupu, kas pārstāv intereses Vašingtonā, gan ar PBN, kas koordinē darbības jau Kijevā.

Protams, daudzi cilvēki Ukrainā, visticamāk, nenoticēs žurnālista Mihaļina izmeklēšanai, tikai tāpēc, ka viņš ir no Krievijas... Taču Mihaļina informāciju apstiprina paši amerikāņi. Un nevis politologi vai eksperti, bet gan izlūkdienesta darbinieki. Nesen internetā parādījās sensacionāla intervija ar bijušo CIP virsnieku Skotu Rikardu, kurš stāstīja, kā tieši ASV tiek gatavots ukraiņu Eiromaidans: “Aiz šiem protestiem Kijevā stāv tikai neliela cilvēku grupa Ukrainā. Šie protesti bija ārkārtīgi vardarbīgi. Molotova kokteiļi šeit tika izmantoti lielos daudzumos. Protestētāji bija aktīvi un saņēma atbalstu no ārpuses, proti, no Rietumiem. Rietumi, pareizāk sakot, tikai ASV valdība ir ieguldījusi vairāk nekā piecus miljardus dolāru.

Bipolārā pasaule

Bet kāpēc ASV grib sēt haosu un naidu pašā Ukrainā un pat savest naidā ar Krieviju? Analītiķi uzskata, ka iemesls tam ir ASV mēģinājumi ap Krieviju izveidot tā saukto "sanitāro kordonu" - tas ir, apņemt mūsu valsti ar nedraudzīgiem un pat agresīviem kaimiņiem.

Politiskais stratēģis Konstantīns Kostins apspriež šos ģeopolitiskos plānus: “Amerikā jau daudzus gadus pastāv šāda pasaules kundzības teorija. Tas ir, sākotnēji tika uzskatīts, ka ir divi poli: ASV - brīvās pasaules līderis, un Padomju Savienība attiecīgi - komunistiskās pasaules līderis, pret kuru ir jācīnās, "ļaunuma impērija", kā teica viens no ASV prezidentiem. Attiecīgi mums ir jāīsteno ierobežošanas politika. Un tad tika doti rīkojumi, kādai jābūt šai ierobežošanas politikai, kādi propagandas resursi jātērē ierobežošanas politikai, kā to nodrošināt, kādiem jābūt diplomātiskiem, militāriem, militāri politiskiem soļiem - tas viss tika aprakstīts.

Tagad to atceras retais, bet jēdziens "cordon sanitaire" parādījās pagājušā gadsimta 20. gados. Tā ir daļa no Versaļas-Vašingtonas starptautisko attiecību sistēmas, kurā Krievija tika īpaši izolēta no Eiropas. Koncepcija lieliski darbojās PSRS laikos – Padomju Savienību daudzus gadus ielenca valstis, kas ienīda boļševismu. Tagad viņi vēlas mūs apņemt ar valstīm, kas ienīst Krieviju.

Rusofobijas apkarošanas fonda prezidents Georgijs Rožko sniedz izsmeļošu šīs sistēmas aprakstu: “Rusofobija tiek kultivēta ar nolūku. Pie varas nāk rusofobi - nacionālistiski, dažkārt pat fašistiski noskaņoti cilvēki, viņu mērķi mums ir skaidri. Tas, ko mēs redzam Ukrainā, ir loģisks secinājums. Tā sauktais sanitārais kordons ir Gruzija, Baltijas valstis, Polija un dažas citas, kas robežojas ar Krieviju. Ja paskatāmies uz šo valstu valdībām, tās ir izteikti rusofobas. Viņu diskurss ir balstīts uz naidu pret Krieviju. Ja paskatāmies uz tā sauktā "cordon sanitaire" valstīm, var pamanīt vairākus līdzīgus momentus - tie ir SS veterānu gājieni, tā ir visa veida Krievijas iedzīvotāju aizskaršana, nepilsoņu pases, amatu saņemšana uz nacionāla pamata.

Jau ilgu laiku šīs jaunās Amerikas kordona sanitārās sistēmas sastāvdaļa ir Balitjas valstis. Pretkrieviskās akcijas šeit ir daļa no oficiālās politikas. Daži analītiķi uzskata, ka Baltijas valstu iedzīvotāju acīs tie veido priekšstatu par krieviem kā ienaidniekiem un okupantiem. Tas viss tiek darīts tā paša iemesla dēļ kā 20. gadsimta sākumā. Ukrainai, pēc Rietumu polittehnologu idejām, bija jākļūst par vēl vienu valsti naidīgo valstu joslā ap Krieviju. Taču Krievijas un Krimas atkalapvienošanās liecina, ka mūsdienās šādu joslu izveidot kļūst arvien grūtāk. Galu galā 2014. gada modeļa Krievija nav tā bezspēcīgā valsts, kurai var diktēt noteikumus aiz okeāna.

Vēl vienai pret Krieviju vērstā sanitārā kordona valstij bija jābūt Sīrijai. Taču, kad, pateicoties Krievijas diplomātijas centieniem, Sīriju un Bašara al Asada armiju sabombardēt neizdevās, ASV skatiens pievērsās Ukrainai. Pēc iespējas īsākā laikā tika virzīts Maidana projekts numur divi.

Krievijas Federācijas Valsts domes deputāts Jevgeņijs Fjodorovs: “Krievija ar Putinu, pareizāk sakot Putins kopā ar Krieviju, ir kļuvusi par tarānu, kas uzlauž visu Amerikas impēriju. Un pārējie (kāds tā, kāds tā, kāds apzināti, kāds neapzināti) sāk ieraut sevi šajā situācijā. Un daudzi amerikāņu sabiedrotie neieņem Amerikas Savienoto Valstu pozīciju. Tāpēc sankcijas, ko šodien ierosina amerikāņi, izskatās tikai blefs.

Analītiķi liek domāt, ka sporta uzvaras Sočos, Krimas atgriešana un, visbeidzot, jaunas nacionālās idejas rašanās paliks Krievijas vēsturē ilgu laiku un saistīsies galvenokārt ar Vladimira Putina vārdu.

Politologi ir pārliecināti, ka Ukrainas pašreizējās vadības proamerikāniskais sastāvs neko neatrisina. Viņi rīkojas precīzi pēc pasūtījumiem no aiz okeāna, izpildot savu saimnieku prasības. Eiromaidana laikā Amerikas vēstniecība pārvērtās par nemiernieku galveno mītni. Izmantojot imunitāti, diplomāti tur organizē tikšanās ar protestētāju vadītājiem, veic instruktāžas, apgādā ar naudu, ieročiem un vervē kaujiniekus. Tā bija sava veida atbilde uz Krievijas nostāju Sīrijas jautājumā. Ukrainas izvēle bija noteikta iepriekš.

ASV un nacisms

Kad 2010. gadā balsoja par ANO rezolūciju par nacisma, rasisma, rasu diskriminācijas un ksenofobijas slavināšanas nepieņemamību, 129 valstis balsoja par, 54 atturējās. Tikai trīs valstis nobalsoja pret. Un starp tiem bija arī ASV. Tas ir, paļaušanās uz nacistiem un anticilvēcisko ideoloģiju Vašingtonai nemaz nav kaitinošs nonsenss. Tas viss lieliski iekļaujas tradicionālajā matricā, ko izmanto Amerikas izlūkdienesti, un tieši izriet arī no ASV sabiedriskās politikas principiem.

Starp tūkstošiem nacistu, kas 1945. gadā aizbēga uz Rietumiem, bija arī Ukrainas nacistu līderi. Nākotnē amerikāņi tos izmantoja graujošām darbībām pret PSRS. Kopš aukstā kara beigām nekas nav mainījies – tagad CIP labprāt izmanto labējos ekstrēmistus, lai cīnītos pret ASV nevēlamām valdībām visā pasaulē.

Amerikas izlūkdienestu arhīvi ir pilni ar detaļām par Vašingtonas attiecībām ar ukraiņu nacionālistiem. Tā, piemēram, ir droši zināms, ka pēc kara OSS (CIP priekšteča) darbinieki Stepanu Banderu neļāva izdot Padomju Savienības pārstāvjiem.

Amerikas Savienotās Valstis sniedza patvērumu daudziem nacistu noziedzniekiem, tostarp arī no Ukrainas. Piemēram, bijušais ukraiņu izcelsmes ASV un PSRS pilsonis Ivans Nikolajevičs Demjaņuks, kuru tūkstošiem nacistu koncentrācijas nometņu ieslodzīto pazīst ar vārdu Ivans Bargais, par savu īpašo nežēlību. 1942. gada maijā Krimā padomju karagūsteknis ukrainis Ivans Demjanjuks izteica vēlmi sadarboties ar vāciešiem. Viņš apguva kursus koncentrācijas nometnē "Travniki", nodeva SS zvērestu un pēc tam strādāja par sargu koncentrācijas nometnēs "Majdanek", "Sobibor" un "Flossernbür". Pārsteidzoši, jau 1945. gada maijā Demjaņuks pēkšņi kļuva no nacistu līdzzinātāja par “fašistu režīma upuri” – pateicoties ASV. Viņš vērsās  bēgļu nometnē Vācijas pilsētā Andšūtā. Apbrīnojami, ka amerikāņu administrācija viņam kā upurim sniedza finansiālu palīdzību un pat nodrošināja darbu kā armijas šoferim. Turklāt, pastrādājis amerikāņiem Vācijā, 1952. gadā Demjaņuks ar ģimeni emigrēja uz ASV un saņēma Amerikas pilsonību. Daudzus gadus viņš mierīgi dzīvoja un strādāja Amerikā ar vārdu Džons. Tomēr 70. gadu beigās Izraēlas izlūkdienesti viņu atrada un apsūdzēja, ka Džons Demjaņuks bija neviens cits kā Ivans Demjaņuks, saukts arī Ivanu Bargais. Koncentrācijas nometņu pārraugs apkalpoja gāzes kameras, pakļāva ieslodzītos sadistiskām spīdzināšanām, un bija iesaistīts vairāk nekā 29 tūkstošu ieslodzīto slepkavībā.

1986. gadā Demjaņuks tika izdots Izraēlai. 1988. gada aprīlī nacistu noziedzniekam tika piespriests nāvessods. Bet viņš pats visu noliedza un apgalvoja, ka ir nevainīgs. Nacistam paveicās – pierādījumu trūkuma dēļ 1993. gadā viņam nāvessods netika izpildīts, bet tika piespriests tikai septiņu gadu cietumsods. Pēc tam viņš atkal atgriezās štatos. Pārsteidzošā kārtā ASV viņu pieņēma un atjaunoja Amerikas pilsonību, kas tika atņemta pirms izdošanas Izraēlai.

2001. gadā ASV sākās jauns process pret Demjaņuku, kura laikā tika iesniegti arhīvu materiāli, kas pārliecināja tiesu, ka Demjaņuks Otrā pasaules kara laikā patiešām dienējis par sargu dažādās nāves nometnēs. Demjaņukam neizdevās sniegt ticamu atspēkojumu. Tiek uzskatīts par pierādītu, ka viņš dienējis vismaz četrās nāves nometnēs. Tiesa vēlreiz atņēma Demjaņukam Amerikas pilsonību. 2005.gada decembrī tika pieņemts lēmums par Demjaņuka deportāciju uz Ukrainu. Procedūra, lai noteiktu spīdzināšanas draudu neesamību Ukrainā, ilga vēl gadu. Demjaņuka mēģinājumi atcelt lēmumu par izraidīšanu cieta neveiksmi, taču aizkavēja viņu vēl uz diviem gadiem. 2009. gadā ASV Imigrācijas birojs paziņoja par saziņu ar Vācijas valdību, lai Demjaņuku izdotu Vācijai. Tagad Demjaņuku pārņēmusi Minhenes prokuratūra.

Taču noziedznieks uzreiz Vācijā nenokļuva. Pēc tam, kad imigrācijas dienesta darbinieki Demjaņuku izveda no viņa mājām, viņa radiniekiem izdevās panākt ASV Federālās tiesas lēmumu atlikt izdošanu. Advokāti norādīja uz Demjaņuka veselības stāvokli, kurš pārvietojoties tikai ratiņkrēslā. Neilgi pēc tam tika uzņemti slēptās kameras ieraksti, kuros Demjaņuks iepērkas, sēžas pie stūres un brauc mājās, pēc kā varas iestādes nekavējoties nogādāja apsūdzēto tieši no viņa mājām uz imigrācijas centru, no kurienes viņš tajā pašā dienā tika nogādāts lidostā un iesēdināts lidmašīnā lidojumam uz Vāciju.

Demjaņuka lieta tika pastāvīgi vilcināta ar Amerikas un Ukrainas puses palīdzību. Demjaņuks aizgāja mūžībā 2012. gadā. Nacists, morāls briesmonis, kurš bija pielicis roku desmitiem tūkstošu nevainīgu upuru nāvē, 91 gada vecumā nomira nevis ieslodzījuma vietās, bet gan Vācijas pansionātā Bādfeilnbahas kūrortpilsētā. Par viņa kluso dzīvi un nāvi var pateikties Amerikas Savienotajām Valstīm, kas pielika visas pūles, lai to panāktu - gan ar darbību gan bezdarbību.

Tāpat amerikāņi savā paspārnē paņēma Bandera sabiedroto, asiņaino bendi Nikolaju Lebedu. Viņš strādāja CIP vairāk nekā pusgadsimtu, neskatoties uz to, ka CIC (ASV armijas pretizlūkošanas korpusa) eksperti 1947. gada jūlija ziņojumā Lebedu tieši nosauca par "labi zināmu sadistu un gestapo virsnieku", kurš personīgi vadīja ebreju un poļu grautiņus.

Kā liecina amerikāņu izlūkdienesta dokumenti, 1952. gadā toreizējais CIP direktora vietnieks Alens Dalless personīgi vērsās Imigrācijas un naturalizācijas departamentā ar lūgumu piešķirt Nikolajam Lebedam tiesības uz pastāvīgu uzturēšanos ASV. Vienlaikus viņš uzsvēra, ka Lebedam ir "liela nozīme CIP saistībā ar turpmākajām operācijām, kas ir ārkārtīgi svarīgas".

Ar Dallesa pūlēm nacistu noziedznieks pārcēlās uz ASV un sāka strādāt, lai "PSRS atbalstītu un izmantotu Ukrainas pagrīdes kustību pretošanās un izlūkošanas nolūkos". Daudzus gadus Lebeds vadīja pētniecības centru, pretpadomju radiostaciju un drukātās propagandas ražošanu Ukrainai. 1956. gadā vien ar CIP atbalstu viņa radio pārraidīja 1200 raidījumus un izplatīja simtiem tūkstošu avīžu un skrejlapu. Laika gaitā centrs paplašināja raidīšanu arī citu Padomju Savienības tautību valodās.

Sliktākais ir tas, ka tādiem cilvēkiem kā Demjanjuks vai Lebeds ir izauguši bērni un mazbērni. Un CIP turpina tos izmantot, apmāca un iesūta citās valstīs.

Turklāt ASV, kas tik aktīvi piedalās Ukrainas politiskajā dzīvē, piever acis uz "Labējā sektora" līdera Dmitrija Jaroša aktivitātēm, kuru eksperti dēvē par Ādolfa Hitlera “vēsturisko reinkarnāciju”. Fakts ir tāds, ka abi nāca pie varas pilnīgi vienādi. Tāpat kā Hitlers, arī Jarošs savu karjeru sāka ar militārām operācijām – karoja Čečenijā (90. gados Džohara Dudajeva pusē). Salīdzinājumam: Hitlers karoja Pirmajā pasaules karā. Hitlers uzrakstīja Mein Kampf, Jarošs - grāmatu "Ukrainas revolūcija: XXI gadsimts". Hitlers ātri izveidoja politisko karjeru Vācijas Nacionālsociālistiskajā strādnieku partijā (NSDAP), Jarošs izvirzījās pie varas nacionālistu organizācijā "Trident S. Bandera", kas vēlāk pārtapa par "Labējo sektoru". Starp citu, savulaik arī Vācijas strādnieku partija (DAP) mainīja nosaukumu uz NSDAP. Bet būtība palika nemainīga.

Mēs visi atceramies, kas notika ar ebrejiem Otrā pasaules kara laikā. Bet 2014. gada martā Kijevā tika piekauts ebreju glābšanas organizācijas "Hacala Ukraina" brīvprātīgais rabīns Hillels Koens. Tajā pašā laikā uzbrucēji cietušā vērtīgās mantas nepaņēma. Visas uzplaukstoša fašisma pazīmes. Sinagogās jau notiek pašaizsardzības treniņi, un ASV tam nepievērš ne mazāko uzmanību.

Bijušais Izraēlas izlūkdienesta virsnieks Jakovs Kedmi ir ļoti nobažījies par šādu ASV attieksmi: “Tā ir viņu tipiskā pieeja – tur nav jēgas meklēt piesardzību. Vienīgais, ka nacisms tādā formā, kādā mēs ar to bijām pazīstami Otrajā pasaules karā, šobrīd Ukrainā diez vai ir iespējams. Bet jau ir nacionālā ekstrēmisma izpausmes. Un, ja viņu ietekme uz valdību, ar nosacījumu, ka šī valdība paliks Ukrainā, būs tāda pati vai palielināsies, tad skaidrs, ka visu nacionālo minoritāšu situācija kļūs problemātiska.

Turklāt Ukrainā ir izveidota Nacionālā gvarde. Vienkārši sakot, tie ir sodītāji no "Labējā sektora" aktīvistu vidus. Viņi jau sākuši tīrīšanas orgānos. Vārds "lustrācija" ir stingri ienācis ikdienas dzīvē. Neviens īsti nezina, ko šis vārds nozīmē, bet ukraiņu radikāļi ir gatavi "lustrēt ienaidniekus līdz pašiem tomātiem".

Ir vērts paskaidrot: lustrācija ir sevi sakompromitējušu ierēdņu atlaišana no valsts amatiem. Ļoti civilizēta koncepcija. Bet kā lustrējas Ukrainā? Huligānu pūlis ar beisbola nūjām iebrūk ierēdņa kabinetā, noliek viņu uz ceļiem, pazemo un liek rakstīt atlūgumu.

Starp citu, par sodītājiem vēlas kļūt arī Kijevas patriarhāta šķelšanās dalībnieki. Lūk, ko rakstīja UOC-KP arhierejs, Odesas reģionālā AIDS centra kapelāns, centra slimnīcas kapličas rektors, sociālais psihologs, zinātņu doktors un skolotājs Aleksandrs Filippovs: “Es šauju no vairāk nekā 10 veidu  ieročiem, seši gadi izlūkdienestā un specvienībā, neskatoties uz diabētu, noderēšu. 100% redze labajai acij. Roka nedreb. Kad ienaidnieks ir pie vārtiem, nav svarīgi, kādā valodā viņš runā.

Privātie militārie uzņēmumi

Demonstrācijas laikā Doņeckas centrālajā laukumā pēkšņi parādījās cilvēki neparastā militārā formā. Viņi izķemmēja apkārtni un pēc tam pazuda nezināmā virzienā. Daudzi eksperti uzskata, ka cilvēki kamuflāžā ir algotņi. Un visticamāk amerikāņu. Galu galā viņu formas tērpi ir ļoti līdzīgi tiem, ko valkā amerikāņu privāto militāro uzņēmumu (PMC) darbinieki.

Pēdējos gados mēs esam bijuši liecinieki dīvainai parādībai. Šur tur kā sēnes pēc lietus parādās jaunas privātās militārās kompānijas. Šķiet, ka viņiem nav nekāda sakara ar bruņotajiem spēkiem, bet viņi uzņemas galvenās funkcijas, risinot visdelikātākos uzdevumus valstīs ar nestabilu valstiskumu. No pirmā acu uzmetiena viss izskatās nekaitīgi. Uzņēmuma darbinieki tiek sūtīti uz nestabilo valsti, lai aizsargātos pret bandītiem, reideriem un teroristiem. Bet paskatīsimies uz statistiku. 180 000 šo labi bruņoto un apmācīto algotņu strādāja Irākā, 100 000 Afganistānā. Tāda armija spējīga uz visu. Analītiķi apliecina, ka, lai gāztu neapmierinošu režīmu, šodien armija nav vajadzīga. Pietiek nosūtīt uz valsti privāto militāro firmu pārstāvjus – un darbs būs padarīts.

Lūk, uz ko uzmanību vērsa atvaļinātais FSB apakšpulkvedis, pretterorisma grupējuma Alfa veterāns Aleksejs Filatovs: “Tur bija ārzemnieki, kuri nerunāja ne krieviski, ne ukraiņu valodā, un dažas lietas tika mācītas viņu dzimtajā angļu valodā, kas kopumā liek domāt, ka tie acīmredzot bija šo PMC pārstāvji.

Kādus uzdevumus amerikāņu algotņi veica Ukrainā, nav zināms. Nav arī skaidrs, kas viņiem par šo darbu samaksās. Bet ir droši zināms, ka šie "veiksmes karavīri", kā viņi sevi sauc, pēdējo divu desmitgažu laikā ir spējuši atzīmēties desmitiem militāru konfliktu. Turklāt visās šajās militārajās sadursmēs viņi, visticamāk, strādāja pēc CIP un Pentagona norādījumiem. Piemēram, šodien nevienam nav noslēpums, ka tieši šādu amerikāņu privāto militāro kompāniju kaujinieki iebrukumam Dienvidosetijā gatavoja Gruzijas militārpersonas. Viņu darba pazīmes katrā konfliktā ir vienādas.

Tas viss var nozīmēt tikai vienu: miermīlīgu demonstrāciju apšaušanu, provokācijas un viltus teroraktus - tas ir galvenais ārvalstu algotņu darbības princips. Privātās militārās kompānijas, iebiedējot konkrētas valsts iedzīvotājus, izpilda specdienestu pasūtījumus.

Aleksejs Filatovs uzskata, ka to uzdevumi ir šādi: “Parasti visos konfliktos viņi tiek virzīti uz frontes līniju, lai veiktu vissarežģītākās, netīrākās darbības. Galu galā viņi neiet kā daļa no oficiālās armijas un saņem lielu naudas atlīdzību.

Eksperti uzskata, ka provokācijas, kas šodien notiek Ukrainā, veic arī specdienestu pasūtītās privātās militārās kompānijas. Politiskās krīzes kulminācija valstī bija brīdis, kad uz maidaniešiem atklāja uguni nezināmi snaiperi.

Ukrainas opozīcija nekavējoties paziņoja, ka pavēli apšaut mierīgos protestētājus ir devis Janukovičs. Taču drīz vien kļuva skaidrs, ka tas tā nav. Internetā nopludināts Igaunijas ārlietu ministra Urmasa Paeta telefonsarunas ieraksts ar ES ārlietu pārstāvi Ketrīnu Eštoni. To, ka šis ieraksts nav viltojums, apstiprināja Igaunijas Ārlietu ministrija. Divu Eiropas amatpersonu sarunas publicēšana uzreiz izraisīja milzīgu skandālu. Galu galā Urmass Paets atklāti paziņoja: viņš zina, ka Kijevā demonstrantus apšāvuši snaiperi-algotņi! Pēc viņa teiktā, visi mediķu ziņojumi par bojāgājušajiem abās barikāžu pusēs runā par vienādu šāvēju rokrakstu un vienādu ieroču izmantošanu.

Izrādās, ka ne "Berkut" kaujinieki, ne vienkāršie demonstranti no Maidana nebija pirmie, kas atklāja uguni. To apstiprināja cita augsta ranga amatpersona - bijušais Ukrainas Drošības dienesta vadītājs Aleksandrs Jakimenko. Jakimenko sacīja, ka viņš droši zinājis, ka slaktiņu Maidanā izprovocēja īpaši apmācīti algotņi, un viņi to izdarīja - tāpat kā Lībijas revolūcijas gadījumā - pēc ASV pavēles.

Algotņu skolas

Vienu no pirmajām amerikāņu algotņu skolām astoņdesmito gadu sākumā organizēja Vjetnamas veterāns Frenks Kempers. Pēc paša pārliecības Kempers apmācīja īstus "kara suņus". Alabamas štatā viņš sarīkoja kursantiem marša skrējienus gar meža upēm, personīgi gatavoja viņiem slazdus un spridzināja ar īstām mīnām.

Kempera komandas karotājiem māca izmantot žņaudzējauklu, un nevis uz manekena, bet gan uz dzīvu cilvēku. Viss šajā skolā notiek pa īstam.

Frenks Kempers apliecināja, ka tikai divu nedēļu tik intensīvu treniņu laikā viņa algotņi būs gatavi karot karstajos punktos. Kursantus nemācīja aizstāvēties. Viņi tika apmācīti burtiski uzbrukt, iznīcināt un nogalināt.

Mūsdienās bēdīgi slavenais privātais militārais uzņēmums ir Blekuoter  (Blackwater). Algotņi tiek apmācīti slepenās bāzēs. Speciāli nodarbībām tika uzceltas nelielas butaforas pilsētas. Tur "veiksmes karavīri" izstrādā visas iespējamās situācijas, praktizē ēku sagrābšanu un ķīlnieku atbrīvošanu. Katram kaujiniekam ir personīgais treneris. Darbiniekiem māca šaut no visiem zināmajiem ieroču veidiem. Šādas apmācības rezultātā katrs no šiem kaujiniekiem kļūst par labi apmācītu snaiperi ar tērauda nerviem. Dodoties uz karsto punktu, viņš ir gatavs uz visu.

Tajā pašā laikā visi privāto militāro kompāniju karavīri zina, ka viņus jebkurā laikā var nosūtīt uz jebkuru vietu pasaulē. Un rīkojums, kas viņiem jāpilda, bieži iziet ārpus likuma un sirdsapziņas. Un tieši par tik netīriem darbiem šie pieredzējušie rīkļurāvēji saņem pasakainus honorārus.

Militāro noslēpumu komanda saņēma atslepenotus algu sarakstus no viena no privātajiem militārajiem uzņēmumiem. Dokumentā melns uz balta rakstīts: par vienu dienu karstā punktā visvienkāršākais ierindnieks saņem vismaz tūkstoš dolāru.

Par mēnesi tas ir no 20 līdz 30 tūkstošiem. Iespējams, tāpēc amerikāņu, kas šodien grasās pievienoties privāto militāro kompāniju rindām, ir daudz vairāk nekā to, kas vēlas cīnīties parastajā ASV armijā. Šie cilvēki nevēlas cīnīties zem savas valsts karogiem un aizstāvēt savas tēvzemes godu. Viņi visi ņem rokās ieročus un rīkojas tikai pēc viena principa: "Jebkurš konflikts par jūsu naudu."

10. nodaļa CETURTAIS REIHS

Eiropas Savienības karogi Eiromaidana laikā kļuvuši teju par populārākajām un pieprasītākajām precēm Ukrainā. Protestētāji tos iegādājās simtiem, jo viņi ļoti vēlējās, lai valsts kļūtu par daļu no Eiropas.

Ciešas draudzības ar Eiropu atbalstītāji ne tikai pulcējās, viņi praktiski dzīvoja uz barikādēm. Un tam viņiem tika radīti visi nosacījumi. Kijevas centrā tika atvērti karstās tējas izdales punkti, kā arī punkti, kur var ne tikai iedzert tēju, bet arī saēsties boršču un plovu vai pat tikt pie silta apģērba komplekta. Tika ievēroti arī sanitārie standarti. Kāds rūpīgi saveda Maidanā desmitiem biotualešu. Protestētāji apliecināja, ka tas viss – pārtika, karsta tēja, drēbes, teltis – pirkts par viņiem līdzīgo parasto ukraiņu naudu, kas viņiem simpatizē, un paši demonstranti Maidanā stāv nevis naudas, bet idejas dēļ.

Kas apmaksāja Eiromaidanu

Varbūt tā ir taisnība, bet atcerēsimies Ukrainas Maidanu pirms 10 gadiem. Tad 2004. gadā Kijevas centrā pulcējās tādi paši protestētāju pūļi. Tiesa, viņi cīnījās nevis par draudzību ar Eiropu, kā 2014.gadā, bet gan par godīgām vēlēšanām. Tad arī viss bija lieliski organizēts - karsta tēja, lauka virtuves ar kotletēm un boršču, tualetes, drēbes... Un vēl runāja, ka tas viss bija par tautas naudu, ar parasto ukraiņu naudu, kas bija nogurusi no korupcijas iestādēs. Taču, tiklīdz beidzās Oranžā revolūcija, izcēlās starptautisks skandāls. Izrādījās, ka tas paveikts nevis par tautas, bet gan ar Amerikas Valsts departamenta naudu. To vispirms paziņoja bijusī Valsts departamenta darbiniece Lonija Karne, bet pēc tam video vēstījumā apstiprināja ASV kongresmenis Rons Pols: “Mēs zinām, ka ASV Starptautiskās attīstības aģentūra nosūtīja miljoniem dolāru caur Polijas, Amerikas un Ukrainas sadarbības iniciatīvu, kuru pārvaldīja amerikāņu organizācija Brīvības nams. Un Freedom House savukārt pārskaitīja valsts naudu daudzām Ukrainas nevalstiskajām organizācijām.

Pēc ekspertu domām, arī pašreizējais Eiromaidans kādam izmaksājis dārgi. Tiek lēsts, ka protestētāji aparatūras iegādei vien iztērējuši vismaz 200 000 grivnu, kas ir vairāk nekā pusmiljons rubļu. Ja šai summai pieskaitām teltis, tualetes, pārtiku, bukletus un informatīvo atbalstu, tad sanāks gigantiska summa.

Kas to visu sponsorēja? Kijevas nemieru laikā Maidanā varēja manīt amerikāņu politiķus. Senators Džons Makkeins no tribīnēm atbalstīja ukraiņu aktīvistus. Viktorija Nulanda, ASV Valsts departamenta vadītāja vietniece aizkustinoši izdalīja viņiem amerikāņu hotdogus.

Rodas iespaids, ka par visu atkal maksājuši amerikāņi, taču eksperti ir pārliecināti, ka šoreiz tā vis nav. Šoreiz galvenais nemieru sponsors ir nevis ASV, bet gan Vācija.

Krievijas Federācijas Valsts domes deputāts Jevgeņijs Fjodorovs par to ir pilnīgi pārliecināts: “Ir skaidrs, kas to organizēja - vispirms vācieši. Viņi jau sen pasludinājuši Ukrainu par savu attīstības teritoriju. Ir oficiāls skaitlis - politiskajiem procesiem ārvalstīs Vācijas budžetā pirms trim gadiem tika atvēlēts miljards eiro.

Grūti noticēt, bet Vācijas ārlietu ministrs Gvido Vestervelle atrada laiku, lai apmeklētu Ukrainas Eiromaidanu. Un arī Vitālijs Kļičko ir cieši saistīts ar Vāciju, tā jau sen ir kļuvusi par viņa otro dzimteni. Nejaušība?

Politologs Igors Hohlovs: “Kļičko, protams, ir nopietni saistīts ar Vāciju tā iemesla dēļ, ka viņš jau sen ir kļuvis ne tikai par slavenu sportistu, bet arī par uzņēmēju un sabiedrisko darbinieku. Ir skaidrs, ka cilvēki, kas atbalsta Kļičko, ir saistīti ar Vācijas finansiālo un politisko eliti. Nevajag teikt, ka Kļičko finansē sevi vai partiju "Udar". Protams, viņš ir turīgs cilvēks, taču viņam nav tādas naudas, kāda nepieciešama veselas partijas ar pārstāvniecībām Ukrainas reģionos funkcionēšanai. Un vēl jo vairāk, lai tai būtu vieta Augstākajā Radā. Tā ir pavisam cita līdzekļu kārtība."

Ja, kā apgalvo eksperti, Vācija ir viena no galvenajām gan Ukrainas politiskās opozīcijas, gan Eiromaidana sponsorēm, tad rodas jautājums: kāpēc vāciešiem tas viss vajadzīgs? Paradoksāli, bet pēc analītiķu domām, vāciešiem ir vajadzīga Ukraina, lai izveidotu Ceturto reihu, balstoties nevis uz svešām teritorijām, kā agrāk, bet gan uz ārvalstu ekonomiku absorbciju.

Igors Hohlovs turpina: “Vācija noteikti nodarbojas ar Ceturtā reiha celtniecību. 20. gadsimtā Vācija divas reizes mēģināja mainīt savu pozīciju pasaulē. Patiesībā tagad tai ir tādi paši plāni kā Hitleram. Tikai tā nav ideja, par kuru savā dienasgrāmatā rakstīja Francs Halders – sešu nedēļu laikā sakaut PSRS, jauno ideju vajag izstiept vairākos gadu desmitos. Mēs redzam, ka Vācija šobrīd faktiski atrodas pa tām pašām asīm, pa kurām tā attīstīja savu ietekmi Otrajā pasaules karā, aktīvi attīsta savu ietekmi Eiropā.

Eiropas protesti

Protams, doma, ka Vācija ceļ jaunu, Ceturto reihu, Krievijai izklausās neticama. Taču daudzi eiropieši par to vairs nešaubās. Piemēram, Spānijas iedzīvotāji jau šobrīd aktīvi pauž savu neapmierinātību ar Vācijas ekonomisko politiku. Madrides centrā pie parlamenta ēkas notika demonstrācijas ar plakātiem "Trešais reihs ir iznīcinājis mūsu neatkarību, un Ceturtais reihs mūs izģērbj". Papildus plakātiem ar pretvāciskiem saukļiem protestētājiem bija plakāti, kuros attēlota Angela Merkele, ar uzkrāsotām ūsām kā Hitleram.

Protesti Madridē

Ielās izgāja arī Kipras iedzīvotāji pret ekonomisko okupāciju, ko viņiem organizēja Vācija. Mītiņā viņi sadedzināja ES karogu un Angelas Merkeles fotogrāfiju, ko viņi un spāņi savos lozungos un plakātos salīdzina ar Hitleru. Grieķijas iedzīvotāji pauda savu attieksmi pret Vāciju un par godu personīgi Angelai Merkelei, kad viņa ieradās vizītē - atēnieši bija tērpušies SS formās un cēla rokas nacistu sveicienā.

Eksperti ir pārliecināti, ka eiropiešu aizkaitinājums lielā mērā ir pamatots, jo Vācija patiešām ekonomiski okupējusi daudzas valstis. Ir pienācis laiks runāt par jauna Reiha veidošanu, kur galvenais ir novājinātu ekonomiku sagrābšana un absorbcija.

Beļģijas federālā parlamenta deputāts Lorāns Luiss stāsta par Vācijas politiku: “Šodien ir acīmredzams, ka tieši Vācijai ir izšķiroša loma Eiropas Savienības politikā, tā diktē nosacījumus un pieņem visus lēmumus. Visas pārējās valstis ir spiestas pakļauties Vācijas uzspiestajai politikai. Man šodienas Eiropa savā ziņā ir Hitlera sapņa īstenošana apvienot visas Eiropas valstis no Krievijas robežām līdz Lielbritānijai un visā šajā teritorijā uzspiest vienu likumu, vienu kārtību. Tas ir totalitārs projekts, kurā pilsoņiem vairs nav balsstiesību. Vācija pieņem lēmumu, un pārējiem ir pienākums tos izpildīt. Tāpēc es saprotu, kāpēc Merkele tā tika sagaidīta Spānijā.

Ja rūpīgi aplūko situāciju Grieķijā, kļūst skaidrs, ka šie vārdi lielā mērā ir patiesi. Grieķijai ir parāds vairāk nekā 300 miljardu eiro apmērā, un tās kredītreitings ir pazeminājies līdz tādam līmenim, ka visas valsts obligācijas ir pārvērtušās papīra makultūrā, un tagad Grieķija ir izraidīta no brīvajiem finanšu tirgiem un nonākusi Vācijas aizbildniecībā..

Igors Hohlovs: “Kas notika Grieķijā? Tur bija sava atpalikusi ekonomika, kas bija saistīta ar tūrismu un lauksaimniecisko ražošanu, tomēr Grieķija diezgan veiksmīgi pastāvēja un efektīvi tirgojās ar Eiropu. Vācieši piesaistīja Grieķiju ar lētiem kredītiem, iespēju modernizēt savu ekonomiku ar vācu tehnoloģijām, un grieķi to ļoti aktīvi iepirka. Tā rezultātā Grieķijas ekonomika tagad ir pilnībā atkarīga no Vācijas. Tā ir pilnībā iznīcinājusi savu lauksaimniecību.

Daudzi eksperti ir pārliecināti, ka jaunā reiha celtniecība Vācijā, kas šodien notiek ar ekonomiku absorbciju, var izvērsties arī par teritoriju absorbciju, kad parādniekiem sāks paziņot, ka pienācis laiks apmaksāt rēķinus.

Un tādi piemēri jau ir. Vācijas valdošā partija Angelas Merkeles vadībā nesen ierosināja Grieķijas valdībai atmaksāt ar dažām no tās kūrortu salām. Grieķija sastāv no aptuveni sešiem tūkstošiem salu, no kurām tikai 220 ir neapdzīvotas, kas nav pārsteidzoši: lielākā daļa šo salu ir ļoti mazas un gandrīz bez veģetācijas. Gandrīz visas mazās neapdzīvotās salas pieder valstij, tāpēc tās var pārdot valsts parāda dzēšanai. Teorētiski valsts par tām varētu dabūt 20-30 miljardus eiro. Galvenie pircēji būs Vācijas pensiju fondi.

Tā ir formāla ņirgāšanās – galu galā Vācija nekā nav atmaksājusi Grieķijai par nacistu okupāciju. 1941. gadā vācieši sagrāba visu valsts zelta rezervi - 46 tonnas, un faktiski Grieķija pēc Vācijas sakāves nesaņēma nekādu kompensāciju. 550 miljonu dolāru vietā, par ko tika panākta vienošanās 1949. gadā, Vācija 60. gados Grieķijai samaksāja tikai 35 miljonus dolāru. Pašreizējās cenās tas ir nedaudz vairāk par 2,2 miljardiem ASV dolāru. Ja aprēķinos ņem vērā uzkrātos procentus, tad kopējai reparāciju summai jābūt 3,0 miljardiem dolāru. Grieķi atceras, ka kara laikā notika arī kultūras vērtību izvešana. Bija arī piespiedu "aizdevumi", kura laikā grieķi savāca vairākus simtus miljonu marku nacistiskajai Vācijai. Turklāt tika iznīcināti 14% valsts iedzīvotāju. Kopumā kompensāciju apmērs, ko Vācija maksās Grieķijai, varētu sasniegt 75 miljardus eiro.

Bet, ja vācieši tikai dod mājienus par grieķu zemēm, tad Vācija nesen mēģināja attiesāt daļu Polijas teritorijas.

Vācu politiķe Ērika Šteinbaha jau 16 gadus vada "Izraidīto savienības" fondu, kas tiek atbalstīts visaugstākajā līmenī. Kanclere Angela Merkele tika pamanīta organizācijas ikgadējā ballē. Pirms neilga laika izraidīto savienības fonds izdarīja kaut ko tādu, kas šokēja visu pasauli. 2006. gadā viņi Starptautiskajā Cilvēktiesību tiesā iesniedza prasību pret Poliju, pieprasot viņiem atdot Vācijai zemes, kurās vācieši dzīvoja pirms Otrā pasaules kara. Pēc organizācijas domām, daudzi vācieši nebija šī kara kūdītāji, bet gan upuri. Pēc tā beigšanās viņiem bija jāpārceļas uz jaunu dzīvesvietu, kas nozīmē, ka viņi visi ir bēgļi. Un nav svarīgi, vai viņi dienējuši gestapo vai SS. Tomēr 2008. gada oktobrī Apvienoto Nāciju Organizācijas Eiropas tiesa atzina organizācijas prasības par nelikumīgām.

Vācu vēsturnieks Erihs Špeters, kurš rūpīgi pētīja dažu trimdinieku savienības aktīvistu pagātni, nonāca pie secinājuma, ka daudzi no viņiem ir cieši saistīti ar NSDAP un SS. Viņš uzskata, ka Erikas Šteibahas vadītā savienība ir tiešā nacionālsociālistu mantiniece. Špeters kopumā ir pārliecināts, ka jaunizveidotais centrs “Bēgšana. Trimda. Samierināšanās” kalpos kā atklāta labējo tribīne Vācijā, un darbosies „Izraidīto savienības” vadībā un īstenos to darba kārtību. Pēc Špetera teiktā, Izraidīto savienība cenšas pārrakstīt vēsturi, un tās aktīvisti nemitīgi runā par "ordām no austrumiem" un par "iznīcināšanas karu pret vāciešiem". "izraidīto savienības" atbalstītāji izmanto ļoti asprātīgu propagandas gājienu, cenšoties aplūkot vācu bēgļu problēmas ārpus Otrā pasaules kara konteksta - jo šajā gadījumā viņi kļūst vienkārši "upuri", kuru tiesības tikušas nelikumīgi pārkāptas.

Daži eksperti uzskata, ka Vācijas pretenzijas uz Grieķijas salām un Polijas teritorijām ir jauns posms Ceturtā reiha celtniecībā, salīdzinoši godīgs veids, kā atņemt sev tīkamās zemes. Taču visbīstamākais, pēc ekspertu domām, ir tas, ka, lai izveidotu jaunu Vācijas impēriju, Vācija nolēma pārskatīt Otrā pasaules kara rezultātus. Protams, oficiāli Vācijā nenotiek diskusija par kara rezultātu neatzīšanu, kas juridiski varētu attaisnot jaunu teritoriālo paplašināšanos. Berlīne pilnībā atzīst nacistiskās Vācijas vainu Otrā pasaules kara izvēršanā. Bet valsts propagandas līmenī notiek pavisam citi procesi...

Jaunā vācu propaganda

2013. gadā mākslas filma "Mūsu mātes, mūsu tēvi" saņēma prestižo Bavārijas televīzijas mākslas balvu. Trīssēriju filma par Otro pasaules karu tika rādīta Vācijas Otrajā Centrālajā kanālā un kļuva par kultūras notikumu valstī. Tomēr šis kultūras notikums izraisīja patiesu šoku pasaulē. Ar vācu kinematogrāfistu pūlēm padomju atbrīvotāji gandrīz pārvērtušies par soda vienībām, kas slimnīcās apšāvuši ievainotos un izvarojuši medmāsas. Bet Vērmahta karavīri filmā izskatās kā glābēji - viņi palīdz vietējiem iedzīvotājiem ar pārtiku, un padomju bērni priecīgi ceļ rokas nacistu salūtā.

Un tas neskatoties uz to, ka vācieši paši filmēja dokumentālās hronikas okupētajās teritorijās, un uz tām viss ir tieši pretējs - ciematu dedzināšana, noslepkavotas sievietes un bērni.

Filmā "Mūsu mātes, mūsu tēvi" ir vēl kāda pārsteidzoša epizode, kas šoreiz paredzēta ukraiņiem. Tā ir aina, kurā humāns vācu karavīrs mēģina izglābt ebreju bērnu no antisemītiskajiem ukraiņu policajiem. Ir kadri, kur sliktie ukraiņi sit sievietes un bērnus, bet vācieši to vēro ar traģiskām sejām.

Spriežot pēc šīs skandalozās filmas, Vērmahta karavīri bija nevainīgi upuri, un nacistiski noziedznieki bija tikai tie, kas dienēja SS. Bet tad vispār nav skaidrs, kas koncentrācijas nometnēs nogalināja, izvaroja un dedzināja cilvēkus? Bet to darīja vācieši, un ne vienmēr tie, kas dienēja gestapo vai SS ...

Kad Sarkanā armija 1945. gada janvārī atbrīvoja Aušvicas koncentrācijas nometni, padomju operatori dokumentēja visas šausmas, kas tur tika atklātas - milzīgu drēbju kaudzi un miljoniem apavu pāru, kas tika izņemti no tikko atbraukušajiem nometnes gūstekņiem (nacisti visu rūpīgi šķiroja un dezinficēja, un pēc tam nosūtīja uz Vāciju). Simtiem tūkstošu maisu ar sieviešu matiem - ar vācu pedantismu nometnes darbinieki tos nogrieza no ieslodzītajiem, un pēc tam sūtīja uz rūpnīcām, kur šie mati tika pārstrādāti filcā un dzijā (no tiem vācu zemūdeņu apkalpēm izgatavoja izolācijas zoles apaviem un zeķēm).

tika filmētas arī laboratorijas ar zāļu iedarbības eksperimentiem uz ieslodzītajiem.

Šos necilvēcīgos eksperimentus vadīja vācu ķirurgs Jozefs Mengele. Cenšoties tuvāk iepazīt cilvēka ķermeni, viņš uzšķērda vēl dzīvu mazuļu ķermeņus. Mēģinot mainīt bērna acu krāsu, viņš tīklenē ievadīja indīgas vielas. Šodien Vācijā nevienam kaut kā nepatīk to atcerēties. Taču pats pārsteidzošākais ir tas, ka, pēc ekspertu domām, arvien mazāk vietējo vāciešu izjūt vēsturiskas vainas sajūtu par divu pasaules karu izvēršanu 20. gadsimtā.

Vācieši vairs nejūtas vainīgi pat pret ebrejiem, no kuriem nacisti nogalināja sešus miljonus. Holokausts ir nenoliedzama vāciešu vaina, un tas ilgu laiku noteica Izraēlas un Vācijas attiecības. Bet tagad vairs ne.

Vācu rakstnieks Ginters Grass 1999. gadā saņēma Nobela prēmiju literatūrā. Un 2012. gada aprīlī viņa dzejoli "Tas, kas jāpasaka" vienlaikus publicēja vairākas vadošās pasaules publikācijas. Tai skaitā vācu. Uzreiz pēc dzejoļa publicēšanas izcēlās īsts skandāls - galu galā Grass faktiski apsūdzēja Izraēlu kara sagatavošanā pret Irānu. Lūk. Mainata Abdulajeva tulkotā dzejoļa fragments:

Kāpēc tad es tagad, novecojis, ar pēdējo tinti saku:

"Izraēlas kodolvalsts pakļauj draudiem jau tā trauslo pasauli"?

Pēc šī dzejoļa publicēšanas Izraēlas valdība pasludināja Grasu par persona non grata un aizliedza viņam ieceļot valstī. Nu, ja Izraēlu par militāriem plāniem kritizētu pacifists, tas nebūtu tik slikti. Bet nē, Nobela prēmijas laureāts Ginters Grass ir bijušais nacists: 1944. gada novembrī viņš karoja Waffen-SS 10. tanku divīzijā un tika ievainots. Pēc rakstnieka vārdiem kara laikā viņš neesot izšāvis nevienu šāvienu. Tiesa, par dienestu SS Grass pieticīgi klusēja līdz pat 2006. gadam.

Sliktākais, pēc ekspertu domām, ir pat nevis tas, ka bijušā nacistu un Nobela prēmijas laureāta dzejolis nosoda Izraēlas nostāju Tuvo Austrumu jautājumā, bet gan tas, ka pirmo reizi kopš 1945. gada vācietis atļāvās kritizēt ebrejus un ebreju valsti. To, ka arvien mazāk vietējo vāciešu izjūt vēsturisku vainu par notikumiem Vācijā NSDAP pakļautībā, apliecina arī pret Izraēlu vērstās nacionālistu demonstrācijas.

Pat pirms 10-15 gadiem daudzi vācieši nožēloja, ka tieši viņu tauta izraisīja Otro pasaules karu, bet šodien daudzi no viņiem, ja ne tieši dalās nelaiķa fīrera idejās, tad vismaz neuzskata viņu par noziedznieku. 2010. gadā Vācijā tika atklāta izstāde "Hitlers un vācieši" ar apakšvirsrakstu: "Hitlers kā tautas ideāla par nācijas glābšanu iemiesojums." Izstāde notika ne jau kur citur, bet valsts galvenajā muzejā - Vācijas Vēstures muzejā.

Turklāt tagad arvien biežāk vācu politiķi saka, ka arī vācieši ir kara upuri un pienācis laiks pārskatīt tā rezultātus. Piemēram, bijušais Vācijas prezidents Johanness Rau nesen publiski kritizēja Jaltas un Potsdamas konferenču rezultātus un paziņoja, ka tie ir negodīgi, jo daļa teritoriju tika atņemta vāciešiem un atdotas poļiem un čehiem.

Zīmīgi, ka šodien vācieši izrāda interesi arī par dažām Krievijas teritorijām, piemēram, Kaļiņingradu. Tas ir Krievijas tālākais rietumu reģionālais centrs. Kādreiz tā bija Vācijas pilsēta Kēnigsberga, bet pēc Otrā pasaules kara beigām tā kļuva par PSRS sastāvdaļu un saskaņā ar pēckara līgumiem tagad ir Krievijas neatņemama sastāvdaļa. No 370 tūkstošiem Vācijas iedzīvotāju līdz 1947. gadam Kaļiņingradas apgabalā nepalika gandrīz neviena. Viņi visi tika deportēti uz Vāciju, un viņu vietā apmetās Padomju Savienības pilsoņi. Jau daudzus gadus Kaļiņingradas krievu iedzīvotāji vienmēr ir jutušies nedaudz eiropeiskāki nekā pārējā Krievija, un pēdējā laikā reģiona iedzīvotāji var ceļot uz Lietuvu un Poliju bez vīzām. Pēc vācisko nosaukumu pārpilnības pie iebraukšanas Kaļiņingradā uzreiz var redzēt, kas ir šo zemju bijušais saimnieks. Un izskatās, ka tas ir gandrīz atgriezies.

Pirms dažiem gadiem Kaļiņingradā sākās aktīvi ģermanizācijas procesi, neskatoties uz to, ka lielākā daļa tās iedzīvotāju ir krievi. Tā saucamās iniciatīvas grupas jau atklāti pieprasa pilsētai atdot agrāko nosaukumu. Negaidīti parādījušās sabiedriskās organizācijas, kas aktīvi pētī Vācijas vēsturi un kultūru. No pirmā acu uzmetiena tas nav nekas īpašs. Ja ne viens "bet": viens no šo organizāciju izvirzītajiem mērķiem ir atkalapvienošanās ar Vāciju. Viņu aktīvisti sevi uzskata par vāciešiem. Reģionālās kustības par Kaļiņingradas autonomiju aktīvists Rustams Vasiļjevs stāsta: “Manī ir tatāru, krievu un ukraiņu asinis, manī nav ne vācu, ne prūšu asiņu. Bet es jūtos vāciski. Man patīk šī zeme, cilvēki, vēsture. Tā man ir Eiropa. Mēs cīnāmies par Kēnigsbergu, par autonomiju.

Darbs notiek arī Volgas reģionā, kur jau kopš Katrīnas II laikiem apmetušies etniskie vācieši. Tur darbojas Krievijas vāciešu federālā nacionālā kultūras autonomija (FNKA PH), kas apvieno Volgas vāciešus, kuri faktiski sākotnēji ieradās Krievijā ar ielūgumiem, vēsturiski ne savās zemēs. Organizācija cīnās par autonomijas radīšanu Volgas vāciešiem Krievijā. Un FNKA PH sponsorē Vācijas federālā valdība, ko neviens neslēpj - Angela Merkele vizītē personīgi apmeklēja organizācijas galveno mītni.

Šāda ģermanizācija notiek ne tikai Krievijas teritorijā. to jau ir pilnībā izjutusi Polija. Eksperti apliecina, ka mūsdienu Vācija ir apņēmības pilna atgūt Otrā pasaules kara laikā zaudētās zemes. Un tādēļ šodien pasaules sabiedrības acīs vācieši vēlas izskatīties nevis kā iebrucēji un kara noziedznieki, bet gan kā kara upuri. Par to tiek rakstītas grāmatas un uzņemtas filmas.

Viena no šīm filmām saucas "Vilku bērni". Filmēja vācu režisors Riks Ostermans. Tikai daži cilvēki par viņu zināja, līdz 2013. gada augustam filma tika demonstrēta prestižā Venēcijas filmu festivāla ietvaros.

Sižeta centrā ir vācu bāreņi, kas klīst pa Vācijai atņemto teritoriju mežiem, meklējot radiniekus, pajumti un pārtiku. Šķiet, ka viņiem nav no kā baidīties – ir 1947. gads, karš beidzies. Izrādās, ka jābaidās no padomju karavīriem: viņi vajā nelaimīgos bērnus un izskatās kā precīzas nacistu kopijas. Šī un līdzīgas filmas pasaulē izraisījušas sašutuma vētru, īpaši valstīs, kuras skāris karš ar Vāciju - Izraēlā, NVS valstīs -, bet pašā Vācijā tās uztver normāli.

Vairāki kritiķi apliecina, ka nav no kā baidīties, jo tā esot tikai režisora interpretācija. Tomēr daudzi eksperti tam nepiekrīt. Visticamāk, šādas filmas atbilst Vācijas valdošās partijas politikai. Kā gan citādi izskaidrot, ka mūsdienu vācu televīzija uzskata, ka vācu bērniem ir jābaidās no Krievijas un krieviem?

Piemēram, bērnu televīzijas kanāls JK, kas pieder Vācijas pirmajam un otrajam sabiedriskajam kanālam, lielu uzmanību pievērš izglītībai un izdod programmu pašiem mazākajiem - sava veida analogu mūsu "Ar labu nakti, bērni". Šajā raidījumā tā vietā, lai stāstītu, kā uzvedas pērtiķi, kaķi un suņi vai cik lietderīgi pirms ēšanas nomazgāt rokas, bērniem tiek stāstīts par asiņaino režīmu Krievijā, Navaļniju, Pussy Riot un Hodorkovski...

Olimpisko spēļu priekšvakarā Sočos vācu bērniem no televīzijas ekrāniem tika stāstīts: “Soči ir pilsēta Krievijā. Krievijas prezidents ir Vladimirs Putins, un viņš ne vienmēr ievēro cilvēktiesības savā valstī. Putina pretinieki nevar brīvi paust savu viedokli, ja viņi to dara, viņiem jārēķinās ar sliktu izturēšanos un dažreiz pat cietumsodu. Daudziem nepatīk, kā Krievijā izturas pret homoseksuāļiem – vīriešiem, kas mīl vīriešus, un sievietēm, kuras mīl sievietes. Vladimirs Putins un daudzi citi valsts iedzīvotāji to uzskata par nenormālu. Homoseksuāļiem Krievijā nav atļauts precēties, un viņi pat nedrīkst publiski runāt pozitīvi par homoseksualitāti vai, piemēram, rakstīt par to internetā. Ikvienam, kurš to dara, var piemērot sodu. Aiz tā visa stāv Vladimirs Putins. Daudzi sportisti uz Soču olimpiskajām spēlēm dodas ar dalītām jūtām. No vienas puses, viņi uzskata, ka ir slikti, ka Krievijā ne vienmēr tiek ievērotas cilvēktiesības, no otras puses, viņi vienkārši vēlas gūt panākumus savā sportā. Citi uzskata, ka sportam un politikai nav nekā kopīga." Un tas ir programmā, kas paredzēta bērnu auditorijai!

Tāpat kā Hitlera laikos, arī tagadējie vācieši atkal iedala Eiropas tautas lielajās un mazajās. Tiesa, nevis ar valstisku, bet finansiālu pamatu. Par mazajām tautām tiek uzskatītas visas tās, kuras ir parādā Vācijai. Viņiem pat ticis izdomāts aizvainojošs saīsinājums - PIGS, kas angļu valodā nozīmē "cūkas". PIGS ir Portugāle (Portugal), Itālija (Italy), Grieķija (Greece) un Spānija (Spain).

Vārdu sakot, lai cik pārsteidzoši tas neliktos, ES, kas tika izveidota kā līdzvērtīga Eiropas valstu partnerība, vairāk nekā divdesmit gadu pastāvēšanas laikā ir pārvērtusies par organizāciju, kurā gandrīz visu vienmēr izlemj Vācija.

Ukraina Vācijas plānos

2013.gada rudenī Ukrainas varas iestādes apturēja gatavošanos asociācijas līguma parakstīšanai ar Eiropas Savienību, jo tas būtu samazinājis tirdzniecību ar valsts galvenajiem partneriem Krieviju un NVS. Izmaksas, kas Ukrainai radīsies saistībā ar integrāciju Eiropā, jau tā mirstošo valsts ekonomiku var novest līdz pilnīgam sabrukumam. Ukrainai būtu par 40% jāpaaugstina gāzes un apkures tarifi iedzīvotājiem, jāiesaldē algas un jāsamazina pabalsti, un daudzi uzņēmumi varētu tikt slēgti, bez darba paliktu 400 000 ukraiņu. Un tā nav spekulācija. Pēc Eiropas ekonomistu domām, pirmajos gados pēc integrācijas Ukrainas ekonomika ik gadu zaudēs četrus līdz piecus miljardus eiro.

Bet tie, kas stāvēja Eiromaidanā, par to negribēja ne dzirdēt. Viņi vēlas dzīvot tikpat pārtikuši kā vācieši, un ir pārliecināti, ka eiropieši tikai par to vien sapņo, kā par ukraiņu pabarošanu. Bet jautājums ir: kāpēc Eiropas Savienībai tas ir vajadzīgs? Tur arī savu problēmu tagad ir virs jumta. Izrādās, ka Eiropas Savienībai Ukraina patiešām ir vajadzīga tikai tāpēc, lai to ekonomiski okupētu. Un tie, kas atbalsta Eiromaidanu, to aktīvi veicina. Daži politologi ir pārliecināti, ka Ukraina nav vajadzīga visai ES, bet tikai Vācijai, kas tagad dara to, kas neizdevās Hitleram – pārvērš Ukrainu par Vācijas koloniju.

Kā jau teicām, valstī ir daudz dabas resursu. Piemēram, Ukraina ir astotajā vietā pasaulē pēc ogļu rezervēm, tā ir nodrošināta ar gandrīz visu, kas nepieciešams melnajai metalurģijai: dzelzsrūdu, mangānu, titānu. Tāpēc ieguves rūpniecības un metalurģijas produkti joprojām ir galvenā eksporta prece.

Paskatieties, kas notiek Polijā, kas aktīvāk par citiem pārliecināja Ukrainu parakstīt līgumus ar Eiropas Savienību. Divi miljoni Polijas pilsoņu ir oficiāli atzīti par dzīvojošiem zem nabadzības sliekšņa! Taču pirms iestāšanās Eiropas Savienībā Polija dzīvoja samērā labi. Tās ekonomikas pamats bija ogļu ieguve, gadā tās ieguva gandrīz 200 tūkstošus tonnu. Saskaņā ar šo rādītāju valsts ieņēma vadošo pozīciju pasaulē. Kalnraču profesija tika uzskatīta par prestižāko un augstāk apmaksāto.

Kāpēc veiksmīgā ogļu rūpniecība Polijā tika pilnībā iznīcināta? Pēc ekspertu domām, tas noticis, jo to aprijušas lielās un varenās ES valstis.

Tādu pašu likteni Ukrainai prognozē arī Pilsoniskās sabiedrības attīstības fonda valdes priekšsēdētājs Konstantīns Kostins: “Ukrainai ir ļoti neliela izvēle. Man bija iespēja apspriesties ar dažiem Ukrainas politiķiem, un es viņiem jautāju: kas notiks tālāk? Nu, pieņemsim, ka jūs pametāt Muitas savienību un iestājāties Eiropas Savienībā. Ko jūs darīsiet tālāk?  Trīs mēnešu laikā - defolts. Ja ņems kredītu, tad pēc sešiem mēnešiem. Ja Ukrainas uzņēmumu ekonomiskās saites, kas šodien strādā, integrējoties vienā ražošanas ciklā ar Krievijas uzņēmumiem, tiks sarautas – un tās tiks sarautas –, Ukraina zaudēs savu produktu tirgu.

Polijas cilvēktiesību aktīvisti ceļ trauksmi: valstī 800 000 bērnu mirst badā! Taču Eiromaidanā poļu politiķi dod priekšroku par to klusēt, viņi sola, ka Eiropa kļūs par īstu paradīzi Ukrainai. Nesen, apliecinot solidaritāti ar Ukrainu, lielākie Polijas televīzijas kanāli vienlaikus pārraidīja videoklipu ar dziesmu “Padod roku Ukrainai”. Polijas televīzijā neviens nedzied par Eiropas Savienības īstenoto Polijas ekonomisko okupāciju. Viņi nedzied par to, ka aptuveni divi miljoni poļu pametuši valsti labākas dzīves meklējumos.

Eiropieši no bagātajām valstīm, pieņemot darbā poļus, gūst labumu. Jo poļi piekrīt darīt pat mazatalgotu un netīru darbu. Viņi vāc zemenes un dārzeņus Vācijas laukos. Anglijā strādā būvlaukumos, remontē dzīvokļus, tirgojas bodītēs un slauka ielas. Varam droši teikt, ka poļi Eiropai jau sen ir kļuvuši gandrīz par vislētāko darbaspēku. Viņi darīt to pašu mudina arī ukraiņus.

Starp citu, poļi un ukraiņi kopā ar krieviem savulaik jau strādāja Eiropas labā par velti. Tiesa, tas bija pirms 73 gadiem, kara laikā. Saskaņā ar Hitlera plāniem, kas publiskoti tālajā 1940. gada jūlijā - gadu pirms uzbrukuma PSRS - PSRS rietumu apgabalu teritorijā būtu jāizveido trīs valstis: Ukraina, Baltkrievija un protektorāta pakļautībā no Vācijas esošā Baltijas republiku federācija. Hitlers ne reizi vien atzīmēja, ka vāciešiem ukraiņu zemes ir kā britiem Indija. To var kontrolēt ar nedaudzu cilvēku palīdzību.

Bet, kā mēs visi zinām, 20. gadsimtā vācieši cieta neveiksmi. Varbūt tagad viņi iemieso sen pārdomāto plānu? Tikai vācu tanku vietā cauri Eiropai izbraukusi un sasniegusi Ukrainu vācu saimnieciskā mašīna.

Interesanti, ka Ceturtā reiha projekts nepavisam neradās pirms 22 gadiem, kad veidojās Eiropas Savienība, bet gan Otrā pasaules kara beigās. Nacistiskajā Vācijā tika ielikti Eiropas Savienības ekonomiskie pamati. 1943. gadā, kad kļuva skaidrs, ka karš ir gandrīz zaudēts, vācu ekonomisti nāca klajā ar plānu izveidot pēckara valsts iekārtu Vācijā. Viņi atlasīja 8-9 tūkstošus Reiham lojālu vidēja līmeņa ierēdņu, kas nebija īpaši pazīstami ārpus pilsētām, kur viņi strādāja, pārkārtoja viņu dosjē. No viņiem taisīja cilvēkus, kuri it kā bija nelojāli Reiham, dažiem tika piespriests fiktīvs sešu mēnešu cietumsods vai pat ieslodzīti uz pāris mēnešiem. Un viss tas, lai vēlāk jaunās varas iestādes (sabiedroto paspārnē) ieceltu cilvēkus ar šādiem dokumentiem vietējās pārvaldēs. Tādējādi lielākā daļa pēckara Vācijas administratīvā aparāta un pat daļa VDR ir bijušie nacisti, kuri palikuši uzticīgi Trešajam reiham un ielika Ceturtā reiha ekonomiskos pamatus.

Eiropas Savienība ir Ceturtais Reihs?

1992. gada 7. februārī Nīderlandē notika liktenīgs notikums - tika parakstīts Māstrihtas līgums, kas lika pamatus Eiropas Savienībai. 22 gadu laikā to valstu skaits, kas piedalās Savienībā, ir pieaudzis no sākotnējām sešām – Beļģijas, Vācijas, Itālijas, Luksemburgas, Nīderlandes un Francijas – līdz šodienas 28. Viena pēc otras valstis, kas sapņo par labāku dzīves līmeni, pievienojās Eiropas Savienībai, ierobežojot savu suverenitāti apmaiņā pret dalību ES.

ES struktūra galvenokārt atbilst Vācijas ekonomiskajām un politiskajām interesēm. Pateicoties Eiropas Savienībai, vācieši mierīgā ceļā panāca to, ko nespēja sasniegt divos pasaules karos. Viņi deva kredītus citām valstīm, par ko tās iegādājās vācu produkciju.

Starp citu, pat Eiropas Centrālā banka atrodas ne jau kur citur, bet Vācijā, Frankfurtē pie Mainas.

Tika ieviesta vienota valūta, apvienotas robežas. Viss sākās kā jaunas brīvu un pārtikušu valstu savienības veidošana. Taču drīz vien kļuva skaidrs, ka visas ES valstis ir vienlīdzīgas, bet dažas ir vienlīdzīgākas. Un vienas Eiropas daļas bagātību sāka būvēt uz citas daļas sagraušanas un nabadzības rēķina. Interesanti, kurš dzīvo labi Eiropas Savienībā? Pirmkārt, tās ir vāciski runājošās valstis - Luksemburga, Austrija, Vācija. Pārējiem kļūst arvien sliktāk un sliktāk.

Vācija "saliekusi" daudzas valstis, padarot tās par neokolonijām. Skaidrs, ka šīs valstis, kas drīzumā nonāks uz bankrota robežas, vairs nevarēs iegādāties dārgās vācu preces. Tas nozīmē, ka drīz Vācijai būs nepieciešami jauni tirgi. bet kam ir milzīgs iedzīvotāju skaits un finanses? Tieši tā – Krievijai.

Vācija vēl nevar ekonomiski pakļaut Krieviju, un tas nozīmē, ka tiek izmantoti citi mehānismi. Ar ieročiem pakļauta Kipra ir ārzona, kurā reģistrēti Krievijas valsts koncernu meitas uzņēmumi. Vācijas kanclere personīgi uzstāja uz stingrāku pieeju Kiprai un pasludināja tur ieguldīto naudu par "netīru". Faktiski tika mēģināts nacionalizēt Kipras banku "Laiki".

Krīze Kiprā ir Grieķijas krīzes sekas. Bankrotēja Grieķijas bankas, tagad deg Kipras bankas, kas savu noguldītāju naudu ieguldījušas metropoles amortizētajos aktīvos un vērtspapīros. Bet, ja Grieķijas problēma tika atrisināta, iepludinot 150 miljardus eiro, tad Kipras sistēmu nolēma bankrotēt. Ne pēc grieķu, ne spāņu, ne portugāļu scenārija, nacionalizēt, tas ir, vienkārši atņemt svešu naudu, neviens iepriekš neuzdrošinājās - tas būtu pretrunā ar visu ES tiesisko regulējumu. Šādai pieejai būtu ļoti tālejošas sekas. Protams, tas skars visu investīciju klimatu eirozonā.

Eiropas Savienības noslēguma samits, kas notika 2013.gada 19.-20.decembrī Briselē, liecināja par ļoti apšaubāmiem šīs organizācijas gada rezultātiem. Briseles debašu priekšvakarā kuluāros ar jaunu sparu uzliesmoja diskusijas par to, kādas reformas ES ir vajadzīgas. Un nākamo diskusiju kārtu ierosināja Vācijas kanclere Angela Merkele.

Uzstājoties Bundestāga deputātu priekšā, frau Merkele aicināja ES kolēģus veikt būtiskas izmaiņas Lisabonas līgumā un citos ES pamatdokumentos. Rezultātā vajadzētu būt centralizētākai finanšu un ekonomikas vadībai. Bundeskanclere ir pārliecināta – ja ar esošajiem līgumiem nepietiek maksimālai ekonomikas centralizācijai, šie līgumi būtu jāmaina.

Kas ir Angela Merkele?

Angelu Merkeli nevar saukt par harizmātisku vadītāju un emocionālu runātāju, taču vācieši viņā saskata savas tautas galveno īpašību iemiesojumu - pragmatismu, punktualitāti un noturību.

Par frau Merkeles personīgo dzīvi zināms maz. Tas, ko izdevās noskaidrot žurnālistiem, apliecina kanclerei raksturīgo “vāciskumu”. Berlīnē visi zina, ka viņa dzīvo kopā ar vīru profesoru Joahimu Zaueru četristabu dzīvoklī aiz Muzeju salas. Par pieticīgo atmosfēru stāsta tie, kuriem bijusi iespēja apmeklēt kancleres māju. Jebkurā gadījumā Merkele maksā par dienesta dzīvokļa īri - viss kā pienākas. Visas dāvanas, kuru vērtība pārsniedz 150 eiro, ko saņem kanclere, tiek nodotas parlamentam. Kad laiks atļauj, valdības vadītāja dodas uz pārtikas veikalu un pati gatavo ēdienu. Angela Merkele arī izskatās ļoti pieticīgi: viņas garderobē pārsvarā ir bikškostīmi dažādās standarta klasiskā piegriezuma krāsās. Viņai ir absolūti vienaldzīga greznība, šī īpašība raksturīga arī lielākajai daļai vāciešu.

No Merkeles ofisa loga Bundeskanclera pilī paveras skats uz Bundestāga stikla kupolu. Pati telpa 142 kvadrātmetru platībā ir pārsteidzoša savā nopietnajā vienkāršībā. Rezidences lielākajā telpā ir tikai kancleres darba vieta, uz paklāja stāv pāris dīvāni un trīs atzveltnes krēsli ap galdu. Uz rakstāmgalda ir Angelas Merkeles elka Katrīnas Lielās portrets, kuras dzimtene ir Vācijas pilsēta Štetina. Rezidencē dominē sievietes: Merkele nespers ne soli bez personīgās sekretāres Beātes Baumanes ziņas, kā arī labprātāk nenāk klajā ar paziņojumiem bez savas politiskās padomnieces Evas Kristiansenas piekrišanas. Abas darbinieces cieši sadarbojas ar Bundeskancleru un pēdējo septiņu gadu laikā nav sniegušas nekādas intervijas.

Ļaunās mēles Eiropā nepagurst izplatīt pārspīlētas un muļķigas baumas, ka Vācijas kanclere Angela Merkele ir paša Ādolfa Hitlera meita, dzimusi no fīrera sasaldētās spermas. Dzeltenā prese ar atsaucēm uz Krievijas un Amerikas izlūkdienestiem apgalvo, ka ideja par "Hitlera bērniem" piederējusi nacistiskajā Vācijā pazīstamajam ginekologam Kārlim Klaubergam, kurš veicis cilvēku mākslīgās apaugļošanas eksperimentus. Galvenā nacistu atvases mātes loma tikusi uzticēta Margaretai (Gretelei) Fegeleinai, Evas Braunas, ilggadējās Ādolfa mīļākās un īslaicīgās sievas jaunākajai māsai. Pēc mākslīgās apaugļošanas 1954. gadā piedzimusi Angela Merkele, kura pēc tam nodota adopcijai.

Protams, šādi apgalvojumi ir vairāk nekā apšaubāmi. Patiešām, pirmās grūtniecības pēc apsēklošanas ar atkausētu spermu tika iegūtas tieši 1954. gadā. Bet pirmie veiksmīgie eksperimenti ar vīrišķo sēklu kriokonservēšanu tika veikti tikai 1949. gadā, kad Hitlers vairs nebija dzīvs. Līdz tam visi mēģinājumi bijuši nesekmīgi. Un pat ja pieņemam, ka Trešā Reiha zinātniekiem izdevās par vairākiem gadiem apsteigt medicīnas zinātni, maz ticams, ka tik izcils eksperiments būtu veikts ar sievieti, kurai tai laikā jau bija 38 gadi.

Var sniegt vēl vienu atspēkojumu. Doktors Karls Klaubergs nekad nav veicis mākslīgo apsēklošanu. Gluži pretēji, viņš strādāja, lai atrastu lētāko sterilizācijas metodi. Sākot ar 1942. gadu, viņš pastāvīgi strādāja koncentrācijas nometnēs un veica necilvēcīgus eksperimentus, izmantojot skābi un rentgena starus. Visbiežāk šādas "operācijas" beidzās ar "pacientu" nāvi. 1945. gadā slepkava ginekologs nonāca mūsu karavīru gūstā. PSRS viņam piesprieda 23 gadus cietumā, bet pēc septiņiem gadiem gūstekņu apmaiņas programmas ietvaros viņš atgriezās dzimtenē.

11 nodaļa RIETUMU DUBULTSTANDARTI

Kā izskatījās Krima pēc pievienošanās Krievijai 2014. gada 18. martā? Visur priecīgas sejas, cilvēki dzied, dejo, neslēpj prieka asaras. Viņi tuvināja šo dienu, kā vien varēja! Krimas iedzīvotāji izgāja ielās, organizēja masu gājienus ar trīskrāsainajiem karogiem(trikoloriem). Viņiem ir brīvdiena. Mājās tiek klāti galdi, pulcējas ģimenes. Bet aiz logiem kliedz: “Krievija! Krievija!" Universālo gaviļu kadri ir dokumentēti, un Krievijas pilsoņi, kā arī jaunās Krimas Republikas iedzīvotāji ir gatavi tos skatīt atkal un atkal. Šos video rādīja ne tikai Krievijas, bet arī Rietumu televīzijas kanāli.

Taču tas nepārliecināja Kijevas labējā sektora ekstrēmistus. Pēc tam, kad Ukrainas pirmā kanāla ēterā tika demonstrēti kadri ar Krimas referenduma rezultātiem, nacionālisti vērsās pret tā redaktoru. Jaunieši ielauzās telekanāla vadītāja Aleksandra Panteļeimonova kabinetā, piekāva viņu un patvaļīgi atlaida - jo žurnālisti Krimā nebija atraduši nevienu, kurš būtu neapmierināts ar referenduma rezultātiem.

Kā to sauc? Augstas amatpersonas atkāpšanās pie fiziskiem draudiem! Ja kas tāds notiktu Krievijā, Rietumu mediji vienā balsī bļautu par cilvēktiesību un vārda brīvības pārkāpumiem. Tomēr ASV nepievērsa nekādu uzmanību šādiem cilvēku tiesību pārkāpumiem Ukrainā. Analītiķi ir pārliecināti, ka vienus un tos pašus notikumus dažādās valstīs rietumvalstis vienmēr interpretē dažādi – tādā veidā, kā tām ir izdevīgi. Bet tie jau ir acīmredzami dubultstandarti!

Simferopoles iedzīvotāji svin Krimas pievienošanos Krievijai

Valsts domes deputāts Jevgēņijs Fjodorovs uzskata, ka Ukrainas medijus kontrolē ASV: “Amerikāņi un hunta Ukrainā ir ieviesuši pašu bargāko cenzūru, un pat var novērot šīs cenzūras metodes, kad žurnālistus tiešraidē sit par raidījuma tematu, ka viņi “nav parādījuši tādu” materiālu. Respektīvi, ir skaidrs, ka vienu šādu gadījumu redzējām paši, bet, visticamāk, tūkstošiem citos gadījumos vienkārši piekauj, vai nelaiž ēterā. Vai arī vispār apšauj cilvēkus, kā tas bija Maidanā pagrabā, par ko stāstīja arī aculiecinieki. Izrādās, šādas metodes Amerikas Savienotās Valstis ne tikai ignorē, bet arī piesedz.

Referendums no referenduma atšķiras

Eksperti ir pārliecināti, ka dubultstandarti ir Rietumu iecienītākā taktika. Tas ir skaidri redzams Krimas piemērā. Daudzi Rietumu politiķi neslēpj, ka Krimas referenduma rezultāti viņiem ir kā kauls rīklē. Viņi ne tikai neatzīst gandrīz 97% nobalsojušo Krimas iedzīvotāju gribu, bet arī nosauc republikas pāreju Krievijas Federācijas sastāvā par aneksiju. Lai gan saskaņā ar starptautiskajiem likumiem nacionālo referendumu rezultāti nevienam nav jāatzīst, tie juridiski neprasa kādas svešas valsts politiķu atzīšanu vai neatzīšanu.

Politiskais stratēģis Konstantīns Kostins tajā skaidri saskata dubultstandartu politiku: “Vēlos atgādināt, ka saskaņā ar ANO Statūtu 1. pantu referendums, tas ir, pats referenduma sarīkošanas fakts, neprasa nekādu atzīšanu. Varētu pārrunāt rezultātus vai to, kā šie rezultāti sasniegti – vai gribas izpausme bijusi godīga un brīva, un tā, protams, bija gan godīga, gan brīva, ar to neviens nestrīdas. Bet referenduma atzīšana nav nepieciešama, un referendumu neatzīt nav iespējams. Neatzīšana ir starptautisko tiesību pamatdokumentu pārkāpums.

Neskatoties uz to, Rietumu politiķi Krimas pievienošanu Krievijai turpina dēvēt par agresīvu svešu teritoriju sagrābšanu. Tā paziņoja Lielbritānijas ārlietu ministrs Viljams Heigs: “Ukrainas krīze ir kļuvusi nopietns, nozīmīgs pārbaudījums Eiropas drošībai 21. gadsimtā. Krievijas rīcība Krimā liecina par nopietnu starptautisko tiesību neievērošanu.

Biļetens no referenduma Krimā 2014. gada 16. martā

Un īpaši sāpīgi Krimas pievienošana Krievijai tika uzņemta ASV. ASV viceprezidenta Džo Baidena paziņojums vispār izklausās pēc draudiem: “Maskava ir izteikusi dažādus argumentus, lai attaisnotu savu rīcību, taču fakts ir šāds. Tā ir teritorijas sagrābšana. Ja Krievija nemainīs savu izvēlēto ceļu, ASV un ES noteiks papildu sankcijas.

Internetā ir daudz joku - stāsta, ka Krievija vispirms ar ieročiem piespiedusi Krimas iedzīvotājus balsot, bet pēc tam tēlot prieka asaras un dejot līdz rītam Simferopoles centrālajā laukumā par pievienošanos ienaidnieka teritorijai.

Amerikāņu politiķi ar nacionālo referendumu Krimā nav apmierināti, bet nez kāpēc klusē par Skotiju, kas plāno rīkot referendumu par atdalīšanos no Apvienotās Karalistes. Amerikāņu politiķi nepalīdz itāļiem, no kuriem grasās atteikties Venēcija. Kāpēc? Eksperti ir pārliecināti: amerikāņi klusē, jo tas viņiem nāks par labu. Eiropas vājināšanās un šķelšanās šobrīd ir par labu ASV, bet jaunu teritoriju pievienošana Krievijai – ne.

Konstantīns Kostins: “Tas viss ir mēģinājums dzīvot vecajos stereotipos. Izdarīt spiedienu uz Krieviju aukstā kara laikā pastāvošo stereotipu ietvaros. Kad diplomāti runāja par mieru un draudzību, bet militārās vienības virzījās tuvāk nosacītā ienaidnieka robežām.

Saprotat? Viņiem šķita, ka tūlīt pie varas nāks Eiropas integrācijas atbalstītāji, pievienosies NATO, bet NATO beidzot pārcels savas militārās infrastruktūras objektus uz Krievijas robežām un vispār viss būs brīnišķīgi.

Rietumu politiķi neatzina Krimas atdalīšanu no Ukrainas, bet nez kāpēc, kad vajadzēja sašķelt Dienvidslāviju un pēc tam novājināt Serbiju, ASV neviens nerunāja par kaut kādu valstu integritāti un robežu nedalāmību. Gluži pretēji, ASV visos iespējamos veidos atzinīgi novērtēja šo tautu gribu, kuras vēlējās atdalīties no Dienvidslāvijas. Izrādās, ka ASV ir viens standarts Krimai, bet cits Kosovai. Lai gan saskaņā ar starptautiskajām tiesībām Krievijas un Krimas stāvoklis ir nevainojams - Krimā notikušā referenduma politiskās sekas bija neatkarīgas valsts izveidošana, kas pievienojās Krievijas Federācijai vēlāk.

Atcerēsimies, ka ASV tik ļoti atzinīgi novērtēja Kosovas atdalīšanas procesu no Serbijas, ka pat nometa uz civiliedzīvotāju galvām bumbas. Un to darīja aiz tīra humānisma. Mieru mīlošā un demokrātiskā Amerika nosauca karu Balkānos par “žēlsirdības eņģeli”.

Bosnijas un Hercegovinas serbiem uzmestās "miera" bumbas nebūt nav vienīgā ASV ārpolitikas dīvainība. Piemēram, ukraiņu "Berkut" mēģinājumu ieviest kārtību Maidanā ASV nodēvēja par cilvēktiesību pārkāpumu. Tas notiek neskatoties uz to, ka neapbruņoti specvienības karavīri cīnījās pret ekstrēmistiem, kas viņus apmētāja ar Molotova kokteiļiem.

"Berkut" vienības virsnieks, vārdā Sergejs, mums stāstīja to pašu, ko varēja teikt jebkurš cits "Berkut"ietis, kurš darbojās Maidanā: “Viņi arī pret mums izmantoja Molotova kokteiļus un apmētāja ar to karavīrus. Sita ar ķēdēm, rungām, bija arī naži. Likumsargi guvuši arī durtas brūces. Lidoja akmeņi, uz mums ar skrūvēm un uzgriežņiem šaudīja no kaķenēm, lai pēc iespējas vairāk sakropļotu un nodarītu kaitējumu.

Taču tiesībsargājošo iestāžu darbinieku viedokļus  ASV vērā neņēma. Amerikāņu politiķi pie katras izdevības uzsvēra, ka "Berkut" ir zemcilvēki, kas Maidanā sit mierīgos demonstrantus.

Deputāts Jevgeņijs Fjodorovs ir pārliecināts, ka Rietumi izdarīja spiedienu uz Ukrainas prezidentu: “Janukovičs, pat ja viņš gribēja iztīrīt Maidanu, baidījās to darīt. Vācieši un amerikāņi viņam pateica: “Tu ko, nedrīkst? Kaujiniekiem šaut uz tevi ir atļauts, bet tu šaut uz viņiem nedrīksti. Ja tu tā izdarīsi, mēs tevi pasludināsim par kara noziedznieku, ieslodzīsim vai izrīkosimies kā ar Miloševiču vai Kadafi — nošausim tevi kameras priekšā vai pakārsim kā Huseinu vai ko citu. Tas ir, viņi pieprasīja, lai Janukovičs sasien rokas sev un drošības spēkiem. Tā ir tehnoloģija, un šāda tehnoloģija pilnībā attiecas arī uz Sīriju. ASV un to sabiedrotie aizliedz pretošanos iebrucējam.

ASV prezidents Baraks Obama piesedz sevi tieši aiz šādiem humāniem saukļiem: “Mēs esam pārliecināti, ka, pirmkārt, varas iestādes apspiež miermīlīgos demonstrantus, protestētājus un ierobežo vārda brīvību – tas ir nepareizi, un mēs esam kategoriski pret to! Otrkārt, Ukrainas valdība jāveido tā, kā to pieprasa opozīcija. Un ir jāsadzird cilvēku balsis no Maidana – viņi pieprasa demokrātiju.

Pats kuriozākais ir tas, ka, pēc Amerikas domām, tas, kas ir labs ukrainim, ir slikts amerikānim. ASV tādas vienības kā "Berkut" neviens neizformē. Turklāt varas iestādes protesta demonstrāciju dalībniekus dēvē par noziedzniekiem, un daži aktīvisti saņem pat cietumsodus. Piemēram, pēc bēdīgi slavenās akcijas Occupy Wall Street, vairākiem cilvēkiem tika piespriests cietumsods no 9 līdz 20 gadiem.

Toreiz, 2011. gadā, policija, izklīdinot demonstrācijas, nenoniecināja nevienu metodi. Ir kadri, kā policists uzbrauc ar motocikla riteni uz vīrieša kājas un mēģina salauzt viņam kaulu.

Likumsargi pret demonstrantiem masveidā izmantoja asaru gāzi. Cilvēki guva nopietnus acu un gļotādu apdegumus. Līdzīgi nemieri tika nežēlīgi apspiesti Bostonā, kad iznāca protestēt liela daļa pilsētas iedzīvotāju. Pilsētu bloķēja karaspēks, tika noteikta komandantstunda un visi protesta dalībnieki tika sasēdināti cietumā. Daži eksperti apgalvo, ka toreiz tika ietekmēti aptuveni 80 tūkstoši cilvēku. Tas ir milzīgs skaitlis, taču par šo tēmu netiek veikta nekāda izmeklēšana vai izskatīšana parlamentā. Domājot par šiem faktiem, rodas skaidrs priekšstats, ka ASV rīcība ir absolūti neatbilstoša un pretēja pasaulē demokrātiskākās valsts tēlam.

Sadarbība ar teroristiem

Amerikāņi var piemērot dubultstandartus arī pret teroristiem, ja tikai no tā gūst labumu. Lūk, spilgts piemērs: Iļjass Ahmadovs, kurš 2004. gadā saņēma politisko patvērumu ASV. Un tas neskatoties uz to, ka viņu meklē Interpols, bet Krievija pieprasa izdot viņu kā vienu no pagrīdes gangsteru vadītājiem. Pirmā Čečenijas kara laikā Ahmadovs bija Šamila Basajeva personīgais adjutants un kopā ar Hattabu un Basajevu organizēja nometnes Čečenijā, lai apmācītu jaunus kaujiniekus. Tagad viņš ir kļuvis par cienījamu Amerikas pilsoni, ceļo pa pasauli, draudzējas ar amerikāņu politiķiem un saskaņā ar Krievijas likumiem par pastrādātajiem noziegumiem negatavojas atbildēt.

Jevgeņijs Fjodorovs uzskata, ka tas pat nav politisks patvērums: “Tie ir viņu karavīri, tie ir viņu armijas ģenerāļi. Kādas valsts armijas ģenerālis var saņemt patvērumu citas valsts teritorijā? Nu, tas ir skaidrs - viņi karo par ASV, viņi risina ASV problēmas neatkarīgi no tā, kādā planētas teritorijā. Ja tu neatkarīgi no tā, vai tavs uzvārds ir Zakajevs vai Smits, esi Amerikas Savienoto Valstu karavīrs, tu protams no Amerikas Savienotajām Valstīm saņemsi pilnīgu atbalstu un punkts.

Krievija pieprasa cita noziedznieka Tamaza Nalbandova izdošanu, taču ASV atsaka arī to. Nalbandovs ir starptautiskajā meklēšanā kopš 2001. gada. Viņš tiek apsūdzēts nolaupīšanā un izspiešanā Ziemeļosetijā. Viņam vēl nav piešķirts politiskais patvērums – viņš ir apmierināts ar imigranta statusu un uzturēšanās atļauju. Bet kas zina, kāda dāvana no Amerikas varas iestādēm viņu sagaida vēl.

Sibela Edmondsa no pirmavotiem zina par visām ASV slepenajām operācijām – galu galā viņa ir bijusī FIB tulks. Pēc viņas teiktā, paši ASV izlūkdienesti, lai cīnītos pret Krieviju, burtiski veido teroristu grupas. Viņa atzīst: “ASV ir spēcīgs čečenu lobijs, to pārstāv ļoti ietekmīgi cilvēki. Tā ir Amerikas Komiteja mieram Kaukāzā, kurā ietilpst bijušais CIP vadītājs Džeimss Bulejs, Pentagona padomnieks Ričards Perls un ASV Drošības centra vadītājs Frenks Hafnijs. Čečenu lobēšanas grupā ir pārstāvji no CIP, Aizsardzības ministrijas un NATO. Deviņdesmitajos gados tika izveidotas islamistu grupas, un to skaits pieauga, pateicoties ASV, Sauda Arābijas, Turcijas un Apvienoto Arābu Emirātu finansējumam. Protams, ASV valdība nesūtīja čekus, bet rīkojās ar pilnvarotu personu, vai NATO partneres Turcijas starpniecību.

To, ka amerikāņi maksāja kaujiniekiem Kaukāzā, var saprast arī no dokumentiem Basajeva personīgajā arhīvā. Krievijas specdienestu darbinieki tādus atrada slēptuvē netālu no Vedeno rajona Makketi ciema. Starp vēstulēm un propagandas skrejlapām bija viens kuriozs dokuments - Šamila Basajeva kvīts par 700 tūkstošu dolāru saņemšanu. Pārsteidzošākais šajā dokumentā ir tā datums: 1999. gada 3. jūlijs. Proti, šī nauda tika saņemta tieši mēnesi pirms čečenu kaujinieku uzbrukuma Dagestānas pierobežas ciematiem – kā zināms, tieši šis uzbrukums iezīmēja Otrā Čečenijas kara sākumu.

Jevgeņijs Fjodorovs apstiprina šos datus: “Teroristi, kas uzspridzināja mūsu mājas Krievijā, ir Amerikas Savienoto Valstu bruņoto spēku elite, kaut arī neregulārā. Un tā pret tiem arī izturas. Viņiem tiek piešķirtas lielākas algas, nevis tādas pašas kā parastajiem Amerikas Savienoto Valstu karavīriem. Viņiem tiek piešķirtas uzlabotas patvēruma vietas, Valsts departaments cīnās par tām līdz galam, viņi tiek pārvadāti īpašās lidmašīnās, lai vēlāk varētu izvairīties no pretterorisma vai pretsabotāžas grupām Krievijas Federācijā. Viņiem ir pilna aizsardzība, un tas ir loģiski – tie ir viņu karavīri, ASV karavīri."

90. gados Rietumu izlūkdienesti kaujiniekiem palīdzēja ne tikai finansiāli, bet arī morāli. Viņi pret Krievijas armiju izvērsa īstu propagandas karu. karavīru un virsnieku diskreditēšanai tika piešķirti miljardi dolāru. Visa šī nauda aizgāja grāmatām, žurnāliem, albumiem un pseidodokumentālām filmām, kas stāsta par Čečenijas karu. Lūk, ievads no vienas šādas filmas: “Čečenijas karš ļāva pasaules presei pārvērst čečenu partizānus (jeb modžahedus) par varoņiem, un jebkuru viņu varoņdarbu apvijušas leģendas. Bet viens čečens, bez šaubām, kļuva par izcilāko... Neviens Čečenijas kara laikā nekad nepārspēs Šamila Basajeva slavu... Personības kults, ar kādu čečeni apvijuši Šamilu, viņus vienojis visbriesmīgākajos un šausmīgākajos laikos.”

Unikāla personība, čečenu varonis, tautas atbrīvotājs, drosmīgs partizāns. Tieši to Dodžs Bilingslijs savā dokumentālajā filmā “Nemirstīgais cietoksnis” stāsta par Šamilu Basajevu. Dokumentālās filmas autori detalizēti stāsta par terorista dzīvi un viņa “atbrīvošanas karu”, rāda kauju un pat krievu karavīru nāvessodu kadrus, tas viss mijas ar neskaitāmām intervijām ar pašu Basajevu. 1999. gadā šī filma pēkšņi kļuva par populārāko ārzemju kinofestivālos. Amerikas Savienotajās Valstīs tā saņēmusi prestižākās kino balvas. Autoriem aplaudē gan žūrijas pārstāvji, gan žurnālisti, un pati filma tiek raksturota kā ļoti patiesa un atklāta...

11. septembris

Bet nez kāpēc, atšķirībā no Šamila Basajeva, amerikāņi citu teroristu Zakaria Musaui, kurš piedalījās 2001. gada 11. septembra notikumu sagatavošanā, nenosauc ne par drosmīgu partizānu, ne par unikālu personību, kas atklājies savā atbrīvošanas cīņā. Gan amerikāņu politiķiem, gan vienkāršiem cilvēkiem viņš uz visiem laikiem paliks terorists, kurš iejaucies Amerikas laimē.

Viņš tika ātri notverts un tagad izcieš mūža ieslodzījumu Kolorādo cietumā. Tomēr ekspertiem rodas jautājums: kāpēc talantīgās amerikāņu izlūkošanas aģentūras 10 gadus nespēja likvidēt teroristu Nr.1 Osamu bin Ladenu? Visu šo laiku ASV izlūkdienesti it kā nevarēja atklāt precīzu Al-Kaida līdera atrašanās vietu. Taču analītiķi netic šādam skaidrojumam. Bin Ladena atrašana, pēc viņu domām, iepriekš bija pilnīgi iespējama. Galu galā viņš pats ir bijušais CIP aģents. Ģeopolitisko problēmu akadēmijas prezidents ģenerālpulkvedis Leonīds Ivašovs par to ir pilnīgi pārliecināts: “Viņš bija īsts aģents. Un ne jau parasts aģents. Viņš bija stratēģiskā līmeņa aģents. Viņu nevarēja atrast tikai tāpēc, ka CIP un Pakistānas kopīgais izlūkdienests viņu labi paslēpa un visos iespējamos veidos aizsargāja.

Tātad daudzi eksperti uzskata, ka bin Ladens nebija ASV ienaidnieks Nr.1, kā tika apgalvots Vašingtonā. Gluži pretēji, viņš pastāvīgi uzturēja kontaktus ar CIP. Un tam ir pilnīgi ticams apstiprinājums. Pēc tam, kad Ņujorkas dvīņu torņos ietriecās teroristu nolaupītās lidmašīnas, uz vairākām dienām Amerikā tika slēgtas visas lidostas. Bet vairākām lidmašīnām tomēr tika atļauts pacelties. Tur slepus izveda al-Kaida līdera radiniekus – kopumā 24 bin Ladenu ģimenes locekļus.

Bet kāpēc viņi tika izlaisti no ASV? Galu galā, pēc amerikāņu izlūkdienestu domām, tieši bin Ladens bija šo asiņaino teroraktu organizētājs. Un saskaņā ar visiem starptautiskajiem noteikumiem, noziegumos aizdomās turēto radiniekiem tiek dota pavēle ierasties lai dotu liecības. Tomēr šajā gadījumā neviens Osamas ģimenes loceklis netika ne intervēts, ne arī nopratināts.

Krievijas Federācijas Konstitucionālās tiesas priekšsēdētāja padomnieks, atvaļinātais policijas ģenerālmajors Vladimirs Ovčinskis stāsta: “Kad notiek liels teroristu uzbrukums, radinieki un ģimenes locekļi tiek aizturēti un tiek apcietināti kā aizdomās turamie vismaz divas vai trīs dienas, lai pratinātu un konfrontētu. Ko darīja amerikāņi, kad tikko notika sprādziens un nekas vēl nebija noskaidrots? Viņi izveda bin Ladenu ģimeni. Tas nozīmē, ka kāds zināja, ka bin Ladenam tiks izvirzīta apsūdzība, un, lai tas neskartu viņa ģimeni, visi radinieki ātri tika izvesti no valsts, viņiem tika piešķirti gaisa koridori. Ko nozīmē nodrošināt gaisa koridoru, kad ir bloķēta visa Amerika? Tas nozīmē tikai vienu: tika saņemta atļauja no ASV vadības.

Eksperti uzskata, ka bin Ladens centrālās izlūkošanas aģentūras uzmanības lokā nonāca tālajā 1980.gadā. Kad padomju karaspēks ienāca Afganistānā, topošais al-Kaida vadītājs izveidoja savu pirmo džihāda kustību Maktab al-Hidmat. Tā filiāles ir atvērtas visā pasaulē: Ēģiptē, Sauda Arābijā, Pakistānā un pat Eiropā un ASV. Ar to starpniecību bin Ladens savervēja un nogādāja uz Afganistānu vairākus desmitus tūkstošu modžahedu, lai cīnītos pret Padomju Savienību. Bet vissvarīgākais ir tas, ka bin Ladens pilnībā uzņēmās kaujinieku grupu sagatavošanu apmācību nometnēs un lielāko daļu ieroču iegādi tiem. Tas ir, viņš par visu maksāja no personīgajiem līdzekļiem. Galu galā Osama nāk no bagātas dinastijas. Pēc tēva nāves viņš saņēma mantojumu 300 miljonu dolāru apmērā.

Leonīds Ivašovs: “Es neizslēdzu, ka viņš ieguldīja naudu, bet viņa struktūrām, viņa uzņēmumiem, viņa brāļiem, piemēram, tika doti dažādi pasūtījumi. Ar to, varētu teikt, tika kompensēti ieguldītie līdzekļi.

Bin Ladena cīņu par padomju karaspēka izraidīšanu no Afganistānas aktīvi atbalstīja ASV. Pēc tam Osama kļuva par CIP aģentu. Amerikas valdība, saskaņā ar dažiem avotiem, modžahedu vienībām iztērēja līdz 200 miljoniem USD gadā.

Tomēr divus gadus pēc Afganistānas kara beigām Osama bin Ladens pasludināja Ameriku par ienaidnieku jo tā sākusi karu Persijas līcī. Lai turpinātu džihādu, viņš izveidoja Al-Kaida.

1998. gada 7. augustā pie Amerikas vēstniecībām Kenijā un Tanzānijā notika spēcīgi sprādzieni. Bojā gāja 257 cilvēki, bet 5000 guva smagus ievainojumus. Atbildību par uzbrukumiem uzņēmās Bin Ladens. Tieši pēc tam Amerika sāka viņu visā pasaulē meklēt un par Al-Kaida līdera izdošanu izsludināja atlīdzību piecu miljonu dolāru apmērā.

Pēc Leonīda Ivašova domām, ta bija tikai izrāde: “Tas, ka viņi piešķir kaut kādas atlīdzības summas, ir domāts parastajiem pilsoņiem, lai pilnībā nediskreditētu valdību. Lai parādītu, ka viņi, lai noķertu bin Ladenu, pat piešķir miljoniem dolāru tas ir, viņiem rūp valsts drošība.

Taču pat izsludinātās medības netraucēja CIP turpināt sadarbību ar bin Ladenu. Amerikāņi izmantoja al-Kaida struktūras un sakarus Čečenijas kara laikā, arābu leģions karoja arī Kosovā. Tas viss bija zināms daudzu valstu politiķiem. Taču tas, ka bin Ladenu ģimene ir Bušu ģimenes biznesa partnere, tika rūpīgi slēpts. Izrādās, ka Bušu vecāko ar bin Ladeniem saista investīciju kompānija "Carline Group", kas šodien pārvalda 12 miljardu dolāru portfeli. Un Bušu jaunāko ar terorista ģimeni saista kopīgas intereses naftas un celtniecības biznesā.

Vladimirs Ovčinskis par to stāsta: “Bušu ģimene vienmēr bijusi draugos ar bin Ladenu ģimeni. Un viņiem ir kopīgi komercuzņēmumi, "Carline Corporation", būvniecības uzņēmumi un Dievs zina, kas vēl. Tā ir vesela impērija, viss ir kopējs. Tikai daži cilvēki to zina - Bušs jaunākais, topošais ASV prezidents, vēl būdams jauns menedžeris, pirmo miljonu korporācijā nopelnīja strādādams pie bin Ladena vecāka.

Varbūt tāpēc CIP ne tikai nemeklēja Osamu bin Ladenu visā pasaulē, bet, gluži pretēji, burtiski rūpējās par viņu. Piemēram, pēc ekspertu domām, 2001. gada jūlijā izlūkošanas aģentūra palīdzēja Al-Kaida līderim nokļūt amerikāņu slimnīcā Dubaijā, lai viņam varētu veikt dialīzes kursu.

Pēc likvidācijas bin Ladena ķermenis pē iespējas ātri tika apglabāts Arābijas jūrā. Šķietami tāpēc, lai neradītu svētceļojumu vietu terorista sekotājiem. Taču daži eksperti uzskata, ka amerikāņu izlūkdienesti līķi iznīcināja pavisam cita iemesla dēļ. Tas nebija nekāds bin Ladens, kurš tika nogalināts.

Ekspertu šaubas par al-Kaida līdera nāvi vēl vairāk veicina liecības, ko pasaulei sniedza ASV. Kā vēsta amerikāņu varasiestādes, īpašas operācijas laikā bin Ladena villā tika izņemta filma – uz tās redzams, kā Al-Kaida līderis skatās raidījumu par savu nāvi. Daudzi eksperti ir pamanījuši, ka bin Ladens televizora tālvadības pulti tur labajā rokā,  lai gan saskaņā ar visām CIP vadlīnijām viņš tiek fiksēts kā kreilis.

Vēl viens bin Ladena nāves apstiprinājums bija fotogrāfija, kurā redzams terorists ar lodes cauršautu galvu. Mulsina viens: viņam ir pilnīgi melna bārda, savukārt jaunākajos video ierakstos bin Ladens jau ir pilnīgi sirms. Var, protams, pieņemt, ka al-Kaida līderis matus nokrāsojis. Bet, pēc ekspertu domām, šī fotogrāfija ir rupjš viltojums, fotomontāža.

Tā saka Vladimirs Ovčinskis: "Pirmais par to ierunājās britu izdevums "The Guardian". Viņi veica pārbaudi datorā, kas parādīja, ka tur viss ir viltots, fotogrāfija ir viltota. Pareizāk sakot, bija apvienotas divas fotogrāfijas. Internetā var atrast video par pārvērtībām – vienā tika samontēta jauna Osamas bin Ladena fotogrāfija un pēc tam Afganistānā dažu nogalinātu modžahedu fotogrāfija ar šāvienu caur acī. Un redzams, ka modžahedam izšautā acs un norautais deguns, zobi un sejas ovāls bija kā bin Ladenam. Tas ir, prasta fotomontāža datorā, ko var izdarīt jebkurš vairāk vai mazāk profesionāls retušētājs.

Irānas izlūkdienesti arī paziņoja, ka pierādījumi par bin Ladena nāvi un kopumā visa viņa iznīcināšanas īpašā operācija ir nekas vairāk kā inscenējums. Pēc Irānas izlūkdienesta vadītāja teiktā, Al Kaida līderis miris pēc smagas slimības pirms vairākiem gadiem. Un viņa likvidācija tika vienkārši iestudēta. “Iznīcinot” bin Ladenu, Baraks Obama paaugstināja savu reitingu, jo plānoja kandidēt uz otro ASV prezidenta termiņu.

Daudzi eksperti ir pārliecināti, ka Amerikas izlūkdienestiem nemaz nav noslēpums, ka tieši Sauda Arābija, bin Ladena dzimtene, dāsni sponsorēja teroristu pagrīdi, tostarp tos teroristus, kuri veica 11. septembra teroraktu. Todien astoņos no rīta miljoniem amerikāņu steidzās uz darbu. Pēkšņi četras pasažieru lidmašīnas, kas vienlaikus devās uz Kaliforniju, pazuda no lidojumus debesīs virs valsts vērojošo radaru ekrāniem. Piloti pārtrauca sazināties ar gaisa satiksmes dispečeriem. Nevienam pat nebija aizdomu, ka spridzinātāju pašnāvnieku sagūstītās lidmašīnas ir mainījušas kursu un jau izlidojušas pretī paredzētajiem mērķiem... Līdz traģēdijai bija atlikušas tikai dažas minūtes.

8:46 no rīta kompānijas "American Airlines" lidmašīna "Boing 767" ietriecas Pasaules tirdzniecības centra Ziemeļu tornī Ņujorkā.

9:03 vēl viens "Boing" taranē tirdzniecības centra Dienvidu torni. Trešā lidmašīna sasniedz savu mērķi pulksten 9:38. Tā ietriecas ASV Aizsardzības ministrijas ēkā Vašingtonā.

10:10 netālu no Šangsvilas, Pensilvānijas štatā, nogāžas ceturtā lidmašīna. Teroristu uzbrukumi prasīja gandrīz trīs tūkstošu cilvēku dzīvības.

Šo notikumu video tiešraidē tika pārraidīti visos televīzijas kanālos visā pasaulē. Cilvēki panikā bēg no debesskrāpjiem, kuros tikko viena pēc otras ietriekušās divas lidmašīnas. Pēkšņi dvīņu torņi sāk sabrukt un burtiski sabrukt mūsu acu priekšā. Manhetenu pārklāj milzīgs putekļu mākonis. Tikai desmit sekunžu laikā simtstāvu ēkas pārvēršas par gruvešu kaudzi. Oficiālajā izmeklēšanā secināts: pēc sadursmes ar lidmašīnām izcēlies ugunsgrēks augstceltnēs, uguns izkausējusi tērauda nesošās konstrukcijas un torņi sabrukuši.

Bet pat tad, ja pilots-amatieris spēja precīzi trāpīt mērķī, kā viņam izdevās nepamanītam pietuvoties Pentagonam? Galu galā telpu ap to daudzu kilometru attālumā uzrauga pretgaisa aizsardzība. Saskaņā ar instrukcijām jebkura lidmašīna, kas pārkāpj noteiktās robežas, tiek uzskatīta par bīstamu, un pretgaisa aizsardzības karaspēkam ir tiesības to notriekt bez pavēles. Parasti pietiek ar dažām sekundēm, lai paceltu debesīs iznīcinātājus. Bet 11. septembrī pārtvērēji no militārās bāzes pacēlās tikai pēc tam, kad lidmašīna ietriecās Pentagonā. Vai tiešām pretgaisa aizsardzības sistēma laikus nepamanīja tuvojošās briesmas? Vai varbūt vienkārši negribēja pamanīt?

Leonīds Ivašovs atzīmē: “Lai īstenotu šo vērienīgo teroraktu, bija nepieciešami pārstāvji 32 struktūrās, un 11 no tām ir valsts dienesti, kas atbild par visu. Un izrādījās, ka tad, kad notika izmeklēšana, kāds pameta darba vietu, kāds nepievērsa uzmanību kaut kādiem sīkumiem.”

Eksperti ir pārliecināti, ka Pentagonā nav ietriekusies pasažieru lidmašīna. Viņi uzskata, ka uz ASV Aizsardzības ministrijas ēku tika izšauta spārnotā raķete. Turklāt to varēja izdarīt tikai paši valsts bruņotie spēki un tikai pēc augstāko varas iestāžu rīkojuma. Lai atspēkotu šo versiju, Pentagons publiskoja novērošanas kameru kadrus. Šajos kadros sprādziens ir skaidri redzams, taču, lai kā censtos, lidmašīnu saskatīt nav iespējams. Pēc militārpersonu teiktā, kamera nepaspēja to ierakstīt, jo lidmašīna lidoja lielā ātrumā. Tomēr eksperti iebilst, ka "Boeing", kas ir civilās aviācijas lidmašīna, vienkārši nevar attīstīt tādu zibenīgu ātrumu. Toties to spēj spārnotās raķetes.

Vladimirs Ovčinskis sniedz citus pierādījumus: “Pirmajās Pentagona ēkas fotogrāfijās pēc sprādziena caurums ir tieši tāda izmēra, kāds varētu rasties trāpot spārnotajai raķetei. Civilā lidmašīna nevar lidot tādā ātrumā, lai atstātu tāda izmēra caurumu. Ja ēkā būtu ietriekusies lidmašīna, tur būtu daudz lielāks caurums."

Taču ASV, neskatoties uz vārda brīvību un demokrātiju, šī tēma ir tabu, jo Sauda Arābija ir nozīmīgs sabiedrotais. Draudzība ar Sauda Arābiju ir tik stipra, ka ASV pat nekritizē to, ka sievietēm aizliegts piedalīties vēlēšanu kampaņās. Un arī ar tā sauktajām seksuālajām minoritātēm, kuras tik ļoti aizsargā Amerika Sauda Arābijā lielas ceremonijas netaisa - viņiem tur vienkārši tiek izpildīts nāvessods. Turklāt pagājušā gada nogalē kļuva zināms, ka valsts lidostās norīkoti specdienesti, kas izseko netradicionālas orientācijas ārvalstu viesus un neielaiž tos valstī.

Ali Al-Ahmeds, Vašingtonas Persijas līča pētījumu institūta direktors, saka: “Cilvēktiesību situācija Sauda Arābijā ir ļoti slikta. Tur netiek ievērotas nekādas cilvēktiesības: nav ne preses brīvības, ne vārda brīvības, ne pulcēšanās brīvības – nekas, kas būtu pilsoniskās sabiedrības atribūts. Pašreizējā karaliskās ģimenes politika Sauda Arābijā tiek īstenota ar Rietumu atbalstu, kuri aizsargā pašreizējo valdību, nevis cilvēkus, nevis valsti kā tādu. ASV nekad nav pievērsušas uzmanību cilvēkiem, Sauda Arābijas pilsoņiem. ASV nekad nav mēģinājušas aizsargāt viņu tiesības, tieksmi pēc brīvības un tiesiskākas politiskās sistēmas.

Arī eiropiešiem, tāpat kā amerikāņiem, patīk aizsargāt teroristus. Piemērs tam ir Ahmeda Zakajeva lieta. Šis Pirmā un Otrā Čečenijas kara antivaronis Krievijā tika apsūdzēts terorismā un slepkavību organizēšanā, taču tas netraucēja Apvienotajai Karalistei, viņam piešķīra politisko patvērumu. Prasību izdot noziedznieku Krievija izvirzīja tālajā 2003.gadā. Bet Zakajevs joprojām dzīvo Londonā.

Dažiem teroristiski noskaņotiem Kaukāza pilsoņiem izdevās iegūt citas Eiropas valsts – Norvēģijas – pilsonību. Tagad čečenu diaspora šeit atklāti popularizē terorisma idejas. Saistībā ar nesenajiem notikumiem diasporas tīmekļa vietnē parādījās Ukrainas "brīvības cīnītājiem" adresēti aicinājumi mācīties nogalināt ienaidniekus.

Sīrijā var redzēt citus brīvības cīnītājus. Neskatoties uz to, ka ANO ir atzinusi, ka tieši islāma organizācijas KK (Irākas un Sīrijas Islāma valsts) kaujinieki šeit veica masveida nāvessodus, ASV turpina viņus atbalstīt un dēvēt par demokrātijas cīnītājiem. Un, cita starpā, apgādāt viņus ar ieročiem, neskatoties uz to, ka tieši tāpēc Sīrijā jau trīs gadus notiek pilsoņu karš. Tajā pašā laikā ANO bloķējusi Krievijas pretgaisa raķešu sistēmu S-300 piegādi Sīrijai, neskatoties uz to, ka tie ir tikai aizsardzības ieroči.

Jeļena Supoņina, Āzijas un Tuvo Austrumu centra vadītāja, filozofijas kandidāte, komentē Rietumu attieksmi pret teroristiem: “Eiropa atsakās saprast, ka ekstrēmisma, īpaši reliģiskā ekstrēmisma, problēma ir visiem kopīga problēma. Arī Amerikas Savienotajās Valstīs attieksme ir tāda pati. Visi kliedz, ka cilvēktiesības ir daudz svarīgāka tēma un ka mums ir jādod pajumte ikvienam, neņemot vērā neko. Taču, ievērojot visu cieņu pret cilvēktiesībām, mums arī jāsaprot: pašreizējā globalizētajā pasaulē, kas ir savstarpēji savienota ar interneta tīkliem, Facebook, Twitter un tā tālāk, ekstrēmists, kas sēž kaut kur Eiropas mazpilsētā, var ļoti viegli sazināties ar sev līdzīgi domājošiem cilvēkiem kaut kur Jemenā. Rezultātā tas radīs problēmas un cilvēku upurus.

Mūs novēro

Par to, ka amerikāņi netaisa ceremonijas ar cilvēktiesībām, liecina fakts, ka totālā novērošana ASV jau burtiski pārkāpusi visas robežas. Turklāt amerikāņu izlūkdienesti izspiego un noklausās ne tikai savus pilsoņus.

Mūsdienās Edvards Snoudens ir pazīstams visā pasaulē. Bijušais amerikāņu izlūkdienesta virsnieks kopš nesenas pagātnes dzīvo un strādā Krievijā. Viņa atklāsmju skandalozais stāsts ir kārtējais pierādījums tam, ka amerikāņi nevar paslēpties no noklausīšanās un spiegošanas pat zem segas. Un ne tikai parastie ASV pilsoņi, bet arī citu štatu vadītāji. Bet tas ir Konstitūcijas ceturtā grozījuma pārkāpums. Amerikā izlūkdienestiem nav tiesību izspiegot nevienu, kamēr nav pārliecinošu iemeslu uzskatīt, ka persona ir izdarījusi noziegumu. Taču tagad visi zina, cik “labi” tiek ievērotas šīs konstitucionālās tiesības. Un par kādu personīgās dzīves brīvību Amerikā tagad varam runāt?

Politologs, informatīvā un analītiskā izdevuma "Geopolitika" galvenais redaktors Leonīds Savins atzīmē: “Ir parādījusies vēl viena maz izpētīta joma - kibertelpa, ko ASV aktīvi izmanto, lai nostiprinātu dominējošo stāvokli un manipulētu ar sabiedrisko domu ne tikai savienotajās valstīs, bet visā pasaulē. Visas amerikāņu militāro dienestu doktrīnas runā par nepieciešamību panākt pilnīgu dominēšanu uz zemes, gaisā, jūrās, kosmosā, un tagad viņi runā par nepieciešamību sasniegt dominējošo stāvokli kibertelpā. Tāpēc internets kā militāra attīstība – un tas radies tieši Pentagona dzīlēs – arī turpmāk tiks aktīvi izmantots manipulācijām un Baltā nama izvirzīto mērķu sasniegšanai.

Skaļie starptautiskie skandāli, ko izraisījuši novērošanas fakti, amerikāņu presē tiek diplomātiski pieklusināti. Prezidenta Obamas publiskā atvainošanās Vācijas kanclerei Merkelei oficiālajā hronikā ir trīs rindiņas. Vairums parasto amerikāņu, kas savā valstī dzīvo ārpus konstitucionālajām tiesībām, pēdējā laikā ir pieraduši par likumiem nemaz nedomāt. Un tāpēc tie tiek tik viegli pārkāpti.

Olimpiskais kauns

ASV tikai slinkie nelamāja Krievijas olimpiādi Sočos. Visa pasaules sabiedrība atzina, ka šis sporta pasākums tika organizēts visaugstākajā līmenī. Taču amerikāņu televīzijas kanāli gandrīz izbauda fotoattēlus ar diviem krievu podiem, kas novietoti blakus nelielā tualetes telpā. Un tas neskatoties uz to, ka viņiem pašiem nav ar ko īpaši lepoties un pat atslaucīties.

Piemēram, ziemas spēlēs Amerikas pilsētā Soltleiksitijā nemitīgi pazuda sporta inventārs, bet 1980. gadā Leikplesidas olimpiādes rīkotāji vai nu izrādījās ļoti nabadzīgi, vai arī tik ļoti samazināja budžetu, ka sportistiem spēļu laikā bija jāsacenšas uz nedaudz ietonētām un aizlāpītām ledus arēnām, kas uzceltas iepriekšējām olimpiskajām spēlēm pirms 50 gadiem. Turklāt Leikplesidā notikušās Amerikas olimpiādes organizatori izdomāja sportistus izmitināt bijušā nepilngadīgo likumpārkāpēju cietuma ēkā! Saglabājusies fotogrāfija, kurā redzams, ka padomju sporta leģendām daiļslidotājiem Irinai Rodņinai un Vjačeslavam Zaicevam burtiski nācies dzīvot cietuma kamerā bez logiem un gulēt uz lāvām. Tagad salīdzināsim olimpisko komandu dzīves apstākļus Sočos, kur sportisti tika izmitināti vismaz trīszvaigžņotās viesnīcās.

Amerikas demokrātijas vēsturē ir vēl viena šokējoša epizode. 1912. gada olimpiskajās spēlēs Stokholmā Amerikas indiāņu vieglatlēts Džims Torps izcīnīja divas zelta medaļas. Tomēr, Torpam ierodoties mājās, notika kaut kas neizskaidrojams - viņam medaļas tika atņemtas! Augstām amerikāņu amatpersonām nepatika olimpiskā čempiona indiāniskā izcelsme. Un tas notika valstī, kas iedvesmo visu pasauli ar mītu par brīvību, morāli un demokrātiju, kas tajā valda.

ASV ir tik ļoti pieradušas, ka var nesodīti īstenot dubultstandartu politiku, ka pat to neslēpj. Galu galā viņiem tik daudz reižu tas izdevies! Pavisam nesen ASV valsts sekretāre Hilarija Klintone Ārpolitikas prioritāšu komitejas sēdē sacīja, ka Valsts departamentam ir nepieciešams vairāk naudas informācijas politikai, jo ASV “zaudē informācijas karā” tādiem medijiem kā "Russia Today" un "A1 Jazeera"...

Tomēr tas, ka Hilarijai nepietiek naudas informācijas kariem, nepārsteidz. Galu galā, ja amerikāņu politiķi nerunās par savu izslavēto demokrātiju no katra televīzijas ekrāna, tad neviens par to neuzzinās. Un, spriežot pēc tā, kā ASV atkal un atkal piemuļķo citas valstis, tur no demokrātijas nav ne miņas.

Cik reižu amerikāņu amatpersonas ir paziņojušas, ka viņi noteikti palīdzēs jaunajai Ukrainas demokrātijai! Kad runa bija par reālu palīdzību un Ukraina lūdza no ASV ieročus un munīciju, Vašingtona saviem ukraiņu draugiem pagaidām varējusi piedāvāt tikai sausās barības devas. Turklāt iestāšanās ES gadījumā izskatās, ka šādas sausās devas būs jāēd visiem Ukrainas iedzīvotājiem. Ne velti ASV tajā, ka Krievija tai piegādā naftu un gāzi par pazeminātu cenu saskatīja mēģinājumu ietekmēt Ukrainas sabiedrisko domu. Tātad, pēc iestāšanās ES, Ukrainas pilsoņiem būs jāmaksā par naftu un gāzi, tikpat cik visiem eiropiešiem. Lai gan saviem pilsoņiem, kuri Teksasā sacēlās pret augstajām cenām, ASV tomēr izdarīja izņēmumu.

12. nodaļa SITUĀCIJA AUSTRUMOS

Tanki un helikopteri bombardē Donbasu. Kalnrači, pieejās savām pilsētām, stāv kā dzīvi vairogi pret bruņumašīnām, un lēmums par militāras operācijas veikšanu tiek pieņemts sanāksmē Kijevā, kuru personīgi vada CIP direktors. Kas notiek Ukrainā? Kā tur dzīvo vienkāršie cilvēki un kāpēc notikumi šajā kādreiz visplaukstākajā bijušajā padomju republikā ir izraisījuši nepieredzētu apmēru politisko krīzi? Īsi pirms referenduma “Militāro noslēpumu” filmēšanas grupa apmeklēja Ukrainas dienvidaustrumu reģionus.

Konfrontācija

Lūk, kontrolpunkts Doņeckas apgabala Slavjanskas pilsētā. Cilvēki šeit nes ziedus. 2014. gada 24. aprīlī aizstāvjiem šeit uzbruka "Labējā sektora" kaujinieki. Apšaudē tika ievainoti un nogalināti vairāki Slavjanskas civiliedzīvotāji. Bruņotais uzbrukums visiem bija īsts pārsteigums. Neviens no miličiem pat iedomāties nevarēja, ka tiks pārkāpts Lieldienu pamiers. Pirms tam, par īstu pilsoņu karu šeit, Ukrainas austrumos, tikai runāja, bet pēc uzbrukuma sāka nopietni gatavoties.

Jaroslavs Rudenko, Donbasa Tautas milicijas komandieris: “Provokācijas turpinās, Mariupolē notikušas slepkavības, jau ir gājuši bojā aptuveni 10 cilvēki - tas ir pēc oficiālajiem datiem, lai gan ir informācija, ka zaudējumi ļoti zemu novērtēti. Mirušo, kuru skaitu viņi cenšas slēpt, varbūt ir daudz vairāk. Ir daudz ievainoto, desmitiem ievainoto. Ir bruņutehnika, lidmašīnas, šaušana, lai apturētu šo tehniku, cilvēki iznāk ielās ar kailām rokām.

Tieši Doņeckas administrācijas ēkā ierīkota slimnīca. Uz brīdi kabineti pārvērtušies par neatliekamās palīdzības nodaļu un palātām, iekārtota pat operāciju zāle. Ārsti un medmāsas gatavi uzņemt ievainotos visu diennakti, noorganizētas dežūras.

Jurijs Evičs, ārsts: “Mums ir stingras prasības attiecībā uz aseptiku un antiseptiku, medicīnas standartus ievērojam pilnībā. Tā kā dabiskā bezēnu lampa ir ļoti dārga, operācijām sagatavota improvizēta lampa, kas darbojas pietiekam labi. Šeit mums ir zāles, operāciju galda analogs. Netālu no Sevastopoles tagad tiek izgatavotas marles salvetes, kādas izgatavoja vienmēr - arī pirms simts gadiem...”

Ārsti saka, ka pagaidām zāļu pietiek, bet, ja ievainoto būs vairāk, tad vienkārši nebūs ar ko ārstēt cilvēkus. Visas zāles sanesuši vietējie iedzīvotāji, neviens negaida palīdzību no centrālās valdības. Daudzi cilvēki vienkārši baidās. Tikai daži piekrīt rādīt savu seju — Ukrainas dienvidaustrumos atklāti atbalstīt aizstāvjus un paust savus uzskatus ir bīstami.

6.martā SBU darbinieki ielauzās Donbasa Tautas milicijas līdera Pāvela Gubareva dzīvoklī, viņu arestēja un aizveda nezināmā virzienā. Ilgu laiku nebija iespējams iegūt informāciju par viņa atrašanās vietu. Tomēr 2014. gada 7. maijā Gubarevs tika atbrīvots.

Jaroslavs Rudenko, Donbasa Tautas milicijas komandieris: “Pāvels Gubarevs un pēc tam Čumačenko, Ržavskis, Baranovs tika nolaupīts no toreizējās vēl Doņeckas apgabala teritorijas. Tas ir, daudzi cilvēki tika nolaupīti tikai no Doņeckas apgabala. Ir arī Luganskas apgabals, ir arī Odesas apgabals... Tie ir cilvēki, kurus nolaupīja vienkārši tāpēc, ka viņi aizstāvēja savus uzskatus, savas tiesības. Un tas ir uz fona, ka tieši tas pats notika Rietumukrainā, kad novembrī un decembrī tika sagrābtas administratīvās ēkas, pārņemot kontrolē ieroču noliktavas, 25 tūkstoši ieroču tika izdalīti pa Ukrainu. Bet tur šie cilvēki visi ir varoņi, bet te visi ir teroristi, separātisti, kurus vajag notvert un kurus vispār jāiznīcina. Tas ir, mēs atkal redzam šos dubultos, trīskāršos standartus attiecībā pret mums. Protams, izturēsim līdz galam, jo saprotam, ka neonacistiskajā Ukrainā, kuru ceļ Turčinovs un kompānija, mums nav nekādas nākotnes.

Internetā parādījās video, kurā par vienu noķertu krievu tika piedāvāta atlīdzība 10 tūkstošu dolāru apmērā. Šo operāciju it kā var veikt ar oligarha Igora Kolomoiska bankas starpniecību, kuru Kijevas hunta iecēlusi par Dņepropetrovskas apgabala valsts pārvaldes vadītāju. Bankas vadība uzreiz paziņoja, ka tai nav nekāda sakara ar video un tas ir kāds nežēlīgs joks. Taču šādai “reklāmai” nav grūti noticēt, jo pēdējo mēnešu laikā Ukrainas ziņu kanāli ir izplatījuši īstu pretkrievisko propagandu. Valsts rietumu pilsētās cilvēki uzskata, ka Krievija uzbrukusi Ukrainai, atsūtījusi karaspēku, un karavīri nogalina civiliedzīvotājus.

Igors, Doņeckas iedzīvotājs: “Es skatos Krievijas kanālus satelītā, bet vakar nejauši ieslēdzu Ukrainas ziņas. Ko tik tur nestāsta! Stāsta, ka te sapulcējušies narkomāni un noziedznieki, visiem pa piecas sēdēšanas, visi bijuši tiesāti. Bet man tur ir māte, viņai ir 80 gadi. Šobrīd pie mums notiek šāds informatīvs uzbrukums! Tas ir vienkārši nesaprotami, ko tagad ar mums dara. Tagad ir tik ļoti piemānījuši tautu, nozombējuši...”

Doņeckā gaidīja referendumu, kuram vajadzēja izšķirt reģiona turpmāko likteni. 11. maijā cilvēki izdarīja izvēli: viņi nevēlas palikt Ukrainas sastāvā. Jau pirms referenduma Doņeckas apgabals tika pārdēvēts par Tautas Republiku. Daudzi pilsētnieki teica, ka uz prezidenta vēlēšanām nebrauks, bet uz referendumu noteikti dosies.

Valentīna, Doņeckas iedzīvotāja: “Es vēlos pievienoties Muitas savienībai. Un es gribu, lai mani bērni un mazbērni dzīvotu kā mana jaunākā meita, kura tagad ir Krievijā. Viņa teica: “Mammu, mēs dzīvojām komunisma apstākļos tikai to nesapratām. Bet tagad vēlas, lai mēs pievienotos ES. Bet man tūkstoš gadus, ši Eiropas Savienība nav vajadzīga...”

Ļubova, Doņeckas iedzīvotāja: “Mēs esam viena tauta. Šī vienmēr ir bijusi mūsu zeme, nevis Ukraina. Tātad mēs esam krievi. Kāpēc ne pie krieviem? Bet tiem tur mēs vairs neticam. Mēs nekādā gadījumā neiesim pie viņiem. Ne par kādiem miljoniem."

Doņeckas apgabals ir Ukrainas ekonomikas lokomotīve, lielākais industriālais reģions. Šeit atrodas ogļu ieguves, metalurģijas, ķīmijas uzņēmumi un smagās mašīnbūves rūpnīcas. Milicijas vadītāji ir pārliecināti, ka republika spēs sevi pabarot. Kopējais algu līmenis šeit vienmēr ir bijis augstāks nekā pārējā valstī kopumā. Taču jaunais cenu pieaugums dzīvokļiem un komunālajiem pakalpojumiem, gāzei un pārtikai biedē iedzīvotājus. Tiesa, viņi gam vairāk baidās no pavisam cita.

Doņeckas iedzīvotāja Tatjana: “Mēs, protams, sagaidām ļaunāko... Pats ļaunākais, kas mani šobrīd biedē, ir karš, ko mūsu valdība izvērš pret savu tautu. Mēs tiekam ierauti šajā gaļas mašīnā. Mēs stāvam šeit, mēs aizsargājam savus bērnus, jo mums nav nekā cita, ar ko aizsargāt, kā tikai ar savu ķermeni...  mēs esam mātes.

Arī Luganskas apgabalā gaidīja savu referendumu. Šeit, tāpat kā Doņeckā, pilsētas ielās ir barikādes, un reģionu vada milicijas vadītāji. Oficiālās ziņas no Kijevas viņus dēvē par separātistiem un teroristiem, un daudziem jau ir sagatavots arests.

Luganskas iedzīvotājs Viktors Petrovičs Kovaļovs uz Maidanu negāja, taču sacīja, ka, ja viņš būtu jaunāks, viņš noteikti pievienotos tautas aizstāvju pulkam. Dzīvot kā agrāk viņš nevēlas. Tūkstoš grivnu liela pensija — aptuveni 3000 rubļu Krievijas naudā — knapi pietiek tikai pirmās nepieciešamības precēm: maizei, medikamentiem un pienam, kā arī komunālajiem maksājumiem. Palīdz nepilna slodze par sargu bērnudārzā, bet arī tur maksā tikai drupatas. Viktors Petrovičs baidās pat domāt, kas notiks, kad no 1. maija paaugstināsies dzīvokļu un komunālo pakalpojumu tarifi: “Mūsu ģimenei ar iesaldētām algām, kā valdība paziņoja, šāda summa mums būs nepieejama. Mēs, it īpaši ziemā, maksāsim gandrīz divreiz vairāk. Mums vajadzēs 800 grivnas par gāzi vien, jo gāzes un elektrības cenas nemitīgi pieaug.

Izglābj mazdārziņš. Viktors Petrovičs stāda kartupeļus ar burkāniem, sīpolus, kāpostus un redīsus. Ir pat vīnogas. Izdzīvot palīdz arī tuvējais mežs. Pensionārs ar sievu dodas sēņot un ogot. Par valstī notiekošo viņš uzzina no draugiem - Krievijas kanāli ir slēgti, bet ukraiņus viņš neskatās. Esmu pārliecināts, ka tur tikai melo; viņš nožēlo, ka rietumu rajonos vairākums tic antikrieviskai propagandai. Viktors Petrovičs apgalvo, ka ir par federalizāciju un ir gatavs dzīvot jaunajā Ukrainā, taču saprot, ka mierīgā ceļā šo jautājumu atrisināt var neizdoties. Un pensionārs jau ir garīgi sagatavojies iespējamajam pilsoņu karam: “Ja, kā saka, grābj aiz rīkles, sākas pilsoņu karš, kas nozīmē, ka tev būs kā cilvēkam jāaizstāv sava māja, sava zeme. Jo mums pretēji šai valdībai, pretēji šiem Rietumu sabiedrotajiem ir pavisam citas morālās vērtības. Tie mums ir nepieņemami, mēs tos neuztveram ne fiziski, ne morāli.

Lielākā daļa Ukrainas austrumu iedzīvotāju ar skaudību noraugās uz Krimu, kas atkal apvienojusies ar Krieviju. Viņi saņem ziņas par pārmaiņām, kas tik strauji notiek pussalā. Bet ar to pietiek lai turpinātu cīnīties par savām tiesībām, aizstāvētu savas mājas un nebaidītos no "Labējā sektora" jaunām provokācijām.

"Patiesība par Ukrainu"

Ivano-Frankovska ir Ivano-Frankovskas apgabala administratīvais centrs un viena no lielākajām pilsētām Rietumukrainā. Tā ir slavena ar savu neparasto arhitektūru: šeit ir sajaukti daudzi stili, tendences un kultūras, jo 300 gadu ilgās vēstures laikā Ivano-Frankovska ir pastāvīgi mainījusi savu pakļautību.

To nodibināja poļi 17. gadsimtā, bet pēc simts gadiem tā nonāca Austrijai, vēlāk iekļāvās Austroungārijas impērijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara Ivano-Frankovska bija Rietumukrainas Tautas Republikas galvaspilsēta un 1939. gadā kļuva par PSRS sastāvdaļu.

Šodien vietējie iedzīvotāji atkal ar cerību raugās uz Rietumiem un labprāt atkal apmainītu savas pases pret Eiropas. Starp citu, retais zina, ka poļu hetmanis Andžejs Polockis nodibināja Ivano-Frankovsku kā cietoksni, lai aizsargātos pret Zaporožjes kazaku uzbrukumiem. Un gadsimtiem vēlāk nemieri valsts austrumos joprojām tiek uztverti kā nopietns drauds.

Eksperti uzskata, ka Ukrainas rietumi un austrumi viens otru labi nesaprot, jo vēsturiski gadsimtiem ilgi tie bija daļa no dažādām valstīm. Rietumukrainas teritorija bija daļa no Polijas vai daļa no Austro-Ungārijas. Bet austrumi bija Krievijas daļa. Tagad, pēc analītiķu domām, apzināti tiek uzkurinātas ilgstošas pretrunas.

Ukrainas Augstākās Radas tautas deputāts Vadims Koļesņičenko: “Mēs redzam, cik saspīlēti par Amerikas un Eiropas naudu tiek darīts viss iespējamais, lai izmantotu tuvredzīgus politiķus un neizglītotus iedzīvotājus pilsoņu kara organizēšanai Ukrainā. Tas ir maksimums bet minimums - veikt valsts apvērsumu ar mērķi sagrābt varu.

Dažādi varoņi, dažādas valodas, pat dažādas reliģijas... Ivano-Frankovskas apgabalā lielākā daļa iedzīvotāju ir nevis pareizticīgie, bet gan grieķu katoļi. Tur atrodas Svētā Jura katedrāle, galvenā grieķu katoļu baznīca Ukrainā. Rituāli šeit saglabāti bizantiski, tas ir, praktiski tādi paši kā Krievijā, bet draudzes locekļi un garīdznieki ir pakļauti pāvestam. Un ekspertiem jau sen nav noslēpums, ka Krakova vietējiem iedzīvotājiem ir daudz tuvāka un mīļāka nekā Kijeva.

Simtiem Ivano-Frankovskas iedzīvotāju pagājušā gada novembrī devās uz galvaspilsētu uz Eiromaidanu. Viņu vidū bija Ruslans Kocaba. Tur viņš dzīvoja teltī, cerēja uz straujām pārmaiņām un vēlējās, lai valsts varas iestādes pēc iespējas ātrāk paraksta līgumu ar Eiropas Savienību.

Ruslans Kocaba, Ivano-Frankovskas iedzīvotājs:

"Nedomāju, ka dzīve kļuvusi labāka. Galu galā tagad ir depresijas periods, Maidana sajūsma sinusoidāli mainījusies uz vilšanos. Nekādas Maidana prasības nav izpildītas. Patiesībā viņi nav veikuši ne lustrāciju, ne arī cīņu ar korupciju. Vainīgie, kas nošāva cilvēkus Maidanā, nav identificēti; vakar lasīju, ka ticis nogalināts Maidana aktīvists.

Eiromaidana nemieros Ruslans savainoja kāju un nolēma atgriezties mājās. Tiesa, izrādījās, ka atgriezties nav kur. Viņš atlaists no darba. Tāpat kā tūkstošiem citu ukraiņu, viņš darbu zaudēja ekonomiskās krīzes dēļ, no kuras valsts nav spējusi izkļūt jau vairākus gadus. Un Ivano-Frankovskā pēdējo 20 gadu laikā ar darbu vienmēr ir bijis grūti.

Padomju Savienības uzņēmumi ķīmiskajā, enerģētikas un lauksaimniecības nozarē praktiski ir sabrukuši. Reģiona budžetu par 70% subsidē no valsts kases, un vidējā alga Ivano-Frankovskā ir par 20% zemāka nekā vidēji valstī.

Tagad Ruslana ģimeni pilnībā atbalsta viņa sieva. Vīru šis fakts netraucē – tā viņu sociālā vienība ir kļuvusi par soli tuvāk lolotajai Eiropai, kur vīrietis var droši saņemt grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, bet sieviete pelnīt naudu. Tāpēc 48 gadu vecumā Ruslans pielaikoja mājsaimnieces priekšautu un sāka audzināt bērnus. Un starp mazgāšanu un gatavošanu viņš gatavojas arī karam, kas, pēc viņa vārdiem, var sākties kuru katru brīdi: “Es jau zinu, kur man ir benzīns, elektrība, nopirku sev saules baterijas, lai uzlādētos. Gatavojos tam, ka vienā jaukā brīdī pazudīs gaisma, gāze, ūdens un vajadzēs glābt ģimeni - ir pienākusi mobilizācija, un domāju, ka daudzi  ir izdarījuši tāpat. Pirmkārt, man ir jāglābj bērni, es jau aptuveni zinu, kur slēpšu sievu un bērnus, otrkārt, visticamāk, man būs jākaro, jo esmu vīrietis, proti, man ir jāsargā ģimene un valsts. Vai valsts paliekas, pats nezinu...”

Ruslans lepni stāstīja, ka ir gatavs karam ar Krieviju. Tiesa, viņš uzreiz nepastāstīja, kā un kur tieši viņa sieva pelna naudu. Uļjana Kocaba ir slavena konditore. Viņa no cukura un mastikas gatavo īstus saldumu šedevrus. Viņas kūkas ir ļoti populāras, un pats galvenais, tās labi izpērk... Krievijā! Un tieši mūsu sarunas laikā Uļjana atradās Rostovā pie Donas. Taču Ruslanu nemulsināja fakts, ka tagad viņa sieva burtiski “ķīlniece” pie nāvīga ienaidnieka. Un viņš nevēlas domāt par to, ko viņu meitas ēdīs, ja sāksies karš.

Nesen Ivano-Frankovskas centrā parādījās sava veida “piemineklis Krievijas agresoriem”: improvizētā būrī, kas uzstādīts uz automašīnu riepām, salikti lupatu izbāzeņi, kuros attēlots Josifs Staļins, Vladimirs Putins un žurnālists Dmitrijs Kiseļovs. Piemineklis kļuva par īstu atrakciju, to rādīja televīzijā, uz tā fona labprāt fotografējās jaunieši.

Šeit nepārtraukti tiek runāts par iespējamo karu ar Krieviju. Daudzi vienbalsīgi paziņo, ka lielais ziemeļu kaimiņš jau ir uzbrucis Ukrainai, un tuvākajā laikā sāksies jauna liela mēroga militārā operācija. Lai pierādītu šo teoriju, Ruslans minēja piemēru par Krievijas mācībām, kas notika Rostovas, Belgorodas un Tambovas apgabalos. Viņš neticēja šo manevru miermīlīgajiem mērķiem: «Tuvāk vēlēšanām būs kaut kāda liela mēroga provokācija. Ja ievēlēs leģitīmu prezidentu, kuru atzīst pasaule, tad loģiski, ka Krievija tam nepiekritīs. Domāju, ka tā mums ir sagatavojusi kādu nepatīkamu pārsteigumu. Tāpat kā teātrī, ja karājas bise, tad tai ir jāšauj, kaut pēdējā cēlienā, tāpat šeit, ja ir karaspēks, tas nav tikai tā,  ir lauka virtuve, cilvēki salst teltīs, to uzturēšanai tiek tērēti miljoni, miljardi. Šis mums ir pārbaudījums, lai parādītu, vai mums ir vēlme aizsargāt valsti. Ir dabisks nogurums, bet ir arī rūdījums pēc Maidana.”

Runas par karu Ruslanu nemaz nepārsteidz, īpaši pēc tam, kad Krimā tika pacelti Krievijas trikolori. Viņš mierīgi atbild uz jautājumiem par Krimu. Viņš stāsta, ka nekad to nav uzskatījis par daļu no Ukrainas, nav paticis tur atpūsties un neapskauž krievus, kuri tikai plāno turp doties. Un par galveno pussalas problēmu viņš uzskata kaut kādus radikālos tatārus: “Krieviem no tatāriem vajadzēs sagaidīt Svētā Bartolomeja nakti, jo tatāriem ir augstāka dzimstība, viņi ir dinamiskāki, viņiem ir vienota reliģija, un, izņemot Krimu tatāriem nav citas zemes. Ja ukraiņi var aizbēgt uz Ukrainu, bet krievi uz Krieviju, tad tatāriem nav kur bēgt, tā ir viņu zeme. Tatāri ir iedzīti stūrī, no kura viņi var izkļūt tikai caur "nažu nakti". Čečenija “slēpsies”, ja izcelsies kautiņš ar nažiem. Tatāriem nav citu iespēju atbildēt uz šo apvainojumu kā vien ar apvainojumu. Man tikai žēl, ko viņi izdarīs ar kūrortu pēc 5-10 gadiem, tā būs viena no visnemierīgākajām vietām,” saka Ruslans Kocaba.

Tagad valstī ir sācies pilna mēroga pilsoņu karš starp rietumiem un austrumiem, kurus daudz kas sadala, tostarp kultūras vērtību līmenī.

Černovcu 600. gadadienā pilsētā tika uzcelts piemineklis Austro-Ungārijas imperatoram Francim Jozefam I, lai it kā atjaunotu vēsturisko taisnīgumu - galu galā Rietumukrainas daļa, ko sauc par Bukovinu, bija Austro-Ungārijas sastāvdaļa. Šādi pasākumi Eiropā tiek ļoti atbalstīti. Uz pieminekļa atklāšanu ieradās Austrijas ārkārtējais pilnvarotais vēstnieks Ukrainā Jozefs Markuss Vuketičs. Bet valsts austrumos, Harkovā, 2013. gada vasarā tika uzcelts piemineklis krievu dzejniekam Vladimiram Visockim.

Austrumukraina godina Sarkano armiju. Makejevkā 2013. gada rudenī zem sarkaniem karogiem tika sveikts atmiņu vilciens par godu 70. gadadienai kopš Donbasa atbrīvošanas no nacistu iebrucējiem. Šeit tiek ienīsts OUN vadītājs Stepans Bandera, pielīdzināts nacistiem. Bet Rietumukrainā viņš ir varonis. Nesen Bandera un UPA virspavēlnieks Romans Šuhevičs kļuva par Ivano-Frankovskas goda pilsoņiem.

Klavdija Lavroviča, Ivano-Frankovskas iedzīvotāja: “Mani sanikno, kad kliedz: “Bandera, Bandera...” Ja nepatīk, brauciet prom. Ja gribi, runā krieviski, “čtokā”, neviens neliedz. Es saviem bērniem un mazbērniem stāstu, ka viņi ir mazie banderieši, jo viņi šeit ir dzimuši, un mana draudzene ir banderiete".

Klavdija Aksentjevna jau ilgu laiku pensijā, dzīvo viena. Katru mēnesi viņa saņem pensiju 1160 grivnu apmērā, kas rubļos ir aptuveni 3500. Maksā 300 grivnu par komunālajiem pakalpojumiem, 400 aiziet uz medikamentiem, bet vēl 100 jāatliek telefonam.

Par atlikumu viņai vienkārši jāizdzīvo, tāpat kā citiem viņas kaimiņiem. Tiesa, palīdz sakņu dārzs vasarnīcā. Kartupeļus, burkānus un kāpostus pensionāre veikalā nepērk. Taču ne visiem ir šāda palīdzība, un daudzi baidās no jauna cenu pieauguma.

Katerina Rodionova, Ivano-Frankovskas iedzīvotāja: “Tas ir vissliktākais - maksāt par gāzi un elektrību. Par to es uztraucos visvairāk. Man šķiet, ka es to vairs nevaru izturēt: man ir hipertensija, otrās grupas invaliditāte. Un mēs visi, tieši tādi pensionāri kā mēs, esam apspiesti, dzīti uz viņpasauli, lai nevaram izturēt. Esmu jau aizmirsusi, kad ēdu ne tikai gaļu, bet pat lētāko desu. Vienkārši nav par ko to nopirkt. Maize, piens, griķu biezputra un auzu pārslas. Tāds ēdiens ir pensionāram.”

Kaimiņu acīs Klavdija Aksentjevna ir īsta veiksminiece. Vienai no viņas meitām izdevies kļūt par viesstrādnieci. Viņa Itālijā dzīvo 10 gadus un saņem 900 eiro mēnesī. Ivano-Frankovskas iedzīvotājiem tā ir vesela bagātība. Saskaņā ar statistiku, aptuveni miljons ukraiņu katru gadu dodas uz Eiropu strādāt. Spānijā, Itālijā, Portugālē un Polijā viņi strādā par sanitāriem, sētniekiem un celtniekiem. Šāds pasākums ir piespiedu kārtā – mājās vienkārši nav darba.

Grieķijā mums bija iespēja novērot, kā ukraiņu sievietes drūzmējās pie mājas personāla atlases aģentūras. Viņām bieži nākas nakšņot uz ielas, un katru dienu jānāk pie reklāmu stenda cerībā dabūt darbu. Taču daudzi saka, ka tāda dzīve ir labāka par badu mājās. Skumjākais ir tas, ka Eiropā neatzīst padomju ārstu un skolotāju diplomus, un pat kvalificēti ukraiņi ir spiesti mazgāt grīdas. Bet arī šāds darbs tiek uzskatīts par prestižu.

“Lūk, es guļu slimnīcā, meita jautā, vai man ir nauda. Ja nē, tad viņa man ik pa laikam iedod un vienkārši atsūta, caur mazdēlu, kurš ir Ukrainā, viņš nodod, es pati cenšos neprasīt. Ja tā nebūtu, es nebūtu izdzīvojusi," stāsta Klavdija Lavroviča.

Itālijā ir viena no lielākajām ukraiņu diasporām Eiropā. Un ukraiņu runu visbiežāk var dzirdēt Neapolē. Šī pilsēta ir pazīstama ar saviem noziegumiem, un bieži meitenes un sievietes, kas ierodas, lai aizpildītu vakances par mājkalpotājiem vai pavāriem, nonāk uz ielas un kļūst par prostitūtām. Viesstrādniece Tamāra Itālijā dzīvo jau 11 gadus, pirms 10 gadiem viņa ieradās šeit no Ukrainas un nolēma dalīties pārdomās par dzīvi Neapolē: “Neapolē ir attīstīta prostitūcija. Bet šeit lielākā daļa ir negritoses, varbūt kaut kur ir dažas no mūsējām, es nezinu. Viņas stāv zem tiltiem un tirgū. Bet lielākā daļa tirgus ir melnās, jaunas, skaistas, neviens negrib vecākas.

Ivano-Frankovskas iedzīvotāja Jeļena Turusova gadu dzīvojusi Čehijā un stāvējusi aiz kafejnīcas letes universitātē. Tagad viņa atkal plāno doties uz Eiropu. Šoreiz, visticamāk, uz Itāliju – tur var dabūt aukles darbu vai gatavot ēdienu bagātai ģimenei. Ivano-Frankovskā paliks meita un mazdēls. Sieviete stāsta, ka bail atstāt bērnus tik nemierīgā laikā: “Ja man bērnībā teiktu, ka Krievija kādu dienu uzbruks Ukrainai, es nekad tam neticētu. Man Krimā ir daudz draugu, un viņi stāsta, ka tur notiek haoss. Piemēram, sāk padzīt cilvēkus no personīgajiem dzīvokļiem un tagad ievieš atprivatizāciju. Kur cilvēkiem bija vasarnīcas, viņi sāk atņemt zemes gabalus personīgai celtniecībai. Murgs."

Krieviem šādi vietējo iedzīvotāju komentāri rada vismaz neizpratni. Rodas iespaids, ka viņi visi ir baigas propagandas upuri.

Taču daudz ko ziņu raidījumi Ukrainas rietumu daļās vienkārši nerādīja, piemēram, Krievijas un Krimas atkalapvienošanās svinības Simferopolē. Simtiem cilvēku izgāja ielās ar milzīgiem savas pussalas karogiem. Visi, kas ieradās uz svētkiem, referendumā izdarīja savu izvēli un nobalsoja par Krieviju.

Ņina Leščuka, Krimas iedzīvotāja: “Ja mēs būtu palikuši Ukrainā, būtu īsts genocīds. Viņi mūs vienkārši nekur nelaida, jo tur ir ļoti radikāli noskaņoti spēki, kas ir pret mums. Bet no Krievijas mēs sagaidām tikai vienu: cieņu, sapratni un iespēju attīstīties.

Bet Jeļena Turusova uzskata, ka Krima Ukrainai tikusi atņemta: Krievija ar militāriem līdzekļiem sagrābusi pussalu un tur visus iedzīvotājus par ķīlniekiem. Un viņa ir gatava atkal doties uz Maidanu un labi saprot tos cilvēkus, kuri nolēma aizstāvēt savas tiesības uz ielām visā valstī: viņiem vienkārši pietrūka pacietības. “Maidans nozīmēja, ka cilvēki bija zaudējuši pacietību. Viss šis noziegums, sociālās palīdzības nepietiekamā atmaksa, meli. Struktūra šeit Ukrainā ar šo valdību priekšgalā ir kļuvusi pilnīgi noziedzīga. Bet Krievijā informācija ir pavisam cita. Stāsta, ka te nogalina tos, kas runā krieviski. Lai gan esmu pus  krievvalodīgā, pa pusei ukrainiete – man te neviens netraucē sarunāties.”

Bet runāt krieviski cilvēki Rietumukrainā cenšas arvien mazāk, it īpaši tagad, kad cilvēki ir pārliecināti, ka Krievija gatavojas karam. Piemēram, Klavdija Aksentjevna nedaudz apmulst, ilgi domā, cenšas atrast vārdus. Mēģināju sievietei apliecināt, ka viņa var atbildēt krieviski, ja viņai tas būs vieglāk, taču viņa neticīgi skatās uz mums un kategoriski atsakās no šīs idejas.

Klavdija Aavroviča: “Esmu pārsteigta par tiem Austrumukrainas krieviem, kuri ir ieņēmuši galvā, ka Bandera sekotāji te staigā, nogalina un sit krievus. Cik pie mums brauc no Krievijas, nu neviens nav nogalināts! Oktobrī mums bija kāzas, no Kerčas atbrauca radiniece un teica: "Klavas tant, es protu runāt tikai krieviski," un es viņai atbildēju: "Labi, runā krieviski, es tevi saprotu." Tagad es viņai piezvanu un jautāju: "Nu, vai tevi kāds sita vai apvainoja, ka runāji krieviski?"

Pirms neilga laika internetā parādījās video, kurā redzams, kā jaunieši maskās Ļvovas centrā no garāmgājējiem atņem sarkanas krāsas mantas. Pēc tam nacionālistu pūlis apgleznoja Krievijas krājbankas ēku un meta petardes uz cita uzņēmuma ofisu.

Atcerēsimies Ivano-Frankovskas tirgus sturmēšanu. Saniknotais pūlis uzņēmuma direktoru izveda uz ielas un piespieda nomesties ceļos - tikai tāpēc, ka viņš bija prokrieviskās Reģionu partijas deputāts. Tā ka par toleranci pret krieviem te nav vērts runāt.

Lūk kā domā Ivano-Frankovskas iedzīvotāja Marija Terļecka: “Es neesmu pret otro valodu. Un kurš nevēlas būt ukrainis, lai nodod pasi un uz redzēšanos - uz Krieviju! Sieviete ir pārliecināta, ka Krievijā nekad nepieļautu otras valsts valodas pastāvēšanu.

Pēc daudzu ekspertu domām, Ukrainas rietumu reģionu iedzīvotāji kļuvuši par televīzijas propagandas ķīlniekiem. Galu galā jums jāpiekrīt, ka šādi vārdi no padzīvojuša cilvēka lūpām izklausās vairāk nekā dīvaini. Tāpat kā PSRS, arī Krievijas Federācijas nacionālajās republikās cilvēki runā ne tikai krievu valodā, bet arī savā dzimtajā valodā. Piemēram, Tatarstānā - tatāru valodā un Burjatijā - burjatu. Un šīs normas ir noteiktas konstitucionālajā likumā.

Tomēr daži eksperti uzskata, ka runa ir tikai par pamata nepilnībām izglītībā. Kā nekā Ivano-Frankovska nekad nav bijusi kultūras galvaspilsēta, un šajā apgabalā joprojām dominē lauku iedzīvotāji.

Jūlija Haruka, Ivano-Frankovskas iedzīvotāja: “Atvainojiet, bet man šķiet, ka krievi ir stulba tauta, ja viņi uzvedas šādi. Mums ir daudz morālo vērtību, mums ir saticība, sava politika, mums ir vairāk mīlestības, tāpēc viņi vēlas mūs pakļaut, lai mēs kļūtu nepilnvērtīgi.

Ukrainā ir populārs televīzijas raidījums “Ukrainieši ir lieliski”. Viens no programmas fragmentiem stāsta, ka Heopsa piramīdas, Stounhendžu, pārsteidzošos acteku tempļus un pat Kolizeju uzcēluši ukraiņi. Galu galā viņi bijuši protocivilizācija, citiem vārdiem sakot, pirmie cilvēki uz Zemes, no kuriem vēlāk cēlušās visas pārējās tautas. Protams, tas ir tikai joks, programma ir humoristiska. Bet psihologi uzskata, ka tas ir vieglākais veids, kā ar humora palīdzību implantēt cilvēka zemapziņā nepieciešamās attieksmes.

Bet lūk, pilnīgi nopietna programma STB kanālā. Tajā runāts par grāmatu “Mokseļa jeb Maskavija”, kurā autors cenšas pierādīt, ka krievi un ukraiņi nāk no dažādām tautām un Krievijai ar slāviem nav nekāda sakara! Pārsteidzoši, ka tieši par šādām “zinātniskām” teorijām, pētījumiem un uzskatiem pēdējos gados Ukrainā tiek izsniegtas nacionālās balvas.

Taču prezidenta vēlēšanu priekšvakarā ukraiņiem nebija laika zinātniskām sensācijām. Rietumos valstis ar nepacietību gaidīja politiskās sacensības beigas, daudzi gatavojās iet un balsot par kādu no kandidātiem. Cilvēki cerēja, ka jaunā valdība izlabos pagātnes kļūdas un valsts beidzot varēs dzīvot mierīgi un pārtikuši, būs darbs jauniešiem, būs mazāka korupcija.

Ivano-Frankovskas iedzīvotāja Klavdija Lavroviča: “Noteikti iešu uz vēlēšanām, ceru, ka iestādēm būs labāk, ja necels sev zelta tualetes. Es domāju, ka beidzot būs kārtīgi cilvēki.

Tiesa, valsts vadītāja amata kandidātu sarakstos jaunu seju bija ļoti maz. Šajā garajā sarakstā ir “sieviete ar bizi” - Jūlija Timošenko, Oļegs Ļaško, kuram ir divas sodāmības, un nacists Oļegs Tjagņiboks un Visas Ukrainas ebreju kongresa vadītājs Vadims Rabinovičs un oligarhs Petro Porošenko. Pēdējam pieder viens no populārākajiem kanāliem Ukrainā, kur katru dienu tiek rādīts, kā Krievija gatavojas militāram iebrukumam. Laikā, kad tika rakstīta šī grāmata, Ukrainā tikko bija pagājušas vēlēšanas. Petro Porošenko guva pārliecinošu uzvaru, līdz ar to otrās kārtas nebūs. Jaunievēlētais prezidents sola mieru dienvidaustrumos, bet “pretterorisma” operācija turpinās un pat uzņem apgriezienus. Daži politologi uzskata, ka oligarhs ir ieinteresēts pirms savas inaugurācijas dienas asiņaini attīrīt reģionu no “separātistiem”, lai pēc tam, stājoties amatā, varētu pildīt “miera uzturētāja” lomu. Šķiet, ka Klavdijas Lavrovičas cerības nepiepildās...

Daudz ko šajā stāstā neesmu iekļāvis. Tostarp ukraiņu bērnus, kuri mūsu žurnālistu grupai teica, ka visi krievi ir slikti un ļauni, bet sevi lepni sauca par “banderiešiem”. No iekavām izņemti arī lāsti, ko austrumukraiņi sūta saviem līdzpilsoņiem valsts rietumu daļā. Grāmatā neiekļauto materiālu pietiktu kāda psihiatrijas doktora disertācijai, kurš, tos izpētījis, droši vien noteiktu Ukrainas sabiedrībai precīzu diagnozi. Gribētos ticēt, ka slimība, kas šodien skar visu Ukrainu, vēl būs ārstējama.

Donbass

Šodien Donbass ir ugunī. Bet kāpēc visus tas tik ļoti uztrauc? Kāpēc šis reģions Eiropai ir pārvērties par pulvera mucu, kas, uzsprāgstot, var sagādāt daudz nepatikšanu? Kāpēc apgaismotie Rietumi tik spītīgi atsakās redzēt, kas tur īsti notiek? Un ko vēlas paši reģiona iedzīvotāji?

Savulaik Donbass jau bija Rietumu kaimiņu uzmanības centrā. Tieši Ukrainai Hitlera plānos bija jākļūst par Trešā reiha pērli, un Donbasam ar rūpnīcām, ogļraktuvēm un jaudīgo infrastruktūru bija jākļūst par jaunās Vācijas labklājības pamatu.

Pirms kara Doņecku sauca par Staļino. Reģions attiecīgi arī bija staļinisks. Kad vācieši 1941. gada oktobrī ieņēma Donbasu, viņi nekavējoties pārdēvēja Staļino par Juzovku, ar pirmsrevolūcijas nosaukumu. Okupanti veica visu pilsētas ielu nosaukumu skrupulozu pārskatīšanu: nekas nedrīkstēja atgādināt padomju varu. Darba prospekts tika pārdēvēts par Muzeju ielu, Kritušo komunāru prospekts kļuva par Nikolajevskas ielu, Dzeržinska prospekts par Požarnaja ielu, Čaikovska prospekts par Sadovaja ielu utt. Čaikovska vārds tika izdzēsts no pilsētas kartes, acīmredzot, lai krieviem neatgādinātu, ka pirms okupācijas viņi varēja būt ne tikai vāciešu vergi, bet arī komponisti.

Pjotrs Akaemovs, Maskavas Donbasa kopienas priekšsēdētāja vietnieks: “Šī taktika ir izdedzināt, iznīcināt, noslaucīt no zemes virsas. Tas ir ļaunākais, kas var notikt, kad viņi cīnās ne tikai pret kādas kustības ideologiem, kādas domas nesējiem, bet arī pret kultūru.

Donbasa teritorijā vācieši izveidoja īpašu okupācijas režīmu - tiešu pakļautību Hitlera štābam. Šis lēmums parādīja reģiona nozīmi Vācijas ekonomikā.

Tika mēģināts atjaunot ogļu ieguves nozari. 1942. gada februārī kalnrūpniecības biedrības galvenais inženieris Šestjukovs ziņoja okupācijas iestādēm, ka ekspluatācijā nodotas 12 šahtas.

Un tomēr nacisti nespēja apspiest partizānu kustību reģionā un sabotāžu okupētajos rajonoss, un tas neskatoties uz bezprecedenta pasākumiem - Doņeckā tika ieviesta kolektīvās atbildības sistēma. Par policista slepkavību tika nošauti 10 vietējie iedzīvotāji, bet par vācu karavīru - simts. Gestapo vadībā bija divu armiju soda aģentūras, četras komandantūras, divas soda vienības, vairākas īpašās vienības un žandarmērijas grupas.

“Viņi sāka iedzīvotāju ideoloģisko apstrādi - tās bija skrejlapas, aicinājumi. Tās bija runas iedzīvotājiem, kad sapulcēja ciemus un pilsētas un stāstīja, cik labi būs dzīvot pie nacistiem, ka šeit veiksies, ka šeit būs pilnīga labklājība, neviens netiks apvainots. Bet vissvarīgākais bija tas, ka kalnrači - un tā ir lielākā daļa iedzīvotāju - neiekrits šajās viltīgajās lamatās. Lai gan vīrieši bija frontē, bija palikuši lielākoties jauni vīrieši un sievietes, taču viņu pārliecība jau bija tik apzināta, ka viņi nepadevās šai provokācijai, tāpēc arī radās pretošanās kustība,” stāsta Pjotrs Akaemovs.

Unikāli vācu kinohroniku kadri mūsu arhīvos nonāca pēc kara, kad padomju armija ieņēma Berlīni.

Atkāpjoties Vērmahta karaspēks sastādīja detalizētu videoreportāžu par Himlera pavēles izpildi par izdedzinātās zemes taktikas izmantošanu. Šī vācu pavēlniecības pavēle bija bezkompromisa – atkāpšanās gadījumā neatstāt nevienu veselu māju, raktuvi, rūpnīcu, dzelzceļu vai nevienu nesaindētu aku. Atkāpjoties, nacisti brutāli atriebās Donbasa iedzīvotājiem. Tūkstošiem Doņeckas iedzīvotāju tika nogalināti un samesti šahtās, tika uzspridzinātas rūpnīcas, mājas un ceļi.

Pēc Donbasa atbrīvošanas tika atrasti pierādījumi šīm šausmīgajām zvērībām.

Kādas šahtas bedre kļuva par nāvessoda izpildes vietu un masu kapu. Kalnrači, kuri negribēja strādāt okupantu labā, vēl dzīvi tika samesti šahtā kopā ar viņiem nogalināja arī viņu sievas un bērnus. No 365 metrus dziļuma raktuvju šahtā 310 metrus piepildīja desmitiem tūkstošu cilvēku līķi. Raktuvju šahta ar numuru 4-4 BIS ir otrā lielākā fašisma upuru masu apbedīšanas vieta Ukrainā pēc Sievu Kraujas.

Staļino un visa Donbasa okupācija ilga aptuveni 700 dienas. Pēc tam reģions bija ne tikai jāpārbūvē, bet arī faktiski jāatjauno. Pirms vāciešu ienākšanas Doņeckā dzīvoja vairāk nekā 500 tūkstoši iedzīvotāju, pēc okupācijas – 175 tūkstoši.

Likās, ka pilsētu pēc pilnīgas iznīcināšanas atjaunot vienkārši nebūs iespējams. Bet pagāja tikai daži mēneši, un Donbasa rūpnīcas atkal sāka kausēt metālu, bet raktuvēs sāka ražot ogles. Par kādu cenu to varēja izdarīt - jājautā tām sievietēm un vīriešiem, kas toreiz dzīvoja...

Pjotrs Akajemovs atzīmē: “Donbass kopumā ir slavens ar saviem strādīgajiem cilvēkiem, kuri arī mūsdienās ir neatkarīgi. Kaut kur tur, rietumos, kāds streiko, bet kalnrači strādā. Tas droši vien ir asinīs tiem, kas dzīvo Donbasā. Un tā viņi burtiski trīs četru mēnešu laikā varēja palaist metalurģijas domnas, Iļjiča rūpnīcu, atjaunot šahtas un palielināt lauksaimniecisko ražošanu tikai īsos trīs vai četros gados. Mans tēvs strādāja raktuvēs, viņš teica: "Mēs ne dienu, ne nakti neatgājām no savām iekārtām, lai pēc iespējas ātrāk dotu valstij ogles, jo tās tajā laikā bija vissvarīgākais stratēģiskais produkts."

Padomju Savienībā Doņecka atkal kļuva par lielāko industriālo pilsētu, vienu no skaistākajām PSRS. Iedzīvotāju skaits pārsniedzis vienu miljonu. Šeit darbojās vairāk nekā 500 rūpniecības uzņēmumu - un ne tikai ogļraktuves. Doņeckā bija pārstāvēti gandrīz visi augsto tehnoloģiju rūpniecības veidi: ķīmiskās rūpnīcas, tekstila, tērauda un mašīnbūves uzņēmumi. Tas viss tika atstāts kā mantojums Ukrainai PSRS sabrukuma laikā.

Pjotrs Akajemovs atgādina, kā “60.–70. gados Doņecka pārvērtās par pārsteidzošu pilsētu. Galu galā, ja varbūt nezināt, šeit tika audzēts miljons rožu - pēc iedzīvotāju skaita. Tā lēma partijas pirmais sekretārs Dehtjarevs - viņš izvirzīja mērķi, lai līdzās terikoniem, kas rotā pilsētu, parādītos rozes, un rozes tiktu stādītas atbilstoši iedzīvotāju skaitam. Un UNESCO atzina Doņecku par skaistāko industriālo pilsētu pasaulē.

Mūsdienu Ukrainas politiķiem var nepatikt prokrieviskais Donbass to viņi var pat ienīst, taču ir spiesti ņemt vērā tā viedokli. Nozīmīgākos ieņēmumus valsts budžetā nodrošina tieši šis reģions.

Turklāt Doņeckas komanda vairākkārt ir pierādījusi, ka var darboties kā milzīgs spēks, ja viņu viedoklis netiek ņemts vērā. Tieši to viņi darīja 1918. gada februārī, kad tika proklamēta Doņeckas-Krivoj Rogas Padomju Republika. Tajā ietilpa ne tikai Doņecka un Krivojrogs, bet arī Luganskas un pat Rostovas apgabali.

Par vadītāju tika ievēlēts boļševiks ar pagrīdes segvārdu “Biedrs Artems”. Un, lai gan republika nepastāvēja ilgi, apmēram divus mēnešus, pati tās izveide bija pretošanās akts Centrālajai Kijevas Radai, kas sadarbojās ar okupācijas spēkiem.

Petrs Akajemovs atjauno vēsturisko notikumu gaitu: “Kad tika izveidota Doņeckas Republika (Doņeckas-Krivoj Rogas Republika), sākotnēji tā bija Ukrainas sastāvdaļa. Un, kad Pirmā pasaules kara laikā vācieši sāka virzīties uz priekšu, galvaspilsēta atradās Harkovā. Viņi ieņēma šo teritoriju, un galvaspilsēta pārcēlās uz Lugansku, kur tā palika līdz pievienošanai Krievijai Ļeņina vadībā. Atkārtoju, ka tas ir milzīgs industriālais reģions, kurā dominēja strādnieku šķira.

Par Doņeckas un industriālā centra Kalmiusas upes krastā dibinātāju var uzskatīt ārzemnieku – angļu rūpnieku Džonu Jūzu (Hjūzu). Ieguvis bagātību dzimtajā Anglijā, viņš 55 gadu vecumā negaidīti pārcēlās uz dzīvi Krievijā un, nopircis zemi no Krievijas kņaza Kočubeja, šeit uzcēla metalurģijas rūpnīcu un vairākas šahtas. Vietējie iedzīvotāji pret aktīvo ārzemnieku izturējās ar siltumu, un viņa dibinātais ciemats tika nosaukts par Juzovku par godu anglim. Taču piemineklis pilsētas dibinātājam Doņeckas centrā tika uzcelts tikai šī gadsimta pirmās desmitgades sākumā.

“Starp citu, pilsētas centrā joprojām ir saglabājušās nelielas vienstāvu māla mājas, kas celtas Hjūza laikā. Tā arī saka: šī ir Juzovka, apgabals, kas atrodas netālu no metalurģijas rūpnīcas. Doņecka prot saglabāt un godināt piemiņu,” atzīmē Pjotrs Akajemovs.

Vēsturiski Donbasa teritorija ne reizi vien ir kļuvusi par ģeopolitisko cīņu arēnu. Šeit savulaik notika Kalkas kauja. Un 17.-18.gadsimtā šeit atradās Zaporožjes un Donas kazaku karaspēka robeža, un šeit sadūrās Krievijas un Turcijas valdnieku intereses. Tomēr, lai kā ukraiņu vēsturnieki mūsdienās mēģinātu noteikt, kur bija robeža starp ukraiņu un krievu tautu, to noteikt nebūs iespējams – tādas robežas vienkārši nav nekad bijis.

Mūsdienu Donbasa iedzīvotāju bažas par savu likteni ir viegli saprotamas, ja atceramiesi neseno vēsturi - Polijas pievienošanos Eiropas Savienībai. Kādreiz spēcīgais ogļu reģions Augšsilēzijā, pēc tam, kad Polija izpildīja ES ekonomiskos nosacījumus, tika pilnībā izpostīts, un kalnrači tika atlaisti. Ukrainas pagaidu varas iestādes jau ir parakstījušas provizorisku vienošanos par Asociāciju, un saskaņā ar tās noteikumiem Donbasu gaida neapskaužams liktenis.

Brāļu tautas

Ukrainas ciemats Subbotova ir Bogdana Hmeļņicka ģimenes ligzda, kur lielais hetmanis nolēma apvienot Ukrainu ar Krieviju, atrodas Čerkasu apgabalā, netālu no Dņepras pietekas. Šeit ir saglabājušās mājas, kurās 17. gadsimtā dzīvoja kazaki, kas slēpās no dienvidu turku cilšu uzbrukumiem. Subbotovā joprojām stāv ukraiņu baroka stila Iļjinskas pareizticīgo baznīca, kas celta pēc Hmeļņicka pasūtījuma 1653. gadā. Šeit hetmanis apglabāts. 1664. gadā Polijas gubernators Stefans Čarņeckis nodedzināja Subbotovu un pavēlēja Hmeļņicka un viņa dēla Timoša pelnus izmest no kapa “apgānīšanai”. Ukrainas atbrīvošanu poļi nespēja piedot pat nelaiķim.

Slavenā Svētā Mihaila katedrāle Kijevā uzcelta tālajā 1108. gadā. Kupolu žilbinošās krāsas dēļ templis tika saukts par Zelta kupolu. Kijevas pērle ir Jaroslava Gudrā laikā celtā tūkstošgadīgā Svētās Sofijas katedrāle, zem kuras arkām apkopota unikāla mozaīka. Jaroslava laikā Kijeva, senās Krievijas valsts galvaspilsēta, pieauga 40 reizes, pārsteidzot visus ar savu bagātību un skaistumu. Kņazs uzcēla pilsētā klosterus, savāca unikālu bibliotēku un izveidoja likumu kodeksu.

Iļjinskas pareizticīgo baznīcas attēls uz 5 grivnu banknotes

Tomēr Kijevas Rusas ziedu laiki bija īslaicīgi. Kņazu pilsoniskās nesaskaņas iznīcināja Kijevas ietekmi. Bet pēc hana Batija iebrukuma pilsēta tika pilnībā izpostīta. 1321. gadā mongoļu-tatāru novājinātās Dņepru zemes iekaroja Lietuvas kņazs Ģedimins. Vēlāk cits karalis, sakāvis tatārus, uz 200 gadiem pievienoja Kijevu Lietuvai, kas pēc tam izveidoja ar Poliju Polijas-Lietuvas Sadraudzības valsti Rečji Pospoļitu. Tādējādi pareizticīgie ukraiņi kļuva par katoļu poļu muižnieku pavalstniekiem. Dzīve zem viņu jūga bija ļoti smaga.

Kā liecina hronikas, “zemnieki šeit ir ārkārtīgi nabadzīgi, viņi ir spiesti dot savam panam visu, ko tas vēlas; viņu stāvoklis ir sliktāks nekā galeru vergiem. Šļahtiči un magnāti ukraiņu zemniekus sauca par “bydlu”, tas ir, lopiem.

Par mazāko nepaklausību poļi pakļāva ukraiņu zemniekus nežēlīgai spīdzināšanai. Kungi lika nepaklausīgos sēdināt uz mietiem. Lai izdzīvotu, iedzīvotājiem bija jāapgūst militārās iemaņas. Ir 15.-16.gadsimta rekonstrukcija, kurā attēlots, kā toreiz izskatījās Zaporožjes Sečas kazaki: ar dzelzi apkaltām vālēm, kas, precīzi trāpot, sadragāja jebkuras bruņas. Šādi kazaki izrādījās stiprāki par lieliski apmācītajiem poļu huzāriem.

Tajā laikār ukraiņu tiesības tika aizskartas gandrīz visā. Tas nevarēja turpināties ilgi. Kijevas iedzīvotājiem tika liegta pieeja darbnīcām, tika ierobežota tirdzniecība, un viņiem tika atņemtas tiesības piedalīties pilsētas tiesā. Un vispārējās sacelšanās pret poļiem iemesls izrādījās tieši negodīgā tiesa, kas nesodīja kaimiņu, kurš nolaupīja Hmeļņicka līgavu.

Aleksandrs Širokorads, militārais vēsturnieks: “Viņš devās pie Polijas karaļa Vladislava, sāka sūdzēties par šļahtiču Čaplinski, kurš viņu aplaupīja un ar pātagu nosita viņa 12 gadus veco dēlu. Karalis saka: "Es nevaru palīdzēt. Bet tev, sotņik, zobens ir? Hei, izsniegt sotņikam zobenu. Un karalis pats personīgi iedeva Hmeļņickim zobenu. Trīs mēnešus vēlāk šis zobens izlidoja no maksts Zaporožje Sečas maidanā.

Pirmā kazaku un poļu armijas kauja notika pie Želtjevodjas - ienaidnieks tika pilnībā sakauts. Bet pēc sešu gadu ilgām pastāvīgām sadursmēm un uzvarām Bogdana Hmeļņicka karaspēka spēki bija izsmelti. Viņš lūdza palīdzību Maskavai. Ar Perejaslavskas Radas lēmumu kazaki zvērēja uzticību caram.

Nikolajs Starikovs, vēsturnieks: “Ukraina bija pareizticīga, Krievija – pareizticīga. Polija bija katoliska, Krima atzina islamu. Bogdans Hmeļņickis tobrīd pieņēma vienīgo iespējami pareizo lēmumu: viņš lūdza atbalstu no Krievijas, un šis atbalsts tika sniegts. Ukraina vairākos posmos kļuva par daļu no Krievijas, jo Polija, protams, izrādīja nopietnu pretestību.

Tomēr miers šajās zemēs bija īslaicīgs. Maskava, iestājusies par Kijevu, iesaistījās 13 gadus ilgā asiņainā karā. Daudzās Ukrainas pilsētās atrodas Perejaslavas Radas un Bogdana Hmeļņicka pieminekļi - galu galā abas tautas ilgus gadus cīnījās plecu pie pleca.

Nikolajs Starikovs atzīmē, ka “vairākus gadsimtus ir absolūti neiespējami atdalīt etniskā ukraiņa izlietās asinis no etniskā krieva vai etniskā gruzīna izlietajām asinīm. Tā bija vienota valsts, vienota tauta, un vienā impulsā cilvēki aizstāvēja tolaik pastāvošo valsts integritāti. Un tas turpinājās daudzus gadsimtus."

Aleksandrs Širokorads stāsta: “Bija divi tā sauktie Čigirina kari, kur krievi izsita turkus no Ukrainas. Tas ir, jautājums bija: būt zem turkiem vai zem poļiem. Citas izejas nebija. Vēlāk ieradās vācieši."

Pirmais pasaules karš atnesa papildu postījumus. Vācija un Austro-Ungārija sapņoja pārvērst Ukrainu par savām kolonijām. Vīnē pat bija plāns izveidot vienotu Polijas valsti, kurā ietilptu Ukrainas zemes. Oktobra revolūcija visu apgrieza kājām gaisā. Tika parakstīts Brestļitovskas līgums. Sākās pilsoņu karš. Un tad nāca Lielais Tēvijas karš.

Ir kadri no 1944. gada militārās hronikas: Sarkanās armijas karavīri atkaro no vāciešiem vilcienu ar dzīviem cilvēkiem, kurus bija paredzēts nogādāt koncentrācijas nometnē netālu no Pripjatas. Karavīri atbrīvo sievietes un bērnus. Uzreiz ir pamanāms, cik cilvēki ir izbadējušies.

Šajā laikā no PSRS okupētajiem reģioniem gandrīz visa pārtika tika eksportēta uz Vāciju. Šādos apstākļos vietējie iedzīvotāji vienkārši sāk izmirt. Tāds arī bija Hitlera slepenais plāns. Padomju Savienības nacistu okupētajās teritorijās gāja bojā neticami daudz cilvēku - 15 miljoni civiliedzīvotāju.

Saskaņā ar ģenerālplānu "Ost" lielāko daļu slāvu iedzīvotāju bija paredzēts izvest uz Sibīriju. Ukrainai šis rādītājs bija 65%, Baltkrievijai - 75%. Tiem, kas palika, nākotnē bija jākļūst par vergiem.

Nikolajs Starikovs atceras: “Nirnbergas prāvā tika paziņots, ka ir bijis izveidots plāns, saskaņā ar kuru vāciešiem ir jāīsteno noteikta politika pret slāvu iedzīvotājiem. Vārdu sakot, tas bija genocīds. Genocīds visos iespējamos veidos. No fiziskas iznīcināšanas līdz ģimenes attiecību veidošanas neiespējamībai, bezbērnu propagandai (starp citu, tas sasaucas ar to, ko šodien lasām internetā). Vācieši plānoja apdzīvot šīs teritorijas ar etniskajiem vāciešiem un citu tautību pārstāvjiem.

Uzvara Lielajā Tēvijas karā ilgu laiku vienoja visas Padomju Savienības tautas, īpaši krievus, ukraiņus un baltkrievus. Tomēr pēc PSRS sabrukuma kaut kādi darboņi mēģina pārskatīt kara rezultātus. Tā Ukrainas Augstākās Radas tautas deputāts Oļegs Tjagņiboks daudzos video kadros izsaucas: “Slava Ukrainas nemiernieku armijai, slava Banderam, slava Suškevičam! Mūsu roka nedrebēs! Slava UPA, slava Ukrainai!”

Tas ir rezultāts tam, ka varas iestādes sāka pārrakstīt vēsturi, cenšoties pārvērst šo zinātni par propagandas līdzekli. Jau divtūkstošā gada sākumā Ukrainā parādījās ļoti dīvainas skolas mācību grāmatas. Tās apgalvoja, ka boļševiki sarīkojuši “mērdēšanu badā”, lai “apspiestu ukraiņu neatkarības gribu”, bet lielāko daļu republikas no nacistiem atbrīvojis Bandera karaspēks.

Šādas propagandas rezultātā daudzi skolēni uzskata Perejaslavas Radu gandrīz par nacionālo traģēdiju, bet pašu Maskavas valsti – par okupantu, no kuras Ukraina ir centusies atbrīvoties jau gadsimtiem ilgi. Un nav pārsteidzoši, ka jaunieši pēc tam iziet ielās ar nacionālistiskiem saukļiem. Ar vēsturi, kas nekad nav bijusi jau ir izaugusi vesela pilsoņu paaudze.

13. nodaļa INFORMĀCIJAS KARŠ

Ukrainas TSN dienesta reportāžā kanālā 1+1 žurnālisti stāsta par to, cik briesmīgi ir dzīvot Krimā pēc tās pievienošanas Krievijai. Tiek runāts par slēgtām bankām, tukšiem bankomātiem un veikaliem. Viņi parāda tūkstošiem cilvēku pūli, kas it kā rīko mītiņu, un uzdod jautājumu: ko šiem cilvēkiem tagad darīt? Galu galā viņi nevēlas dzīvot Krievijā! Un tad uz ielas atrod divus garāmgājējus, kuri gluži otrādi priecājas, ka Krima pievienojusies Krievijai. Pēc stāsta autoru domām, šie cilvēki pārdevuši savu pilsonību par lielāku pensiju, bet Krievija viņus apmānījusi: "Saņēmām tikpat, tikai Krievijas rubļos."

Tālāk kadrā parādās jauna sieviete korespondente. Viņa ir stāvoklī. Kundze ziņo, ka ir mierīga par sava mazuļa nākotni Ukrainā - galu galā Krievijas Federācijā par bērna piedzimšanu nav paredzēti pabalsti, bet krievu māmiņas atrodas grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā ne ilgāk kā trīs mēnešus. Un vispār darba ņēmējām moskalietēm nav nekādu tiesību: “Saskaņā ar Ukrainas likumiem mans darba devējs laipni saglabās manu darbu līdz trim gadiem, bet Krievijā - tikai līdz trim mēnešiem. Ir tikai divu veidu grūtniecības un dzemdību atvaļinājumi: īsais - 84 dienas un ļoti īsais - 70 dienas.

Tas ir informatīvais karš, kurā patiesība netiek vērtēta nemaz. Viens no šādas armijas galvenajiem ģenerāļiem ir žurnālists Saviks Šusters, šobrīd galvenās dienas programmas autors un vadītājs uzreiz divos lielākajos Ukrainas kanālos. Lūk, viņa vārdi: “Mēs esam karā. Nedomājiet, ka mēs esam uz kara sliekšņa, mēs jau esam karā. Krievijas un Ukrainas teritorijā notiek karš.

Lielā kara mazās kaujas

Šusters ļoti labi saprot, kas ir informācijas karš. Kopš 1988. gada viņš strādāja Radio "Brīvība", pat vadīja tā filiāli Maskavā. Kā zināms, šo radio staciju tieši finansēja CIP, turklāt tā tika uzskatīta par vienu no Amerikas izlūkdienestu nodaļām, kas veic propagandu pret PSRS, tāpat kā "Amerikas Balss". Saviks Šusters tagad Ukrainā aktīvi izmanto savu bagāto pieredzi informatīvajos karos.

Piemēram, vienā no jaunākajām sava raidījuma epizodēm vadītājs vispirms parāda Krievijas laikraksta virsrakstu: “Ukrainā ir sācies pilsoņu karš”. Tālāk seko stāsts par Krievijas specvienību izveidi ārvalstu specoperācijām. Teksts vēsta: “Tie sāk darboties, kad vairs nedarbojas diplomātiskās metodes. Novēršot spēkus un uzmanību... viņi satricina šo valstu politisko sistēmu.

Bet pēc režisors rāda studiju. Izbiedētu ekspertu acu tuvplāns. Atmosfēra uzkarst, un skatītājiem šķiet, ka Ukrainā okupācija jau rit pilnā sparā un sākusies pilna mēroga karadarbība. Un tad Šusters rāda amatieru video, kā Gorlovkā sagrābj ukraiņu milicijas nodaļu: “Kas šodien notika Gorlovkā? Jā, nekādas šaušanas nebija, nebija helikopteru, bet viss bija ļoti līdzīgi. Dienas pirmajā pusē aptuveni simts bruņotu cilvēku ieņēma bruņotu milicijas iecirkni. Daži drošībnieki pameta milicijas iecirkni pirms uzbrukuma sākuma. Un uzbrucēji viņus neaiztika, bet palikušie virsnieki un ierindnieki tika izmesti uz ielas, daži no viņiem tika smagi piekauti.

Mēs cenšamies videoklipā atrast speciāli apmācītus cilvēkus, kuri var iekarot labi bruņotu milicijas nodaļu. Bet cilvēki ar īpašo spēku karavīriem raksturīgo militāro orientāciju kadrā nekur nav redzami. Ir redzami tikai vietējie kamuflāžā ģērbušies, kuri lēni gāzelēdamies pastaigājas. Acīmredzot milicija padevusies bez kaujas, jo kā gan viņi varēja karot pret saviem kaimiņiem un radiem? Taču Šusters apliecina: tā ir tieši krievu iebrucēju īpaša operācija Ukrainas austrumos.

Tikmēr ekrānā ir vēl viens pagrieziens. Televīzijas skatītājiem tiek piedāvāts noklausīties tā dēvēto krievu diversantu telefonsarunu noklausīšanos: “Ņem savu vietnieku, to, kurš runā ar ukraiņu akcentu. Un lai viņš visu skaidri formulē, stādās priekšā kā komandiera vietnieks, lai viņš visu paskaidro, ka viss ir kārtībā, mēs uzvarējām, tie tur atkāpās... un prasība, ka mēs nekavējoties pieprasām Ukrainas federalizāciju un gubernatoru vēlēšanas!

Ievērojāt šo frāzi - "tas, kurš runā ar ukraiņu akcentu"? Šādi Ukrainas Drošības dienests cenšas izlabot savu pagātnes kļūdu. Lieta tāda, ka vienā no iepriekš izdomātajiem viltojumiem rādītie krievu diversanti nez kāpēc runā ar izteiktu ukraiņu akcentu. Par šo ierakstu smējās visi cilvēki. Tikmēr Ukrainā darbojas propaganda, un daudzi vienkāršie cilvēki jau sen ir pārliecināti, ka viņi ir okupēti. Galu galā par to taču runā televīzijā!

Vladimirs Jevgeņevičs Travkins, žurnālists: “Kas ir propaganda? Propaganda ir atbalstītāju vervēšanas veids. Šo formu ļoti labi izstrādāja doktors Gebelss Hitlera vadībā. Mūsdienās šīs metodes tehnoloģiski ļoti labi tiek izmantotas. Gadās, ka šīs propagandas akcijas pārtop tiešās instrukcijās, ko mēs redzam Ukrainā.”

Ukrainas televīzijā mēs noskatījāmies tikai dažus sižetus un tajos atklājām desmitiem viltojumu, melu un neatbilstību. Šādi ziņojumi pat nelīdzinās ziņām – tie ir īsts farss.

Ukrainas robežsargi aizturējuši spiegu. Kadrā ir viņa apliecības fotogrāfija. Tā sauktajā GRU dokumentā daudzi vārdi ir rakstīti ar pareizrakstības kļūdām. Bet tas taču nekas. Ailē “Amats” ir iespiesta ļoti neparasta definīcija - “izlūkošanas darbinieks”. Acīmredzot skaidrības labad - lai Ukrainas specdienestiem būtu vieglāk viņu atrast.

Vēl viens priekšnesums - Ukrainas pretizlūkošana Čerņigovā sagūstījusi vēl vienu “spiegu”. Nez kāpēc kaujinieki viņu nolika uz ceļiem, un kaut kādā dīvainā veidā - lai viņš varētu viegli piecelties. Īstas notveršanas laikā noziedznieks vienmēr tiek noguldīts uz zemes. Tad, cilvēku pat nepārmeklējis, CSS virsnieks paceļ viņa lietusmēteļa apakšmalu. Kā viņš zināja, ka “spiegam” aiz jostas ir divi dunči? Vēl viena dīvaina detaļa ir tāda, ka netiek rādīta spiega seja, un skatītājam nav ļauts viņu identificēt. Bet nevar jau taču zināt – Čerņigova ir maza pilsēta! SBU ziņo, ka aizturēts Krievijas Federācijas Ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes iefiltrēts spiegs: "Krievijas spiegs vāca apsūdzošus korupcijas rakstura materiālus par valsts augstākajām amatpersonām un nosūtīja tos uz Krieviju."

Kārtējais "izlūks". Viņa seja atkal no žurnālistiem tiek slēpta, bet toties parāda plastīda sprāgstvielas un citus "spiegu prieksmetus" no viņa somas. Tas nozīmē, ka šis cilvēks ir arī terorists, gatavo kaut kādu sprādzienu. Taču pēc aizturēšanas, sīkākas ziņas par izmeklēšanu nekad neparādījās. Lai gan skaidrs, ka tiesībsargājošās iestādes par saviem panākumiem diez vai klusētu.

Internetā tiek rādīti vēl rupjāki viltojumi. Piemēram, daudzos plašsaziņas līdzekļos tika publicēta fotogrāfija ar uzrakstu “apsveicam Krievijas pirmos vecākus”. Tajā no lidmašīnas, kas it kā ielido no Ukrainas, tiek iznesti zārki ar Krievijas karogiem. Tajā pašā laikā nevienu nesamulsināja, ka fotogrāfijā redzamais karavīru izskats nepavisam nav slāvisks. Taču drīz vien foto ieraudzīja interneta lietotāji no Kazahstānas. Viņu sašutumam nebija robežu: “Tiem kazahiem, kuri joprojām tic vietnēm ar domēnu ia (Ukraina). Mums tā bija traģēdija priekšpostenī. Viņiem nav nekā svēta!” Izrādījās, ka fotogrāfijā iemūžināti notikumi pirms diviem gadiem pēc traģēdijas Kazahstānas robežpunktā, kad viens no karavīriem nošāva 15 savus kolēģus. Tad republikā tika izsludinātas sēras. Bet ukraiņu nacionālistiem tas ir sīkums. Galu galā karā kā jau karā!

Bet lūk jau cita veida propaganda. Pievēršam uzmanību virsrakstam: "Kijevā aizturēts FSB aģents." Mēs sekojam saitei un... dzirdam un redzam krievu raidījumu vadītāju, kurš, gluži otrādi, stāsta par to, kā Krievijas dienvidos aizdomās par spiegošanu tikuši aizturēti "Labējā sektora" atbalstītāji. Līdzīgas metodes tiešai viltošanai internetā tagad tiek izmantotas kur tik iespējams.

Pēc krievu politologa, žurnālista un politiskā darbinieka Valērija Korovina teiktā,

“Tīkla kara galvenais mērķis ir teritorijas sagrābšana, kontroles nodibināšana pār to, neizmantojot parastos, klasiskos ieročus, tas ir, bez tiešas militāras darbības. Tieša militāra dalība tīkla karā iespējama tikai beigu posmā, lai tam pieliktu punktu.

Lūk, vēl viens šāds piemērs. Parasta izskata lapa sociālajā tīklā. Uz tās ir raksta nosaukums: "Doņeckas apgabala aktīvisti atbruņojuši autobusu ar krievu karavīriem." Sekojam saitei, un lūk, paša raksta nosaukums: "Artemovskas separātisti atņēma ieročus zemessardzei." Proti, vietējie iedzīvotāji aizturējuši tieši ukraiņu algotņus. Atkal nomaiņa, tā pati tehnika. Ir aprēķināts, ka daudzi cilvēki, noklikšķinājuši uz virsraksta, otrreiz to nepārbaudīs. Tiesa, acīs krīt fakts, ka kadrā nemaz nav krievu militāristi. Karavīri izskatās ļoti nevarīgi, uzvedas nedroši un ātri nodod ieročus.

Pašlaik žurnālistu viltojumu skaits jau mērāms daudzos tūkstošos. Vai nu desmitiem vai pat simtiem tūkstošu bēgļu it kā šķērso robežu no Krimas uz Ukrainu, vai arī Krievijas specvienības it kā šauj uz Maidana atbalstītājiem... Nākamais māneklis: “Aviācijas bāzes kuģis "Džordžs Bušs" kopā ar 17 kuģu grupu , iebrauc Melnajā jūrā, "lai atbalstītu Ukrainu". Šo informāciju nācās atspēkot pašam Amerikas Savienoto Valstu prezidentam.

Histērija medijos

Pirms kāda laika "Labējā sektora" kaujinieki pie Ukrainas krievvalodīgo iedzīvotāju mājām izlika skrejlapas, aicinot pret viņiem veikt represijas. Tagad nacionālā naida kurināšana notiek valstiskā mērogā un to plāno oligarhi, kuriem pieder mediji un valsts. Un nekāda soda nav – milicija pat nemēģina izmeklēt un kādu apsūdzēt etniskā naida kurināšanā. Galu galā tagad taču meklē Ukrainas ienaidniekus, nodevējus un provokatorus. Vispārējā spiegu mānija uz televīzijas skatītājiem iedarbojas visai dīvaini: “Briesmīgi, šausmīgi! Moskaļu hunta jau ieradusies Odesā! Tas ir šausmīgi! Moskaļi ukraiņu tautai jau pieteikuši karu, pilna mēroga karu. Tas ir vienkārši šausmīgi!

Šāda histērija pārņēmusi ne tikai Ukrainu, bet arī Eiropu. Lūk, populārākais tabloīds Vācijā, laikraksts "Bild". 21.martā tā žurnālisti ieteica Angelai Merkelei (viņai nerakstīja un nestāstīja, tieši ieteica!), kādas jaunas sankcijas ieviešamas pret Krieviju. Laikraksta darbinieki ierosināja aizliegt Pasaules kausa čempionātu Krievijā un tā dalību Eirovīzijā, kā arī aizliegt degvīna tirdzniecību un boikotēt Krievijas gāzes piegādi. Frau Merkele neapšaubīja šo cilvēku prāta spējas. Nedaudz agrāk tie paši žurnālisti sāka vākt parakstus, lai pie Brandenburgas vārtiem aizvāktu Krievijas pieminekļus - divus tankus T-34.

Un daudzi Eiropas mediji tagad rīkojas līdzīgi. Krievija tiek dēvēta tikai un vienīgi par agresoru, referendums Krimā par militāru iebrukumu. Rusofobija sasniegusi maksimumu. Gandrīz neviens neintervē Maskavas pārstāvjus, tādā veidā ceturtā vara boikotē “moskaļus”. No kurienes tāds pēkšņs naids?

Džuljetto Kjeza, viens no Itālijas slavenākajiem žurnālistiem, mēģināja izskaidrot notiekošo. Viņš uzskata, ka situāciju Ukrainā pilnīgi nepareizi atspoguļo gandrīz visi Ukrainas mediji: “Pēkšņi izrādās, ka Krievija ir ienaidnieks vēsturiskā nozīmē. Agrāk tādas histērijas nebija, bet tagad ņem virsroku rusofobija. Gandrīz pilnībā šajos mēnešos viss stāsts, visa informācija par Ukrainas valsts krīzi jau no paša sākuma tika veidota, pamatojoties uz totālu faktu sagrozīšanu un meliem.

Kjeza ir pārliecināts, ka Eiropā tagad ir stingra cenzūra visam krieviskajam. Ir aizliegts attaisnot Krieviju un to parādīt, nenosodot. Viņš izskaidro Eiropas žurnālistu neobjektivitāti ar to, ka gandrīz visiem Vecās pasaules žurnālistiem šodien jāskatās uz saviem aizjūras kolēģiem un jāgaida viņu reakcija. Tāda ir Eiropas lielāko laikrakstu un televīzijas kanālu vadītāju attieksme. Lielākā daļa žurnālistu savas reportāžas veido, balstoties uz amerikāņu reportieru klišejām, kuriem Krievija ir nāvīgs ienaidnieks. "Daudzi no šiem žurnālistiem zina, ka, ja viņi par Krieviju runās pozitīvi, tas viņiem nenāks par labu, tā nav pieņemts. NATO esam mēs, bet Krievija ir pret NATO, mēs esam Rietumu cilvēki, bet Krievija ir pret demokrātiju un tā tālāk. To nevar pateikt automātiski. Lietas, kuras vadība nepieņems, tiks atļautas vienreiz. Divas reizes jau ar grūtībām, bet trešajā reizē vienkārši atlaidīs no darba,” saka Džuljetto Kjeza.

Tikmēr amerikāņu žurnālisti cenšas kā vien var. SVE ziņojumā teikts, ka uz robežas ar Ukrainu ir koncentrēts Krievijas karaspēks un ir gatavs marša triecienam. “Attēlos no komerciāla satelīta lidlauka stāvlaukumā spārnu pie spārna redzama Krievijas iznīcinātāju rinda. Pa lidlauku izkaisīti helikopteri, tostarp triecienhelikopteri. Fotogrāfijās redzams laukums, kas piepildīts ar tankiem un kājnieku kaujas mašīnām, bet vēl viens ar artilērijas lielgabaliem. Visi šie ieroči atrodas lokā pie Ukrainas austrumu robežas. Saskaņā ar amerikāņu izlūkdienestiem tie ir gatavi doties uzbrukumā 12 stundu laikā pēc attiecīgas pavēles.

Cits video it kā apstiprina karaspēka pārvietošanu uz robežu ar Ukrainu. Daļa tehnika tiek transportēta pa dzelzceļu, bet daļa pārvietojas pa ceļiem. Uz šīm video provokācijām iekrituši ne tikai skatītāji, bet arī žurnālisti no cita Amerikas kanāla "SIM". Speckorespondents Fils Bleks devās uz Krievijas un Ukrainas robežu meklēt Krievijas karaspēku. Savā stāstā operators vispirms rāda dīvainu grāvi, tad govis, kas ēd jauno zāli. Bet kur tad tanki? Simtiem kilometru gar robežu tādu nav. Tālāk seko tas pats video, kas iepriekš tika rādīts Amerikas kanālos. bet, lūk, viņi ir, lūk, militārā karavāna! Bet tas viss ir tikai viltojums – iespējams, to veidojuši Ukrainas mediji. Vietējie iedzīvotāji militāro tehniku nemaz nebija redzējuši: “Šeit nekā tāda nebija. Viss ir kluss."

Bleks burtiski raka zemi vairākas dienas, bet neko neatrada. Viss, kas viņam izdevās, bija iestigt tajā pašā grāvī un ierakstīt "stendap. Interesanti, vai ŗeportieris maz uzzināja, ka ar to viņš pārkāpis valsts robežu? Galu galā viņš bija Krievijā, bet grāvis jau atrodas Ukrainas teritorijā. Korespondents ir pilnīgi vīlies. Tikmēr turpina vainot Krieviju. Galu galā tajā, kas notiek nezaļežnajas dienvidaustrumos tiek vainota tieši Maskava. Tāpēc propagandisti izdomā arvien jaunus melu stāstus, kas tiek pārraidīti visā pasaulē.

Eiropā kaislības uzkarst. Amatpersonas vienbalsīgi pieprasa arvien stingrākas sankcijas pret Krieviju. Un šāda uzstājība arvien vairāk sāk satraukt uzņēmējus un ekonomistus, kuri sāk brīnīties, kāpēc viņu valdības strādā pret savu pilsoņu interesēm?

Vācu ekonomists Diks Millers nesen ierakstīja graujošu video vēstījumu saviem līdzpilsoņiem, kurā viņš teica, ka apvērsumu Ukrainā sarīkoja Amerikas Savienotās Valstis, un apsūdzēja vācu žurnālistus līdzpilsoņu smadzeņu skalošanā: “Tas, kas tagad notiek, ir ļoti ļoti aizdomīgi! Galu galā šeit nav runa par demokrātiju vai cilvēktiesībām. Pilnīgas muļķības! Runa ir par gāzi, par tiesībām uz gāzi, par vairāk gāzes no ASV. To arī mēs tagad dzirdam ziņās. Kāds grib atslēgt Krievijai gāzi. Vienu mirklīti! Mēs no viņiem gāzi ņemam, nevis dodam! No 35 līdz 40% no Vācijā patērētās gāzes nāk no Krievijas. Un tagad mēs paši gribam šo gāzi atslēgt! Cik stulbam jābūt! Iedomājieties, es, protestējot pret valdību, pārtraukšu elpot, paskatīsimies, cik ilgi es izturēšu. Tā mums būtu jāskatās uz šo situāciju, bet tā vietā mēs vēlamies saņemt gāzi no ASV.

Tomēr Eiropas žurnālisti vairs tā nerunā,  lai gan jaunas, trešās kārtas sankcijas pret Krieviju varētu smagi ietekmēt ekonomiku Vecajā pasaulē. Džuljetto Kjeza skaidro, ka visa šī rusofobiskā kampaņa tiek organizēta ar spēcīgu amerikāņu finanšu magnātu palīdzību, kuri Eiropā daudz ko kontrolē: “Ekonomiskais spiediens droši vien ir, jā. Bet šeit, piemēram, paskatieties uz frau Merkeles uzvedību - tas ir diezgan pārsteidzoši. Frau Merkele it kā  rīkojas pretēji savām interesēm – es domāju Vācijas ražotājus. Kāpēc? Man nav nekādu pierādījumu, taču man ir radies spēcīgs iespaids, ka šobrīd nav neviena liela politiķa, kas nebūtu pakļauts ASV nacionālās drošības šantāžai. Eiropa, kas pastāvēja pirms 10 gadiem, tagad vairs nepastāv. Eiropa tagad ir trijotne, tā ir SVF, tā ir Centrālā banka, tā ir komisija. Trīs struktūras, pilnīgi nedemokrātiskas, neviens tās nav ievēlējis, tā ir baņķieru banda. Būtībā viņi pārvalda Eiropu. Tās demokrātijas vairs nav, tā ir ceremonija. Un mums tas jāpatur prātā."

Itāļu žurnālists ir pārliecināts, ka ASV pilnībā kontrolē visus žurnālistus. Šajā grāmatā jau minēju, ka ASV iztērēja 5 miljardus dolāru Ukrainas revolūcijai. Valsts departamenta oficiālā pārstāve Viktorija Nulanda to pieļāva. Iedomājieties: ārzemēs šo ziņu slēpa visi lielākie kanāli. Un tika pārtraukta Vladimira Putina “tiešās līnijas” pārraide ASV, kad Irina Hakamada izvirzīja jautājumu par to, kurš sponsorēja Maidanu. Tajā pašā laikā gandrīz visa Rietumu prese pārvērtusi Krieviju par agresoru, nopietni salīdzinot to ar nacistisko Vāciju. Un šī vajāšana nāk no ārzemēm. Tajā ir ieguldīti miljardiem dolāru, un, kā jūs zināt, amerikāņu uzņēmēji ne velti izmet šādu naudu kanalizācijā.

Lūk, Džuljetto Kjezas viedoklis: “Es visu Ukrainas krīzi jau no paša sākuma interpretēju kā skaidru militāru uzbrukumu Krievijai. Un ne tikai pret Krieviju, bet vienlaikus arī pret Eiropu. Šeit mums ir jāskatās uz situāciju plašāk. Mēs atrodamies globālās krīzes centrā, un globālā krīze ir pagrieziena punkts pasaules vēsturē, tas ir Amerikas impērijas sabrukums. Ir skaidrs, ka Amerika vairs nespēj kontrolēt Ķīnu. Un ne tikai Ķīnu.

Uzvarēt informācijas karā vienkāršam cilvēkam ir gandrīz neiespējami. Un pat tad, ja kāds sāks uzdot neērtus jautājumus, tā saukto demokrātisko mediju skatītāji tos diez vai sadzirdēs.

No Sanas līdz Donai

Vēl nesen murgā nevarēja nosapņot, ka Ukraina kļūs par īstu karsto punktu, asiņainu elli, kur cilvēkus dedzinās dzīvus, kā tas notika Odesā. Kur nacionālās gvardes karavīri ar bruņumašīnām uzbruks Doņeckas, Slavjanskas un Mariupoles laukumiem un atklās uguni uz neapbruņotiem iedzīvotājiem. Kas tas ir? No kurienes nāk šādas viduslaiku politiskās cīņas metodes?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir vērts atgriezties dažus mēnešus atpakaļ, uz februāri-martu, kad kā zibens no skaidrām debesīm nāca bēdīgi slavenā "labējā sektora" līdera Dmitrija Jaroša paziņojums, kurš paziņoja, ka Ukraina grasās atdalīt no Krievijas Federācijas Belgorodas, Voroņežas un Kurskas apgabalus - šīs zemes kalpos, lai izveidotu Lielukrainu.

Absolūtajam vairākumam ukraiņu, pat Maidana atbalstītājiem, ir skaidrs, ka tas ir pilnīgs absurds. Tomēr Maidana varonis Dmitrijs Jarošs pats to neizdomāja. Lielukrainas ideoloģija ir dzīva un pieņemas spēkā jau gadu desmitiem. Un varbūt tieši šeit sakņojas mūsdienu nežēlības un naida pret visu krievisko iemesli.

Vēsturnieks Andrejs Marčukovs spriež: “Kas slēpjas aiz šādas ideoloģijas? Saskaņā ar šo cilvēku idejām Ukrainai ir jāapvieno ne tikai tās zemes, kas tagad jau ir Ukrainas sastāvā, bet arī tās teritorijas, kuras, pēc viņu domām, apdzīvojuši ukraiņu iedzīvotāji un kas ir daļa no pašreizējās Krievijas Federācijas.

Cilvēkiem iestāsta, ka viņi ir unikāla tautība — ukraiņi. Uz tā pamata ir jāveido jauna lielvalsts, ko vienmēr it kā ir novērsusi Maskava. Šīs idejas dzima 19. gadsimta sākumā, pēc Polijas-Lietuvas Sadraudzības(Rečjes Pospoļitas) galīgās sadalīšanas, kad Krievijas valsts teritorijā - kur šodien atrodas Ukraina - dzīvoja daudzi etniskie poļi, kuri sapņoja par savas impērijas atjaunošanu. MazKrievijas zemēs viņi sāka nacionālistisku propagandu, kuras pamatā bija fiktīvi fakti un viltota vēsture. Izmantojot mazkrievus, kurus viņi nosauca par atsevišķu ukraiņu tautu, poļi cerēja vēlreiz paplašināt savu valsti. Pēc viņu domām, tur, kur savu kāju spēra cilvēks, kurš sevi dēvē par ukraini, tur ir jābūt Ukrainas teritorijai.

Andrejs Marčukovs: “Viņi par savu etnisko teritoriju uzskata nozīmīgas Voroņežas guberņas daļas. Mūsdienās tie ir Krievijas Federācijas Voroņežas reģions, Belgorodas un Kurskas reģioni, kā arī Donas un Kubanas reģioni. Tas ir, ja mēs runājam par pašreizējo teritoriju, tas atkal ir Rostovas apgabals un Krasnodaras apgabals. Turklāt atsevišķas grupas domāja plašākā, imperiālistiskā mērogā un uzskatīja, ka nākotnes Ukrainai vajadzētu pievienoties teritorijām Tālajos Austrumos, kur tika virzīta migrācija no mazkrievu zemēm - uz Vladivostokas apgabalu, Usūriju - šīm zemēm.

Maz kurš zina, bet pirmie soļi šajā virzienā tika sperti Krievijas impērijas sabrukuma laikā. Pēc 1917. gada februāra revolūcijas Tālajos Austrumos jau bija mēģinājums izveidot Ukrainas valsti - Zaļo Ķīli(zeļenyi kļin). Tas ir Tālo Austrumu dienvidu teritorijas vēsturiskais nosaukums, kur šodien atrodas Amūras reģions, Primorskas un Habarovskas apgabali un Sahalīna. Pašpasludinātās valsts vadītāji apgalvoja, ka viņus apspiedis “Krievijas cars”, kurš viņus ar varu pārvedis no vēsturiskās dzimtenes uz šo lāču nostūri.

Krievijas, Ukrainas un Baltkrievijas vēstures centra vadītājs, vēstures zinātņu doktors Aleksandrs Šubins: “Bija pat doma, ka arī Tālajos Austrumos ir vajadzīgs "Zaļais ķīlis, lai tur būtu tāda teritorija, tur'arī ir daudz ukraiņu."

Bet kas notika patiesībā? Kā ukraiņi nokļuvuši Ķīnas tuvumā?

Vēstures dokumenti liecina, ka ukraiņu zemnieki, kuriem dzimtenē bija maz zemes vai kuriem zeme bija atņemta, 19. gadsimta vidū plūda uz Primorji. Tā darbojās valsts programma jaunu teritoriju attīstībai. Gubernators dāsni apdāvināja katru kolonistu ar zemes gabalu gandrīz 100 hektāru platībā. Jaunie kolonisti militārajā vecumā tika atbrīvoti no iesaukšanas uz 10 iesaukšanām. Turklāt visi kolonisti tika atbrīvoti no zemes nodokļa uz 20 gadiem un no vēlēšanu nodokļa uz visiem laikiem.

Būdami nabadzīgi zemnieki savā dzimtenē MazKrievijā, Tālajos Austrumos kolonisti pārvērtās par pārtikušiem zemniekiem. Strādīgie zemnieki 19. gadsimta beigās pat iedomāties nevarēja, ka viņu pēcteči krievus nosauks par agresoriem un okupantiem.

Taču mūsdienu Ukrainā skolu vēstures mācību grāmatās ir kartes, kurās redzamas tā sauktās ukraiņu etniskās apmetnes robežas, kurās iekļauti milzīgi pašreizējās Krievijas Federācijas gabali.

Andrejs Marčukovs precizē: “Skolēniem latenti tiek ieaudzināta doma, ka šīs teritorijas ir Ukraina, šīs teritorijas ir Ukrainas. Un saskaņā ar šo skatījumu viņiem nākotnē vajadzētu kļūt par Ukrainu. Starp citu, jāatzīmē, ka šīs kartes jau ir apstiprinājušas Ukrainas izglītības sistēmas attiecīgās institūcijas, proti, šo imperiālismu veicina valsts.”

Nikolajs Mihnovskis ir viens no tā dēvētā Ukrainas imperiālisma radītājiem. Ar viņa pūliņiem 1900. gada februārī Harkovā tika izveidota Revolucionārā Ukrainas partija, kas kļuva par apmācību vietu topošajiem nacionālistiem. Savu politisko karjeru viņš sāka nevis ar manifesta vai programmatiska raksta publicēšanu, bet gan ar terora akta sagatavošanu.

Kā stāsta Andrejs Marčukovs, “1904. gadā viņš mēģināja uzspridzināt pieminekli Aleksandram Sergejevičam Puškinam, kas tika uzstādīts Harkovā vienā no pilsētas centrālajām daļām par tautas savāktajiem līdzekļiem un naudu. Viņš mēģināja šo pieminekli uzspridzināt, jo Puškins ukraiņu nacionālistiem ir ienaidnieks, impērijas nācijas audzinātājs, apspiedējs un vispār krievu kultūras, viskrievu kultūras simbols. Nu, patiesībā mēģinājumi izrādījās bezjēdzīgi. Un vienīgais, ko Mihnovskim izdevās izdarīt šajā teroraktā, bija sabojāt un apskrāpēt četrus akmeņus.

Terorists no Mihnovska nesanāca. Tāpēc viņš nolēma pāriet no cīņas praktizētājiem pie teorētiķiem. Tajā pašā 1904. gadā Mihnovskis izstrādāja tā saukto “Goda kodeksu” tiem, kas plāno iestāties Ukrainas nacionālistu partijā. Šis kodekss satur desmit baušļus. Es sniegšu pirmo un vissvarīgāko no tiem:

"1. Viena, vienota, nedalāma, no Karpatiem līdz Kaukāzam, neatkarīga, brīva, demokrātiska Ukraina - darbaļaužu republika.

2. Visi cilvēki ir tavi brāļi, bet moskaļi, ļahi(poļi), ungāri, rumāņi un ebreji ir mūsu tautas ienaidnieki, kamēr viņi valda un apzog.

3. Ukraina - ukraiņiem! Tāpēc izdzeniet ārvalstu apspiedējus no visas Ukrainas.

Andrejs Marčukovs: "Mihnovskis uzrakstīja brošūru ar nosaukumu "Neatkarīgā Ukraina". Tas bija visas Ukrainas kustības manifests. Galvenā pamatdoma šajā brošūrā ir tāda, ka pastāv ukraiņu nācija, un tāpēc šai ukraiņu nācijai ir jāpanāk neatkarība, patstāvība un jāveido Ukraina. Dabiski, ka ienaidnieks Nr.1 ir Krievija, par ko viņam bija dīvaina argumentācijas sistēma. Bet galvenais ir tas, ka viņš redzēja šīs nākotnes Ukrainas teritoriju kā robežas no Sanas līdz Kaukāzam.

Tagad šī frāze - "no Sanas līdz Donai" ir nacionālistu kaujas sauciens. Tas skan pat Ukrainas himnā. Sana, jeb mazkrievu valodā "Sjana" ir Vislas labā pieteka, neliela upīte uz Rietumukrainas un Polijas robežas. Tieši Sana kalpoja par seno krievu zemju rietumu robežu. Kas attiecas uz terminu "Dona", tas attiecas ne tikai uz zemēm uz rietumiem no šīs upes, bet arī uz teritorijām austrumos - Kubaņu un Kaukāzu.

Andrejs Marčukovs skaidro: “Argumentācija ir šāda: šīs teritorijas visai ievērojamā skaitā apdzīvo mazkrievu iedzīvotāji. Viņi interpretē mazkrievus kā ukraiņus. Un viņiem vienalga, ka šo iedzīvotāju vidū nav ukrainiska noskaņojuma, tas ir, viņi neuzskata sevi par ukraiņiem, viņi uzskata sevi par krieviem, mazkrieviem. Vai arī, ja mēs runājam par kazakiem, viņi uzskata sevi par Kubaņas kazakiem un neuzskata, ka viņi būtu ukraiņi, nepieņem šādu ukraiņu ideoloģiju. Viņi mēdz sevi uzskatīt par kazakiem un vienlaikus krieviem, jo kalpo Krievijai: krievu valodai un krievu dienesta šķirai.

Un tomēr pa īstam ukrainiskais nacionālisms tā mūsdienu izpratnē uzplauka Otrā pasaules kara laikā.

Stepana Bandera seja un maska

Stepans Bandera ir "labējā sektora" un citu nacionālistu radikāļu atbalstītāju galvenais zīmols un ikona.

Viens no mītiem, kas tiek aktīvi atbalstīts, ir, ka Bandera sekotāji cīnījās ne tikai pret padomju karaspēku, bet arī pret nacistisko Vāciju. Viņi bija pilnīgi neatkarīgs spēks un domāja tikai par to, kā sakaut abas karojošās lielvaras un uz to drupām uzcelt Lielukrainu. Vai tā bija patiesībā? Nesen Krievijas Aizsardzības ministrija publiskoja dokumentus, kas ilgu laiku bija klasificēti kā “Slepeni”. Diez vai toreiz, 1942. gadā, šo dokumentu autori iztēlojās, kādam nolūkam tie būs jāatslepeno tikai pēc septiņdesmit gadiem.

Lūk, 1942. gada 19. janvārī sastādīts speciāls paziņojums, ko parakstījis iekšlietu tautas komisārs Lavrentijs Berija. Šis slepenais dokuments nodrukāts tikai četros eksemplāros, kas saskaņā ar tekstu nosūtīti Staļinam, Molotovam, Maļenkovam, Mehlisam:

“...Vācijas varas iestādes sākušas veidot soda vienības no ukraiņu tautības cilvēkiem.

Dažās vietās šīs vienības sevi dēvē par "ukraiņu kazakiem". Tās galvenokārt ir savervētas no ukraiņiem, kuri dezertēja no Sarkanās armijas, un no vietējiem nacionālistiskajiem elementiem.

Pēc Vācijas varas iestāžu norādījumiem šādas soda vienības cīnās ar partizāniem un nodarbojas ar Vācijas varas iestādēm nevēlamu personu izķeršanu un iznīcināšanu.

Protams, ja ne ārkārtēja nepieciešamība, šie dokumenti nekad nebūtu atslepenoti. Tie atklāj ļoti nepatīkamu noslēpumu. Noslēpumu, ka daži mūsu brāļi ukraiņi Vērmahta vadībā cīnījās pret Sarkano armiju. Un kā vēl cīnījās! Lielā mērogā, ar dzirksti. Šeit ir vēl viens ziņojums no Lavrentija Pavloviča, kuru paredzēts lasīt tikai Staļinam:

“Šo vienību kvantitatīvais sastāvs svārstās no 250 līdz 400 cilvēkiem. Viņi ir bruņoti ar krievu šautenēm, ģērbušies Sarkanās armijas šineļos bez zīmotnēm un uz labās piedurknes nēsā dzelteni zilu trīsstūri.

Vācijas iestādes šīm grupām piešķir neierobežotas tiesības, ieskaitot nāvessoda izpildi.

Harkovas apgabala Lozovajas apgabalā darbojas soda vienība, kas sastāv no ukraiņu dezertieriem. vienības dalībnieki dežurē uz ceļiem, kuri aiztur aizdomīgas personas un nošauj tos, kuriem nav dokumentu.

Kā izriet no atslepenotajiem dokumentiem, Bandera vienības izcēlās ar ārkārtēju zvēriskumu. Un ne tikai pret svešajiem, bet arī pret savējiem. Vai šeit nerodas mūsdienu nežēlības izcelsme, ko esam pieredzējuši Odesā, Slavjanskā, Mariupolē?

Fonda "Vēsturiskā atmiņa" direktors, vēsturnieks Aleksandrs Djukovs stāsta: “Es biju pārsteigts par disciplinārsodiem, kas tika praktizēti Ukrainas nemiernieku armijā 1944. gadā. Bija ļoti konkrēts disciplinārsods - galvas nociršana līnijas priekšā. Varu iedomāties, nošaušanu līnijas priekšā; tas ir praktizēts daudzās pasaules armijās, bet nocirst galvu līnijas priekšā — vispār neko tādu nespēju iedomāties. Kad es to izlasīju, man bija emocionāla atklāsme, saprastnei, ko pārstāv UPA".

Visi minētie dokumenti liecina, ka ukraiņu nacionālisti strādāja gestapo un Abvēra kontrolē. Bet no kurienes radās mīts, ka Bandera sekotāji sita gan vāciešus, gan sarkanos, uzskatot abus par ienaidniekiem? Tāds dzimis šādu vēsturisko notikumu sagrozīšanas rezultātā.

1941. gada 30. jūnijā ar vācu karaspēka atbalstu ukraiņu nacionālisti ieņēma Ļvovu, kur pasludināja Neatkarīgas Ukrainas valsts izveidi. Vācieši, kuri patiesībā plānoja šo teritoriju padarīt par vienu no Lielvācijas provincēm, šīs iniciatīvas jau pašā sākumā apturēja pašā saknē.

Stepans Bandera, kurš tajā laikā atradās vācu okupētajā Krakovā, tika arestēts un drīz vien ieslodzīts koncentrācijas nometnē. Mūsdienu Bandera fani šo faktu interpretē kā pierādījumu tam, ka viņš bija pret Hitleru. Tomēr labi zināms, ka Stepans Andrejevičs tika turēts ļoti ērtos apstākļos. Turklāt Nirnbergas prāvas materiāli pierāda: Bandera arests Abvēra darbībās bija tikai taktisks solis. Iespējams, ka nacionālistu līderis tika ielikts aiz dzeloņdrātīm, lai neviens viņu nejauši nenošautu. To tieši apstiprina Abvēra ģenerāļa Irvina Stolzes pratināšana Nirnbergas prāvā:

"Ar Abvēra starpniecību tika veikti pasākumi, lai pastiprinātu graujošo darbību, jo darbības, kas tika veiktas ar Andreja Meļņika (Abvēra aģents, pseidonīms "Konsuls-1") un citu aģentu piedalīšanos, izrādījās nepietiekamas. Šim nolūkam tika savervēts slavenais ukraiņu nacionālists Stepans Bandera (pseidonīms “Pelēkais”).

Ukrainas kaujinieku lauka komandieri, protams, nezināja par Vērmahta izlūkdienestu viltīgajiem plāniem. Un uzskatīja, ka Bandera arests ir alianses ar vāciešiem beigas. Tomēr pret nacistiem nekad netika veiktas nekādas nopietnas operācijas.

Vēstures zinātņu kandidāts, Krievijas Zinātņu akadēmijas Krievijas vēstures institūta vecākais pētnieks Vladimirs Artamonovs skaidro: “Ir izdots ļoti labs Ukrainas atlants, kurā redzams, kā līdz ar vācu karaspēka iebrukumu Ukrainas banderiešu vienības virzās uz austrumiem. Dažas  vienības pat sasniedza Harkovu un Krimu un tā tālāk, bet tikai kopā ar Vācijas karaspēku.

Bandera bija slēptais dūzis nacistiko iebrucēju piedurknē. Un, kad pienāca laiks, viņi to atkal izspēlēja. 1944. gadā Abvēra aģents Pelēkais jeb Stepans Bandera tika atbrīvots. Vācieši, nobiedēti no Sarkanās armijas uzbrukuma, deva viņam pilnīgu "kart blanš", lai kontrolētu ukraiņu nacionālistu spēkus. Tieši šajā laikā nacionālistu kaujinieku zvērības ieguva nepieredzētus apmērus.

Vēsturnieks Aleksandrs Djukovs liecina: “Cilvēkus nogalināja, sameta akās par mazākajām aizdomām. Piecdesmitajos gados sāka atvērt akas, un tika atrasti desmitiem līķu.

Bandera sekotāji nebija vienīgie nacionālisti, kurus vācu stratēģi izmantoja saviem mērķiem. Zem fašistu karogiem stāvēja dažādu tautību cilvēki.

Vēsturnieks, fonda "Vēsturiskā atmiņa" pētniecības programmu vadītājs Vladimirs Simindejs stāsta: “Pietiek pateikt, ka soda operācijas “Ziemas maģija”, kas notika no 1943. gada februāra vidus līdz marta beigām, laikā no pieciem ar pus tūkstošiem dalībnieku, ap pieci tūkstoši bija latvieši, no deviņiem policijas bataljoniem. Tas ir, viņi veidoja šīs soda operācijas galveno triecienspēku. Un jāatzīmē, ka pēc mūsdienu aplēsēm tika nogalināti no 10 līdz 12 tūkstošiem cilvēku, tie bija civiliedzīvotāji un daži desmiti partizānu. Uz Latvijas un Vācijas teritoriju tika deportēti vairāk nekā septiņi tūkstoši cilvēku.”

Tomēr, pēc vēsturnieku domām, ja Latvijas esesieši vai ģenerāļa Vlasova karavīri vēl var dalīt vainu ar vācu nacistiem, tad Bandera noziegumi gulstas tikai un vienīgi uz pašu sirdsapziņas.

Aleksandrs Djukovs: "Tās ir noziedzīgas organizācijas ne tāpēc, ka tās sadarbojās ar nacistiem, lai gan tas bija ļoti slikti. Tās ir noziedzīgas organizācijas, jo gatavoja un veica neatkarīgus noziegumus: ebreju slepkavības 1941. gada vasarā, poļu masu slepkavības 1943. un 1944. gadā. Visus šos noziegumus OUN plānoja un izdarīja neatkarīgi no vācu pavēlniecības. Tāpēc OUN ir noziedzīga organizācija.

14. nodaļa IMPERIJAS ŠĶEMBAS: MĪTI UN REALITĀTE

.

Ukrainas dzimšana

Ukraiņu skolniekiem stāsta, ka valsts pamatiedzīvotājiem nav nekā kopīga ar krieviem, bet tie ir cēlušies no "īstajiem" slāviem – ukraiņiem. Ir vispārpieņemts, ka 1654. gadā Ukraina kļuva par daļu no Krievijas cara valsts un kopš tā laika nav varējusi no tās iziet. Šīs neatkarīgās Ukrainas vadītājs bijis Bogdans Hmeļņickis. Bet kā tas saskan ar vēsturisko faktu, ka Ukrainas valsts tolaik vienkārši nepastāvēja?

Vēsturnieks Andrejs Marčukovs uzskata: “Iespējams, Hmeļņickis izveidoja pilnīgi neatkarīgu Ukrainas valsti, kas it kā noslēdza attiecības ar Krieviju kā, atkal it kā uz vienlīdzīgiem pamatiem, noslēdzot kaut ko līdzīgu, kā saka, politiskai vai militārai aliansei, kuras pēc tam atkal it kā  Maskava nodevīgi, kā viņi uzskata, pārkāpa. Un no tā viņi iegūst šādu koncepciju: tā kā no viņu viedokļa tā bija vienošanās starp vienlīdzīgajiem partneriem un tā tika pārkāpta, tad Ukrainai pēc viņu loģikas ir tiesības atdalīties no Krievijas.

17. gadsimtā daļa mūsdienu Ukrainas atradās Rečjes Pospoļitas jūgā, kas jāja kazakus, kā saka, gan astē, gan krēpēs. Atcerēsimies agrīno ukraiņu mitoloģiju – tā ir pilna ar lāstiem nīstajiem poļiem.

Tieši šī iemesla dēļ 1654. gadā Perejaslavļas pilsētā kazaki Bogdana Hmeļņicka vadībā nolēma Zaporožjes armiju nodot Krievijas caram. Vēlreiz vēršu uzmanību uz vēsturisko faktu: Ukrainas valsts nebija, bija Zaporožjes armija. Tas ir termins, kam ir divas nozīmes. Pirmā ir pati armija, otrā ir teritorija, kurā šī pati armija barojās vai tiek uzturēta.

Vēstures zinātņu kandidāte Svetlana Lukašova šo problēmu raksturo šādi: “Toreiz robežas kā tādas nebija, teritoriju noteica pulki. Ir ļoti grūti noteikt, kādu teritoriju pulki kontrolēja, kur īsti atradās robeža...”

Valsts bez robežām var būt? Protams, ka ne, tāpēc attiecībā uz Zaporožjes armiju mūsdienu zinātnieki dod priekšroku citam terminam - protovalsts.

"Kāpēc viņi saka, ka Ukraina bija protovalstiska struktūra? Mēs praktiski nezinām cilvēkus, kas vadīja šo valsti, izņemot Bogdanu Hmeļņicku. Runa ir par vadoni, tā nav valsts, tas ir vadonis, kurš risina visas svarīgākās problēmas valstī, īsti nepievēršot uzmanību tuvākajai apkārtnei,” saka Svetlana Lukašova.

Faktiski Ukraina tajā laikā bija Bogdans Hmeļņickis un viņa kazaku armija, kas sastāvēja no deviņiem labā krasta un septiņiem kreisā krasta pulkiem.

Svetlana Lukašova: “Tur visur bija izveidota vienota kazaku administrācija, pulki sadalīti simtos. Attiecīgi papildus tika izveidota īpaša tiesu sistēma, īpaša nodokļu sistēma, un laika gaitā Bogdans Hmeļņickis sāka kalt savu naudu. Tas ir, patiesībā mums ir visas proto-valsts veidošanās pazīmes. Bet visa problēma ir tā, ka savu tiesību un prasību paziņošana ir viena lieta, bet iespēja vai reāli veidi kā aizstāvēt savas prasības ir pavisam kas cits.

Lai kļūtu par valsti, Zaporožjes armijai bija nepieciešams sabiedrotais. Ne visi kazaki uzskatīja, ka tai noteikti jābūt Maskavas caristei. Daudzi iestājās par aliansi ar Krimas hanātu. Un tam bija iemesls - galu galā Maskava maksāja nodokļus hanam, nevis otrādi.

Politologs Staņislavs Stremidlovskis skaidro: “Gan Krimas tatāri, gan Nogajas stepe pastāvīgi uzbruka Krievijas teritorijai, tatāri aizgāja līdz pat Maskavai. Maskava Bahčisarajai maksāja nodevu, un tā bija ļoti nopietna.

Krimas hans Isljams Girejs ar Bogdanu Hmeļņicki noslēdza aliansi pret kopējo ienaidnieku - Poliju. Bet pārmērīga kazaku protovalsts nostiprināšanās neatbilda hana plāniem.

Vēsturniece Svetlana Lukašova par situāciju, kurā bija nokļuvis Hmeļņickis, stāsta: “Arī tatāri nebija ieguvēji no spēcīgas Ukrainas valsts izveidošanās savā pierobežā, viņi ieguva pastāvīgu kara stāvokli. Vienīgā valsts, kas neguva labumu no pastāvīga kara, bija Krievija. Un Bogdanam Hmeļņickim bija trīs iespējamās izvēles: pie kā vērsties pēc aizsardzības, pie kā saņemt palīdzību, pirmkārt, militāro aizsardzību no saviem tuvākajiem kaimiņiem. Atkal bija iespējams noslēgt mieru ar Poliju, bija iespējams pievienoties Krimas hanam ar vasaļa, protektorāta noteikumiem - tas nav svarīgi, mēs nerunājam par terminiem - bija iespējams pievienoties Krievijai.

Viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc Krievija kļuva par kazaku izvēli, ir kopējā pareizticīgo reliģija. Bet ir vēl viens iemesls, un ilgu laiku par to nebija pieņemts runāt. Iespējams, tāpēc, ka šis faktors nav tik cēls kā cīņa par tautas brīvību vai savas reliģijas saglabāšanu.

Svetlana Lukašova: “Pirmo reizi vēstnieki uz Maskavu devās attiecīgi 1649. gadā, piecus gadus pirms pievienošanās Maskavai. Un šī staigāšana pa apļiem, meklējot aizstāvi, tā tika atkārtota vairāk reižu, līdz Maskava piedāvāja labāk un vairāk nekā citi. Tā kā tolaik Polija piedāvāja 20-40 tūkstošus reģistrētu kazaku, Maskava piekrita 60 tūkstošiem.

Reģistrētos kazakus atbalstīja valsts. Paplašināt reģistru, tas ir, apkalpojošo cilvēku sarakstu, bija viena no pirmajām kazaku prasībām Polijas pusei. Un, ja šļahtiči atbildēja nelabprāt, kazaki sacēlās.

“Un sākot ar 1620. gadiem, Ukrainas puse sāka pastāvīgi pieprasīt reģistra palielināšanu un pieprasīt papildu politiskās tiesības. Poļi šur tur piekāpās, jo izmantoja kazaku armiju, lai cīnītos pret tatāru un turku militārajiem draudiem. Attiecīgi viņi nevarēja atteikties izmantot kazaku armiju, un tādējādi Ukrainas kazaku prasības ieguva arvien lielāku leģitimitāti. Attiecīgi tas viss noveda pie tā, ka 1620.-1640.gados notika nemitīgi kazaku dumpji, kas pieprasīja arvien lielāku autonomiju”, par poļu un kazaku attiecībām stāsta Svetlana Lukašova.

Maskava ne tikai piekrita uzņemties 60 tūkstošu reģistrētu kazaku uzturēšanu, bet bija spiesta uzsākt karu ar Rečji Pospoļitu, kas nespēja samierināties ar Zaporožjes armijas zaudēšanu. Šī kara rezultātā tika novilktas pirmās skaidrās robežas starp Maskavas valsti un Rečji Pospoļitu. Robeža izrādījās Dņepra. Zeme uz rietumiem, izņemot Kijevu, palika Polijas pakļautībā.

Tā uzskata politologs Pāvels Daņiļins: “Ukraina vienmēr ir bijusi daļa no citām valstīm, vai nu Rečjes Pospoļitas, vai AustroUngārijas, vai Osmaņu impērijas, vai Krievijas impērijas, vai Maskavas caristes sastāvā. Neatkarīga Ukraina kā tāda nekad nav pastāvējusi. Ja domājamās saknes meklējam nepazīstamajos lielajos ukros, kas dzīvoja nezināmā gadsimtā pirms mūsu ēras, tad tikpat viegli varam runāt par patiesajiem āriešiem, kas ieradās Vācijas teritorijā, vai par hiperborejiešiem, kas apdzīvo Krieviju vairāk nekā 150 gadsimtus. Tas viss ir pseidohistorisms, muļķības, un neviens nopietns zinātnieks nesāks izsekot Ukrainas valsts saknes dziļāk par 1991. gadu.

Tomēr neviens nekādā veidā neapšauba Ukrainas valstiskumu. Turklāt, ja oficiālā Kijeva 23 gadu laikā nebūtu pieļāvusi tik daudz kļūdu un jo īpaši pēdējos mēnešos, tad Krima joprojām būtu Ukrainas sastāvā – starptautiska, neitrāla, draudzīga gan Krievijai, gan Eiropai, bet Ukraina būtu plaukstoša zeme bez kara, iznīcības un sabrukuma.

Tomēr tagad ir kārta Donbasam, kas mūsdienu Kijevas valdībai de facto ir kļuvis svešs. Tikai daži zina, ka cīņai par mūsdienu Ukrainas industriālajiem dienvidaustrumiem ir senas vēsturiskas saknes. Lai saprastu, kāpēc šis reģions vienmēr ir bijis tik nozīmīgs, jāatskatās apmēram simts gadus senā pagātnē.

1913. gadā Aleksandrs Bloks uzraksta noslēpumainu dzejoli ar nosaukumu “Jaunā Amerika”. Klausītājiem par pārsteigumu dzejnieku karalis šajā darbā dzied himnu nevis Skaistajai dāmai, bet kūpošajiem skursteņiem:

Stepes ceļam nav gala, nav iznākuma,

Stepei un vējam, jā vējam - un pēkšņi

Rūpnīcas daudzstāvu ēka,

Strādnieku būdiņu pilsētas...

Ogles vaid un sāls kļūst balta,

Un dzelzsrūda gaudo...

Tur pār tukšo stepi man iedegās

Jaunās Amerikas zvaigzne!

Ko tieši Bloks sauc par Jauno Ameriku? Atbilde mūsu laikabiedram var šķist negaidīta. Tie ir Ukrainas dienvidaustrumi un galvenokārt apgabali ap Doņecku un Lugansku. Šeit sitās patiesais industrializācijas pulss 20. gadsimta sākumā.

Andrejs Marčukovs norāda: “Patiesībā gadsimta sākumā tā ir Krievijas rūpniecības sirds, un, starp citu, šī teritorija tika nosaukta daļēji pēc Aleksandra Bloka ieteikuma - dzejnieks joprojām redz tēlos - “Krievu Amerika”, un salīdzina to ar Ameriku ražošanas tempu un kapitālieguldījumu līmeņa ziņā. Proti, šis reģions pēc sava attīstības tempa daudziem, arī ārvalstu novērotājiem un rūpniekiem, kas tur ieradās un salīdzināja, atgādināja Amerikas rūpniecības labākos attīstības gadus.

Kas Doņeckas-Krivoj Rogas reģionu pārvērta par Jauno ameriku? Viena no atbildēm atrodama tajā pašā Aleksandra Bloka darbā: "Melnās ogles".

Pirmais no Krievijas valdniekiem, kas pievērsa uzmanību Doņeckas zemes dārgumiem, bija Pēteris Lielais. Vēstures hronikas vēsta, ka, atgriežoties no pirmā Azovas karagājiena 1696. gadā, Pēteris iepazinās ar jaunu degošu materiālu – melno akmeni, ar ko bija bagāta šī zeme. Saskaņā ar hroniku Pēteris Lielais teica: "Šis minerāls, ja ne mums, tad mūsu pēcnācējiem, būs ļoti noderīgs."

Drīz kļuva skaidrs, ka valstij, no kuras Pēteris Lielais izveidoja Eiropas lielvalsti, melnais degošais akmens bija ne tikai noderīgs, bet arī ļoti svarīgs. Valstij bija vajadzīgi lielgabali, šautenes, bajonetes, kuģi un sarežģīti tehniskie instrumenti. Un tas viss bija metāls, kura ražošana bez oglēm grūti iedomājama. Tikai daži zina, ka slavenie Tulas meistari, kas kļuva slaveni tālajā 16. gadsimtā, tolaik deva priekšroku šaujamieroču šedevriem izgatavot tos no importēta metāla. Un galvenais augstas kvalitātes dzelzs piegādātājs bija Zviedrija, Krievijas galvenā ģeopolitiskā konkurente.

Valstij vajadzēja savu metālu. Sākumā problēmu atrisināja Urālu kausētāji. Taču bija divi šķēršļi. Pirmais ir Urālu rūpnīcu attālums no Krievijas centra, kam viņu produkti bija visvairāk nepieciešami. Otra problēma ir sarežģītā, novecojusī ražošanas sistēma. Krāsnis darbojās uz oglēm, kuras, savukārt, iegūtas, īpaši apstrādājot parasto malku – ilgstošs un dārgs process. Topošās Doņeckas apgabalā ogles jau bija gatavā formā, vajadzēja tikai tās paņemt. Un pats Doņeckas-Krivoj Roga reģions atrodas divas reizes tuvāk Maskavai un Sanktpēterburgai nekā Urāli.

Lūk, ko saka Andrejs Marčukovs: “Ja agrāk Krievijas impērijas industriālie reģioni bija Urāli, Tula, Polija (Polijai bija ļoti liela ekonomiska nozīme, tai skaitā Polijas oglēm), tad gadsimtu mijā tas bija Doņeckas- KrivojRoga reģions, kas iznāca, burtiski izrāvās pirmajā vietā.

Tikai daži zina, bet šī reģiona attīstībā piedalījās lielais zinātnieks Dmitrijs Mendeļejevs. 1888. gadā Krievijas valdība nosūtīja ķīmiķi ekspedīcijā, lai novērtētu reģiona attīstības perspektīvas.

Vēsturniece un politoloģe Irina Popova par šo notikumu stāsta: “Secinājumi, ko viņš sniedza ceļojuma rezultātā, Maskavā tika izskatīti visaugstākajā līmenī. Un patiesībā Mendeļejeva vārdi deva dzīvības sākumu visam Doņeckas apgabalam. Apkopojot visu savu paveikto darbu, visu redzēto, izdarot secinājumu, viņš uzrakstīja šādu frāzi: "Iespēja ir pierādīta ar darbiem."

Savus secinājumus pēc ekspedīcijas Dmitrijs Mendeļejevs izklāsta grāmatā “Spēks, kas atrodas Doņecas krastos”. Lūk, ko raksta slavenais zinātnieks: “Ceļojumos pa Doņeckas apgabalu mani pārsteidza tās neizsmeļamā bagātība, kas pārspēj visu, ko iepriekš biju redzējis ne tikai Krievijā, bet arī citviet Eiropā un Amerikā, kuras apmeklēju izpētīt viņu rūpniecību.

Pēc Mendeļejeva secinājumiem, lai izmantotu Doņeckas apgabala ekonomisko potenciālu, vispirms būtu jāpaplašina dzelzceļu tīkls, kam būtu jāsavieno ogļu ieguves, metālkausēšanas un rūdas uzņēmumi vienotā industriālā kompleksā. Viņa komentāri nepalika novārtā – jauni dzelzceļi tika uzbūvēti.

Lūk, kā par to stāsta vēsturnieks Jūlijs Fedorovskis: “Aforisms, ka Donbass ir Krievijas industriālā sirds, dzima nevis padomju varas apstākļos, bet gan 20. gadsimta sākumā, kad mūsu dienvidu Krievijas rūpniecība attīstījās ļoti strauji un aktīvi. Tas bija šis vienotais komplekss, kas apvienoja Doņeckas ogļu baseinu un KrivojRoga rūdas baseinu. Vietējā rūpniecība, metalurģijas rūpnīcas, mašīnbūve, šahtas - tas viss kopā attīstījās ļoti dinamiski, un tajā laikā Donbass kļuva par vienu no vadošajiem Krievijas impērijas rūpniecības centriem.

Bet pats dzelzceļš neko nevar pārvadāt,  ir vajadzīgas tvaika lokomotīves, vilcieni. pirkt no Anglijas un Vācijas ir dārgi. Secinājums: viss ir jāizgatavo pašiem. Un 1896. gadā Luganskā tika atvērta tvaika lokomotīvju rūpnīca, kas tikai dažu gadu laikā kļuva par nozares līderi.

"Luganskas tvaika lokomotīvju rūpnīca ar savu produktu ražošanas ātrumu ir pārspējusi pat tādus vecus tradicionālos rūpniecības centrus kā Urāli, Maskava un Sanktpēterburga," saka Jūlijs Fjodorovskis.

Sīki, mazapdzīvoti ciemati, kas stāvēja Mežonīgā Lauka malā — tā šīs vietas sauca — pārvērtās par rūpnieciskām pilsētām. Viena no reģiona galvaspilsētām - Doņecka - radās no mazā Juzovkas ciemata, kas nosaukts tās dibinātāja Džona Džeimsa Jūza (Hjūza) vārdā.

Jūlijs Fjodorovskis runāja par Juzu: “Džons Juzs ir tipisks ārvalstu kapitāla pārstāvis, kurš ieradās mežonīgajā Krievijā, “pie iedzimtajiem”, lai pelnītu lielas un garas sterliņu mārciņas. Džons Hjūzs šeit ieradās 19. gadsimta beigās, lai uzceltu šeit čuguna fabriku. Un viņš to uzcēla. Ap to izveidojās rūpnīcas ciemats Juzovka, kas tagad ir Doņeckas rūpniecības centrs.

Ekonomika, strauji augot, piesaistīja uzņēmīgus cilvēkus no visas pasaules. Taču bija arī problēmas, kas kavēja reģiona attīstību. Rūpnieciskais Doņeckas baseins bija teritoriāli sadrumstalots starp administratīvajām vienībām - pirmkārt, tās bija Jekaterinoslavas un Harkovas guberņas un Donas Armijas apgabals.

“Šī administratīvā sadrumstalotība negatīvi ietekmēja ekonomiskās vajadzības. Ja rūpnīca atrodas vienas provinces teritorijā, bet tai piederošās šahtas, kas piegādā izejvielas, atrodas citā, tadējādi radās tādas iekšējas problēmas kā robežas šķērsošana, nodokļu likmju atšķirības un citi smalkumi,” stāsta Jūlijs Fjodorovskis.

Sadrumstalotā reģiona apvienošana vienotā industriālā kompleksā bija laika jautājums. Un šis laiks pienāca kopā ar februāra revolūciju.

“Jau pirmajās dienās pēc 1917. gada februāra revolūcijas Pagaidu valdības vadībā notika īpaša sanāksme par Doņeckas baseina jautājumiem, un 1917. gada 3. martā tika pieņemts lēmums izveidot īpašu Doņeckas komiteju, kurā visi Rūpnieciskās metalurģijas un kalnrūpniecības uzņēmumi Doņeckas ogļu baseinā un Krivojrogā bija pakļauti vienotam Rūdas apgabalam. Tā bija pirmā reize, pagaidām tikai ekonomiskā ziņā, visa Donbasa ekonomiskā kompleksa apvienošana vienas institūcijas – Doņeckas komitejas – kompetencē,” par šīm dienām stāsta Jūlijs Fedorovskis.

Kijevā tajā laikā valdīja Centrālā Rada, kas pieprasīja, lai Pagaidu valdība atzīst kā piederošus Ukrainai Novorosijskas guberņu teritorijas, kā arī tā saukto Slobožanščinu. Pagaidu valdība noraidīja šos pieprasījumus kā nepamatotus. Galu galā Jaunkrievijas teritorijas Katrīnas II vadībā no turkiem atkaroja krievu durkļi, un lielākoties ne jau mazkrievi tās attīstīja.

Vēstures zinātņu kandidāte Natālija Bolotina stāsta: “Potjomkins vērsās pie Katrīnas ar lūgumu dot sludinājumu visos laikrakstos ierasties un apmesties Novorosijā, Krimā tiek aicināti: dažādu valstu iedzīvotāji. Saimniecību dibināšana, jaunas lauksaimniecības metodes, vīnkopība, dažādas rūpnīcas.Ļoti vēlams sākt ražot zīdu. kolonistiem tiks piešķirtas nodokļu priekšrocības un iedzīves līdzekļi. Tā bija brīva, brīvprātīga pārvietošana.

Līdzīga situācija radās ar Slobožanščinas - Ukrainas Slobodas attīstību. Tā ir plaša teritorija Dņepras kreisajā krastā. Ietver lielāko daļu Harkovas apgabala, kaimiņos esošos Sumi dienvidaustrumu reģionus, Ukrainas Luganskas un Doņeckas apgabalu ziemeļu reģionus, kā arī lielāko daļu Belgorodas apgabala un blakus esošo Kurskas dienvidu reģionu un Voroņežas apgabalu dienvidrietumu teritorijas. .

Vēsturniece Svetlana Lukašova stāsta: “Ir kartes, kurās attēlota Ukrainas Sloboda. Tur nekad nav bijis hetmaņa varas, tā bija Krievijas teritorija. Attiecīgi tur bija kazaku pulki, taču tie darbojās īpašos apstākļos, bija pakļauti gubernatora varai, un tur nebija īpaša administratīvā režīma, nebija kazaku tiesas, kazaku privilēģiju un tā tālāk, bija parastie likumi, kādi darbojās Krievijas impērijā.

Un tikai pēc boļševiku ierašanās Maskava oficiāli iedalīja Kijevai pat deviņas guberņas: Kijevu, Podoļsku, Volyņu, Čerņigovu, Poltavu, Harkovu, Jekaterinoslavu, Hersonu un Taurīdu. Jāteic, ka jau toreiz tas ļoti nepatika Harkovas, Odesas un Luganskas iedzīvotājiem, kuriem lielās Ukrainas neatkarības idejas bija pilnīgi vienaldzīgas un svešas. Galu galā neviens pat nesaprata, ko tas nozīmē — Ukrainu ukraiņiem. Tāpēc ļoti drīz mūsdienu Ukrainas teritorijā izveidojās trīs republikas. Viena no tām ir Ukrainas Tautas Republika ar galvaspilsētu Kijevā, kur varu sagrābuši nacionālisti. Dienvidos parādījusies Odesas Padomju Republika, bet dienvidaustrumos ar galvaspilsētu Harkovu – Doņeckas-KrivojRogas Republika.

Tātad tie, kurus oficiālā Kijeva šodien sauc par separātistiem, nav Doņeckas Republiku paši izdomājuši no jauna. Viss jau sen nodibināts. Bet vēsture, diemžēl, atkārtojas. Par vienu no Doņeckas Republikas dibinātājiem tiek uzskatīts revolucionārs Fjodors Sergejevs, plašāk pazīstams ar partijas pseidonīmu “Artjoms”. Vēsturnieks Jūlijs Fjodorovskis par šo spilgto personību stāsta: “Pirmās Krievijas revolūcijas laikā viņš vadīja sacelšanos Harkovā, vienu no tām 1905. gada decembra sacelšanās reizēm, ko uzskata par pirmās Krievijas revolūcijas virsotni. Pēc sacelšanās apspiešanas viņš bija spiests bēgt uz ārzemēm pa šādu eksotisku maršrutu: Ķīna – Klusā okeāna salas – Japāna – Austrālija. Viņš, starp citu, apmetās uz dzīvi Austrālijā, nodibināja Austrālijas Sociālistu partiju un kļuva par tās vadītāju. Nu, 1917. gadā, kad Krievijā sākās revolūcija, viņš atgriezās Harkovā un kļuva par boļševiku Doņeckas-Krivojrogas reģionālās komitejas vadītāju un faktiski par Doņeckas-KrivojRogas Republikas dibinātāju.

Artjoms ļoti labi pazina reģionu un saprata, ka Pagaidu valdības priekšlikums izveidot vienotu administratīvo vienību - Doņeckas apgabalu - ir ekonomiski izdevīgi un būtiski padomju valsts nākotnei. Tomēr ne visi boļševiki piekrita viņa viedoklim.

Andrejs Marčukovs: “Mēs runājām arī par to, kā tiks veidota Padomju Savienība un Padomju Krievija kopumā. Vai nu tā būs uz nacionāliem principiem balstīta nacionālo republiku federācija, kā to vēlējās ukraiņi, vai arī federācija, kas balstīta uz sociāli ekonomisko pieeju. Federālās teritorijas tiek vienkārši apvienotas, ar savu autonomiju, ar tiesībām atrisināt dažus jautājumus, bet ne uz valstiska pamata. Par šādu viedokli runāja Doņeckas-Krivojrogas apgabala boļševiki. Un jāsaka, ka valsts vienotībai, spēkam šī Doņeckas-KrivojRogas pieeja būtu daudz piemērotāka nekā tāda, kas veidota pēc nacionālām iezīmēm.

Artjoma niknākais pretinieks bija ukraiņu boļševiks, nacionālās pieejas atbalstītājs nākotnes valsts veidošanā Nikolajs Skripņiks.

Vēsturnieks Andrejs Marčukovs uzskata: “Skripņikam Doņeckas-KrivojRogas Republikas un Novorosijas kā Ukrainā neietilpstošu teritoriju pastāvēšana bija kā kauls rīklē. Tāpēc viņš jau 1918. gadā pielika visas pūles, lai vietējo boļševiku partijas organizāciju pakļautu Ukrainas Centrālajai komitejai un likvidētu pašu republikas ideju. Tāpēc vizītes Maskavā, sarunas ar Ļeņinu noveda līdz faktam, ka Doņeckas-KrivojRogas apgabala pastāvēšana ir nevajadzīga, kaitīga, tas vājinās Ukrainas boļševiku spēkus cīņā pret petļuriešiem, ukraiņu nacionālistiem un citiem. ”

Vēl viens faktors spēlēja pret Artjomu un viņa republiku. Ja nākotnes uzvarošā proletariāta valsts tiks veidota uz nacionāla pamata, tad Ukraina bez Doņeckas-Krivojrogas apgabala pārsvarā būs prasta agrāra republika. Tāpēc Doņeckai, Harkovai, Luganskai ar saviem strādājošajiem iedzīvotājiem bija jākļūst par nākotnes Ukrainas kodolu.

"Tieši tāpēc, lai ietekmētu, viņuprāt, nepietiekami apgaismotu lauku cilvēku apdzīvotu teritoriju, Donbass tika iekļauts Ukrainas sastāvā," saka vēsturniece un politoloģe Irina Popova.

Ir vispārpieņemts, ka, pateicoties Skripņika un citu sarkano ukraiņu nacionālistiskajām intrigām, Doņeckas apgabals tika iekļauts 1919. gadā proklamētajā Ukrainas Sociālistiskajā Republikā. Tomēr vēsturnieki apgalvo, ka oficiāla Doņeckas-KrivojRogas Republikas ienākšana Padomju Ukrainas sastāvā tā arī nav notikusi.

Jūlijs Fjodorovskis precizē: “Netika pieņemti nekādi dokumenti, rezolūcijas vai lēmumi par Doņeckas-KrivojRogas pievienošanu Ukrainai. Vienkārši tika pieņemta deklarācija, ka vācu ofensīvas apstākļos ir nepieciešams apvienot visu Krievijas dienvidu padomju republiku spēkus vienotā frontē, lai atvairītu ienaidniekus. Šo aicinājumu parakstīja Ukrainas Padomju Republika, Odesas Republika un Doņeckas-KrivojRogas Republika. Taču vienota savienība nenozīmē apvienošanos, vēl jo mazāk aneksiju.

Vēl 1919. gadā padomju valdība saskārās ar nopietnāku uzdevumu nekā partiju iekšējie strīdi par teritoriālo struktūru.

Galvenie ienaidnieki bija ārvalstu intervence un kontrrevolūcija. Pie jautājuma par Doņeckas-KrivojRogas Republikas statusu, kā domāja valsts vadītāji, varēja atgriezties arī vēlāk.

1920. gadā Artjoms pārcēlās uz Maskavu, kur vispirms kļuva par RKP (b) Maskavas komitejas sekretāru, pēc tam atradās padomju politiskā olimpa virsotnē un tika pieņemts par Viskrievijas Centrālās izpildkomitejas locekli. Artjoms zina, ka tiek gatavota jauna teritoriālā reforma, kuras rezultātā jāveido sociālistiskās republikas apvienojoša valsts - topošā PSRS. Artjomam un citiem valsts veidošanas ceļa nevis pēc nacionāliem, bet pēc ekonomiskiem principiem piekritējiem šī varbūt bija pēdējā iespēja atgūt zaudētās pozīcijas. Šajā gadījumā runa ir par Doņeckas apgabala neatkarības atgūšanu no Kijevas varas iestādēm. Tomēr šiem plāniem nebija lemts piepildīties. 1921. gada 24. jūlijā Artjoms gāja bojā, jaunas dzelzceļa tehnijas izmēģinājumu laikā.

Jūlijs Fjodorovskis stāsta: “Tika veikti izmēģinājumi jaunam revolucionāram transporta veidam – aerovagonam, tas ir, dzelzceļa vagonam ar tam piestiprinātu lidmašīnas dzinēju. Šī motorizētā drezīna attīstīja ārkārtīgi lielu ātrumu. Taču 1921. gadā, kad pilsoņu karš tikko bija beidzies, dzelzceļi nebija tik labos apstākļos. Un tāpēc tas, ka notika šāda dzelzceļa avārija, kurā gāja bojā vairāki padomju varas vadītāji, tostarp pats šī aerovagona konstruktors, ir ļoti skumji, bet es domāju, ka tas, visticamāk, ir tikai dramatisks, traģisks negadījums.

Tomēr Artjoma dēls ģenerālleitnants Artjoms Fjodorovičs Sergejevs intervijā vairākiem preses izdevumiem paziņoja sacīja, ka uzskata, ka šī katastrofa tikusi organizēta. Tagad nav iespējams noteikt, vai šī katastrofa patiesi bija sabotāža vai traģisks negadījums. Bet mēs varam atbildēt uz jautājumu: kam bija labums no Doņeckas-KrivojRogas Republikas radītāja nāves?

"Tas varētu būt izdevīgs tam pašam Skripņikam, kurš tajā laikā jau bija viens no Ukrainas Padomju Republikas vadītājiem," saka Jūlijs Fjodorovskis.

Pēc Artjoma nāves, kurš baudīja milzīgu popularitāti un atbalstu Donbasā, Skripņikam vairs nebija nopietnu pretinieku, lai šo reģionu absorbētu Padomju Ukraina. Pēc PSRS izveidošanas 1922. gadā mēs redzam šīs teritoriālās vienības pastāvīgu pieaugumu.

1923. gadā RSFSR Donas apgabala Luganskas ciemats un blakus esošās teritorijas tika nodotas Ukrainai.

1925. gadā tika anektētas Kurskas guberņai piederošās teritorijas.

1926. gadā tika pievienots Gomeļas guberņas Novozibkovskas rajona Semjonovskas apgabals, Voroņežas guberņas Valujska rajona Troickas apgabals un daļa no Ziemeļkaukāza nomales Doņeckas apgabala.

1939. gadā tika anektētas Rietumukrainas zemes, kas līdz tam bija piederējušas Polijai.

1940. gadā no Rumānijas tika atvienota un nonāca Ukrainas PSR sastāvā Ziemeļbukovina, Hercas reģions un daļa Besarābijas.

1946. gadā Padomju Ukrainai Piekarpatu Krieviju nodeva Čehoslovākija, tur izveidoja Aizkarpatu Ukrainu.

1954. gadā Krima kļuva par Ukrainu.

Kā redzam, Ukrainas robežas nemitīgi mainījās, taču, pēc vēsturnieku un politologu domām, galvenās mūsu laika problēmas tika noteiktas tieši 20. gadsimta 20. gados, kad Krievijas un Ukrainas boļševiki pārzīmēja karti.

Andrejs Marčukovs: “Līdz ar to 1924. un 1925. gads bija teritoriāla demarkācija starp RSFSR un Ukrainas PSR. Rezultātā izveidojās robeža, kas 1991. gadā no formālas starprepublikāniskas pēkšņi pārtapa par starpvalstu robežu. Visas pašreizējās problēmas radās tieši laikā, kad tika izveidota Ukraina, tai tika pievienotas plašas teritorijas tagadējos Ukrainas austrumos un dienvidaustrumos, un tika veikta šī demarkācija.

Neatkarīgā Baltija

Ir vispārpieņemts, ka Baltijas valstis - Latvija, Lietuva, Igaunija - ir visumā rafinētas Rietumeiropas civilizācijas pārstāves, kur tūkstoš gadus veca civilizācija tika apdvesta ar apgaismību un demokrātiju un tikai vēsturiska pārpratuma dēļ nonāca Krievijas impērijas sastāvā, bet pēc tam Padomju Savienības sastāvā. Bet vai tiešām tā arī bija?

Ja papētīsiet tuvāk, piemēram, kādas tiesību normas bija spēkā pagājušā gadsimta 30. gados Latvijas teritorijā, atbilde būs viennozīmīga - tās ir militārās huntas normas [šeit nu tas ir acīmredzams pārspīlējums.tulk].

Fonda "Vēsturiskā atmiņa" pētniecības programmu vadītājs vēsturnieks Vladimirs Simindejs par šo periodu stāsta šādi: “No 1934. gada 15. līdz 16. maijam tika izdzenāta Saeima, tika ieviests karastāvoklis, Saeima deputāti un Saeimas priekšsēdētājs tika arestēti. Viņi tika ievietoti īpašā koncentrācijas nometnē Liepājā.[patiesībā iet runa par parastu darba nometni, kam nav nekā kopēja ar vācu nacistu dibinātajām koncentrācijas nometnēm, ko autors diemžēl aizmirsis piebilst  tulk.] Kopumā tika arestēts vairāk nekā tūkstotis cilvēku; pakāpeniski, protams, viņi tika atbrīvoti. Taču režīmu iezīmēja tas, ka, lai gan šis apvērsums bija bez asinīm, sekas bija ļoti nopietnas. Tika aizliegtas arodbiedrības, slēgtas avīzes, faktiski likvidēta pašpārvalde tādā formā, kādā tā pastāvēja, tika likvidētas mazākumtautību iespējas iegūt izglītību dzimtajā valodā un tā tālāk.

Autoritāro valsti vadīja Kārlis Ulmanis, kurš neslēpa savas simpātijas pret Eiropas fašismu.

Vladimirs Simindejs precizēja: «Jau pirms apvērsuma Kārlis Ulmanis (toreiz ārlietu ministrs) norādīja Latvijas vēstniekam Romā uz nepieciešamību noskaidrot visas fašistiskā režīma detaļas, lai to ieviestu Latvijas praksē”.

Bet varbūt autoritārā diktatora Ulmaņa vadītās Latvijas piemērs ir izņēmums? Varbūt tieši citās Baltijas republikās uzplauka demokrātija un katrs pilsonis bija brīvs no valsts patvaļas? Paskatīsimies, kas notika 30. gados kaimiņu Lietuvā.

Vēsturnieks Aleksandrs Djukovs skaidro: “Lietuvā kopš 1926. gada pastāvēja autoritāra Smetonas diktatūra. Antanas Smetona, protams, gribēja būt tautas tēvs, taču viņam tas īsti neizdevās. Smetonas valdīšanas laikā, tas ir, no 1926. līdz 1940. gadam, tas ir, nepilnu 15 gadu laikā, notika 17 neveiksmīgi dažādu spēku apvērsuma mēģinājumi - no galēji labējiem līdz galēji kreisajiem."

Tik liels apvērsuma mēģinājumu skaits uzskatāmi parāda, cik neapmierināti bija Lietuvas iedzīvotāji ar esošo valdību. Un tam bija iemesls.

“Bija ne tikai cietumi, bet arī vesela virkne koncentrācijas nometņu[un atkal ar to domātas darba nometnes!!! tulk.], kur cilvēkus sūtīja administratīvā kārtā. Tas ir, personu varētu arestēt un saukt pie tiesas. Tiesa pieņēma lēmumu, ka tiks piespriests tāds un tāds brīvības atņemšanas sods utt. Un cilvēku varēja vienkārši arestēt, bet reģiona gubernatoram bija tiesības administratīvi nosūtīt viņu uz darba nometni no sešiem mēnešiem līdz vairākiem gadiem. Tādu cilvēku, kuri tika nosūtīti uz piespiedu darba nometnēm, bija tūkstošiem,” stāsta Aleksandrs Djukovs.

Tika izveidota slepenpolicija, kas īpaši cietsirdīgi izturējās pret ārzemniekiem. Pēc vēsturnieku domām, Lietuvas policijas veiktās soda akcijas bija daudzkārt lielākas par NKVD represijām.

Aleksandrs Djukovs precizē: “Tas, ko Lietuvas politiskā policija nodarīja pret poļiem Viļņā laika posmā no 1939. līdz 1940. gadam, ir apbrīnojami. Lieta tāda, ka 7,5 mēnešos, no 1939. gada rudens līdz 1940. gada jūnijam, kad Viļņa piederēja Lietuvai, Lietuvas valsts drošības iestāžu, politiskās policijas represiju upuru, arestu upuru skaits proporcionāli kopējam iedzīvotāju skaitam Viļņas apgabalā procentos bija trīs reizes lielāks, nekā tadā pašā laika posmā no visiem Lietuvas iedzīvotājiem, kurus arestēja NKVD.

Baltijas valstu vēsture ir apvīta ar mītiem, no kuriem daudzi ir sakonstruēti pavisam nesen, lai pielāgotos politiskajai situācijai.

Pēc oficiālās versijas, Latvijas galvaspilsētu Rīgu 1201. gadā dibināja Teitoņu bruņinieku ordeņa pārstāvji. Pilsētas dibinātājs bija bīskaps Alberts fon Bukshēvedens. Taču retais zina, ka ilgi pirms teitoņu bruņiniekiem, kas savu ticību izplatīja ar uguni un zobenu, šī vieta pie Daugavas jau bija apdzīvota. Un pirmie topošās Latvijas galvaspilsētas iedzīvotāji, visticamāk, bija slāvi.

Latviešu vēsturnieks Igors Gusevs: “Vācu apgaismotājs Filips Melanhtons, Mārtiņa Lutera draugs, jau 16. gadsimtā ieteica, ka pats Rīgas nosaukums cēlies no Rjugenas (Rīgenas) salas nosaukuma, no kuras cēlušies baltu slāvi - vendi, kas apmetās šajās vietās, atnesa savu dievu kultu."

Igors Gusevs uzskata, ka tālā pagātnē lielas Baltijas valstu teritorijas apdzīvoja slāviskie vendi. Tas nozīmē, ka versija, ka krievi ir svešinieki Baltijā, jaunpienācēji, kuriem ar šo zemi nav ne ģenētiskas, ne kultūrvēsturiskas saistības, ir nekas vairāk kā mīts. “Jautājums par vendiešiem ir galvenais jautājums Baltijas jūras piekrastes slāvu vēstures izpratnē. Slāvu pieminēšana aizsākās mūsu ēras pirmajā tūkstošgadē, informāciju par tiem varam atrast tādu seno autoru rakstītajos avotos kā Jordans, Plīnijs, Tacits un vairākos citos darbos. Viņus sauc par slāviskajiem vendiem, viņus sauc dažādi, bet vārds “Vendi” ir galvenais, tas tiek pastāvīgi pielietots. Vendi ir visa pamatā, un vēl interesantāk, ka mūsdienu Latvijā vendus cenšas vai nu vispār nepieminēt, vai arī pasludināt par Kurzemes lībiešu atzaru.

Oficiālā Latvijas zinātne nesteidzas atzīt vendus par slāviem. Un tas ir diezgan saprotami. Galu galā, pretējā gadījumā tas sagraus vispārpieņemto, latviešu politiskajai iekārtai tik ērto teoriju, ka tikai lībiešu ciltis ir vietējās, Baltijas valstu iedzimtie, bet slāvi vienmēr ir bijuši nekas vairāk, kā iebrucēji. Tomēr fakti ir spītīgi.

Nesen pie Rīgas notika arheoloģiskie izrakumi. Atrastie unikālie artefakti tagad atrodas pilsētas Vēstures un kuģniecības muzejā. Ikviens, ja tik vēlas, var šos priekšmetus aplūkot. Īpaša uzmanība jāpievērš koka rituālajai figūriņai, kas, pēc vēsturnieku domām, ir īsts kolekcijas dārgums.

Igors Gusevs: “Uz vendu klātbūtni šajā teritorijā pierāda arheoloģiskie izrakumi, īpaši slavenā latviešu arheologa Andra Caunas darbi. Andris Cauna šeit atradis vairākus ar vendu klātbūtni saistītus priekšmetus, piemēram, viņš īpaši piemin slavenās četrsejainās statuetes un zižļus, kuriem ir kulta nozīme. Šīs četrsejas statuetes ir tieša saikne, tieša līdzība ar dieva Svjatoviča kultu. Kā zināms, Rjugenas salā (tagad tā ir Vācijas teritorija, un kādreiz tā bija slāvu apdzīvota sala) Arkonas pilsētā atradās slāvu galvenā Baltijas piekrastes dieva Svjatoviča svētnīca, viņam bija četras sejas un viņš skatījās uz četriem galvenajiem virzieniem. Četru seju dieva tēls skaidri liecina par šī dieva kultu.

Pierādījumus par slāvu klātbūtni Baltijas valstīs var atklāt ne tikai arheoloģija, bet arī valodas zinātne - valodniecība.

Vēsturnieks Aleksandrs Malnačs uzskata: “Fakts ir tāds, ka cienījamais latviešu valodnieks Boriss Fjodorovičs Infantijevs uzskata, ka krievu un latviešu valoda ir vienas baltslāvu valodas divi varianti. Pat vēl pirms 2000 gadiem tā pastāvēja kā viena valoda.

Pēc Aleksandra Malnača domām, lai dzirdētu šīs senās valodas atbalsis gan mūsdienu latviešu, gan krievu valodā, nav jābūt valodniekam: “Pat visvienkāršākie vārdi: krusts - krest; baznīca - božnica, svētnīca - svjatņica; grēks - greh. Patiesībā šo vārdu ir milzīgi daudz, daudz vairāk. Tādā pašā veidā daudzi vārdi, kas attiecas uz sabiedriski politisko dzīvi, ir aizgūti no krievu valodas. Piemēram, pulks vai pulkvedis - polk, polkovodec; Cars - carj." [te nu jāpiebilst ka latviešu valoda daudz šo vārdu vēstures gaitā ir zaudējusi un savā izteiksmē kļuvusi krietni nabadzīgāka par krievu valodu, tulk]

Vēl 8.-9.gadsimtā slāvs un viņa baltu kaimiņš latgalietis varēja sazināties bez tulka. Un, spriežot pēc arheoloģiskajiem datiem, komunikācija bija ļoti dzīva.

Aleksandrs Malnačs: “Gandrīz visās apdzīvotās vietās, visās apmetnēs, kuras arheologiem izdevies atklāt Daugavas baseinā, ir apbedījumi, kas, spriežot pēc inventāra, tika atrasti šajos apbedījumos, attiecināmi uz slāviem. Daugavpils novadā – tas ir Dienvidlatgalē – atklāts apbedījums, kas sastāv no simts kurgāniem, simts kapulaukiem. Turklāt tie ir slāvu apbedījumi. Un apakšējais slānis datēts ar periodu ne vēlāku kā mūsu ēras 10. gadsimtā. Tas liek domāt, ka 10.-12.gadsimtā, pirms vācu krustnešu ierašanās šajās zemēs, nebija skaidras robežas starp vietējiem baltu un austrumslāvu iedzīvotājiem.

Arī topošās Rīgas iedzīvotāji, pēc vēsturnieka Igora Guseva domām, pārsvarā bija slāvi. Bet kāpēc slāvi pameta šo pilsētu? Un kur viņi aizgāja?

“Ja paļaujamies uz Livonijas Indriķa liecību, vendus no tagadējās Rīgas teritorijas izdzina agresīvie, kareivīgie kurši un viņi devās turp, kur tagad atrodas Cēsu pilsēta. Pēc Livonijas Indriķa teiktā, viņi tur dibinājuši savu apmetni, un tieši tur tagad atrodama senā Riekstukalna apmetne [Orehova], kas ir vendu apmetnes vieta. Interesanti, ka Cēsu pilsēta krievu avotos sākotnēji tika saukta par Kesju. Un kā mēs atceramies, senslāvu valodā kesj ir “māja, mājoklis”. Starp citu, bulgāru valodā šodien kyšča ir māja, tā ir tieša saikne starp slāvu valodām un šīs vietas nosaukumu,” atzīmē Igors Gusevs.

Cēsu pilsētas slāvisko pagātni tagad cenšas neatcerēties, pat slēpt. Vendenas cietoksnis ir viens no Latvijas vēsturiskajiem apskates objektiem, ziņkārīgo apmeklētāju iecienīta vieta. Taču tūristus informē, ka šis cietoksnis celts 1220. gadā kā Livonijas ordeņa mestra rezidence. Neviens pat nepiemin par to, ka citadele tika uzcelta vendiešu slāvu cietokšņa vietā. Olas taču nevar būt vecākas par vistām, vai ne?

Igors Gusevs stāsta: “Pirms tur vēl bija apmetušies vācieši, pirms viņi uzcēla Livonijas ordeņa pili, tur jau bija Vendenes pilsēta, atkal kā šajā vietā dzīvojošo vendiešu slāvu veidojums. Šī pilsēta ir slavena, eksistē arī mūsdienās, Latvijā ļoti populārs ir Vendenes minerālūdens, tas tiek iegūts šīs pilsētas apkaimē. Bet pati pilsēta latviešu versijā tagad tiek dēvēta par Cēsīm, bet atkal uz tagadējām Cēsīm redzams tiešs atvasinājums no senslāvu "Kesj".

Pirms krustnešu bruņinieku iebrukuma Baltijas valstīs tur bija vairākas neatkarīgas Krievijas kņazistes. Viena no tām ir Kukeinas kņaziste [Koknese].

Aleksandrs Malnačs par izrakumiem: “Kukeinos, [Koknesē] bija viens templis, bet tas bija no akmens. Tā atliekas tika atklātas arheoloģisko izrakumu laikā. Un jau pagājušā gadsimta pašās beigās pat tika atrasta plāksne ar uzrakstu arhaiskajā kirilicā. Zinātnieki uzskata, ka tas ir vai nu pamatakmens, vai sava veida neapstrādāts uzmetums šim pamatakmenim. Tas viss mūsdienu Latvijas teritorijā šobrīd acīmredzamu iemeslu dēļ netiek publiskots vispār, jo liecina par ļoti ciešu sadarbību, pastāvīgiem kontaktiem un slāvu klātbūtni.

Šo valsti, kas faktiski bija citas, spēcīgākas Polockas kņazistes priekšpostenis, vadīja kņazs Vjačko.

Igors Gusevs šo jautājumu interpretē šādi: “Kņazs Vjačko nonāca ļoti sarežģītā situācijā. Tas ir 13. gadsimta sākums, vācu ekspansija. Izmantojot to, ka krievu zemēs bija sadrumstalotības un pagrimuma periods, vācieši sāka ekspansiju Baltijas zemēs. Bet Daugavas lejtece, protams, bija seno slāvu administratīvā teritorija. Viņi maksāja nodokļus slāvu kņazam, un attiecīgi kņazs Vjačko nonāca situācijā, kad viņš un viņa mazā družina, kas tajā laikā bija tikai 100 cilvēku, nespēja pretoties teitoņu agresijai.[https://www.historia.lv/raksts/vjacko-kokneses-krievu-knazs]

Pret vienu kņaza Vjačko karavīru pretī stājās līdz desmit labi apmācītu bruņinieku. Vjačko kopā ar nedaudzajiem uzticīgajiem cilvēkiem bija spiests dzimteni pamest.

“Vāciešiem nebija ļaunāka un bīstamāka ienaidnieka par jaunekli Vjačko. Pazaudējis visu, pazaudējis sava tēva māju, pazaudējis mantojumu, viņš kļuva par niknu un nepielūdzamu atriebēju. Mēs atceramies viņa likteni, kad atceramies Krievijas pilsētas Jurjevas (tagad Tartu) likteni. Vjačko ar nelielu družinu un pāris simtiem cilvēku vadīja Jurjevas aizsardzību no vācu bruņiniekiem un aizstāvēja to līdz pēdējam. Kad Jurijeva jau dega un vācieši ielauzās pilsētā, saskaņā ar leģendu Vjačko ar zirgu metās no vaļņa taisni ugunī un gāja bojā,” stāsta Igors Gusevs.

Pēc vēsturnieku domām, tieši ārējā bruņotā agresija noveda pie bijušās slāvu un baltu vienotības sabrukuma.

Aleksandrs Malnačs: "Šī radniecīgo, ļoti tuvo brālīgo tautu - baltkrievu, krievu, latviešu, lietuviešu - šķelšanās notika ļoti specifiskos vēsturiskos apstākļos: pie Ordas iebrukuma Krievijā, no vienas puses, un vācu drang nach osten apstākļos no Rietumiem uz Baltijas teritoriju - no otras puses. Ja vēsturiskie apstākļi būtu izvērtušies citādi, tad visai šo tautu etnoģenēzei būtu bijis citāds izskats un attiecības. Līdz ar to, ja mēs pieņemam Rietumu, vācu krustnešu spiediena neesamību, tad visa šī teritorija galu galā varēja nonākt Krievijas valsts sastāvā.

Viens no vispārpieņemtajiem Rīgas simboliem ir zelta gailis. Tādā veidā ir dekorētas daudzu tempļu un baznīcu smailes. Taču retais zina, ka šis Latvijas simbols ir tiešs krieviskas izcelsmes produkts.

Igors Gusevs stāsta senu leģendu: “Bieži raksta, ka zelta gailis ir luterānisma simbols, taču mēs zinām, ka ilgi pirms Mārtiņš Luters 1517. gadā paziņoja par saviem uzskatiem, gaiļi jau sēdēja uz baznīcas smailēm. Tātad, kas ir gaiļi un no kurienes tie nāk? Šo jautājumu man palīdzēja noskaidrot slavenais krievu pētnieks un 19. gadsimta vēsturnieks Stepans Gedeonovs. Tā bija viņa informācija, kas mani pamudināja uz ceļa, kas principā dod pamatu izskaidrot šo mīklu. Fakts ir tāds, ka Gedeona grāmatās es sastapu pieminējumu, ka zelta gaiļi ir Baltijas slāvu svētais simbols.

Saskaņā ar vēstures pētījumiem Baltijas slāviem šie putni bija nepieciešami īpašu, svinīgu pagānu rituālu veikšanai.

“Baltijas slāvi, vendi, upurēja gaiļus, attēloja tos savās svētvietās, un attiecīgi gaiļa attēlu uz tempļa (jau uz kristiešu tempļa) misionāri novietoja kā pēctecības zīmi. Tas ir, zelta gailītis (un tad tas vēl nebija zelta, bet tikai gailītis) tika novietots uz baznīcas, lai mudinātu Baltijas slāvus pazīt šīs vietas svētumu arī pēc tam, kad misionāri pievērsa viņus kristietībai,” stāsta Igors Gusevs.

Tomēr, lai arī zelta gailis ir Latvijas simbols, tas tomēr ir neoficiāli. Taču vēl pārsteidzošāk ir tas, ka šīs valsts oficiālajiem simboliem, pēc vairāku vēsturnieku domām, arī ir gluži slāviskas saknes.

Igors Gusevs par valsts simboliem: “No kurienes radās Latvijas valsts karogs? Ir leģenda, kas cītīgi tiek izplatīta ar mācību grāmatām pamatklasēs. Leģenda vēsta, ka reiz kaujā senie latvieši cieta smagus zaudējumus un tika smagi ievainots vadonis. Viņi uzlika viņu uz balta apmetņa, un tur, kur plūda asinis, palika sarkanas svītras, bet tur, kur viņš gulēja, bija balta svītra. Tad viņi pacēla šo apmetni, uzlika to uz šķēpa un ar šo uzvarošo sarkanbaltsarkano karogu sakāva ienaidniekus.

Pēc Igora Guseva domām, šai skaistajai leģendai nav nekāda sakara ar realitāti. 19. gadsimta 70. gados Tartu pilsētā, ko tolaik sauca par Dorpatu jeb Derptu, studentu grupa vēlējās noskaidrot, kas ir latviešu tautas nacionālais simbols. Vienā no avotiem - atskaņu hronikā - viņi atrada minējumu par to, kā, vienā no militārajām sadursmēm, vengu jeb vendenu grupa ar sarkanbaltsarkanu karogu darbojās kā sabiedroto vienība vācu bruņinieku pusē. Tieši šis minējums kļuvis par pamatu šāda karoga pasludināšanai par latviešu karogu.[skan ne visai glaimojoši. tulk.]

Par vendu slāvisko izcelsmi joprojām notiek zinātniskas diskusijas. Taču arī šīs versijas pretinieki nevar neatzīt, ka krievi aktīvi piedalījās Rīgas attīstībā. Pilsētas vēsturiskajā centrā atradās krievu pagalms, kurā dzīvoja tirgotāji no Pleskavas, Novgorodas un Polockas.

Aleksandrs Malnačs: “Pirmā dokumentālā pieminēšana par šādu apmetni Rīgā ir datēta ar 1229. gadu. Proti, Rīga bija tikko radusies, par tās dibināšanas datumu tiek uzskatīts 1201. gads, un tur jau veidojās krievu tirgotāju tirdzniecības faktorija. Sākumā ārpus pilsētas mūra, bet, Rīgas pilsētai paplašinoties, galu galā šis krievu pagalms nonāca pilsētas mūra iekšpusē un bija tieši blakus šim pilsētas mūrim. Ja par tās atrašanās vietu runājam pēc šodienas pilsētas kartes, tad tas ir kvartāls starp Jēkaba, Smilšu un Aldaru ielām. Vismaz tā to lokalizē vēsturnieki. Diezgan plašs kvartāls, kurā atradās attiecīgi dzīvojamās mājas, noliktavas, žēlastības nams, bērnunams, baznīca un kapsēta.

Pēc vēsturnieku domām, pašai Rīgas pilsētai, kas radusies seno tirdzniecības ceļu krustpunktā, bija jākļūst par starpnieku starp Rietumeiropas un Krievijas tirgotājiem.

Igors Gusevs: “Rīga tika izveidota kā vieta, kas paredzēta tirdzniecībai ar krievu zemēm. Un nav nejaušība, ka lielās ģildes pirmā tirgotāju kategorija, bagātākie, ietekmīgākie un nozīmīgākie, bija tirgotāji, kas nodarbojās ar Krievijas tirdzniecību, tie bija tie, kas noteica pilsētas ekonomisko seju. Un par Krievijas tirdzniecības lomu liecina tas, ka šī faktorija aizņēma diezgan lielu platību viduslaiku Rīgas teritorijā. Taču tā pastāvēja līdz 1549. gadam, tad vairāku politisku apsvērumu un apstākļu dēļ Rīgas krievu iedzīvotāji tika izlikti ārpus pilsētas robežām, faktorija tika nopostīta, apbūvēta, baznīca izlaupīta.

Iemesls bija vienkāršs: banāla tirgus pārdale. Vācu partneri nolēma, kā tagad saka, monopolizēt tirdzniecību savās rokās, par ko ieviesa sankcijas pret Krievijas uzņēmumiem. Tas, starp citu, bija viens no turpmākā militārā konflikta iemesliem. 1558. gadā Ivans Bargais sāka karu ar Livonijas konfederāciju, Teitoņu bruņinieku valsti ar galvaspilsētu Rīgā. Lūk, kā šo laikmetu raksturo mūsdienu mācību grāmata “Latvijas vēsture pamatskolai”:

"...Krievijas valsts pēc Maskavas valdnieku varas nostiprināšanas centās iekarot zemes pie Baltijas jūras."

Ņemiet vērā, tieši iekarot, nevis atgriezt. Bet kā bija patiesībā?

1030. gadā krievu kņazs Jaroslavs Gudrais militārās kampaņas laikā nodibināja Jurjevas pilsētu, kas nākotnē kļūs par Igaunijas pilsētu Tartu. 13. gadsimtā šo senās Krievijas valsts daļu ieņēma vācu zobenbrāļu ordeņa bruņinieki. Lai izvairītos no krievu kņazu mēģinājumiem atgriezt šo teritoriju, bruņiniekiem bija pienākums samaksāt kņazam tā saukto Jurjevas nodevu. Līdz 16. gadsimta vidum Livonijas ordenis pārtrauca šo nodokli Krievijas caram maksāt, un Ivanam Bargajam, kurš toreiz bija Maskavas tronī, bija divas iespējas - vai nu pieprasīt Jurjevu un tā apkārtni atpakaļ, vai arī turpināt gaidīt apsolīto nodevu. Livonieši mutiski zvērēja naudu samaksāt, bet beigās pievīla. Ivans Bargais devās karagājienā pret Livonijas ordeni. Sākās Livonijas karš, kas ilga vairākus gadu desmitus. Krievu karaspēkam izdevās atgriezt Jurjevu, ko tolaik jau sauca par Dorpatu[Derptu], kā arī ieņēma gandrīz visu piekrasti. Taču Zviedrijas iesaistīšanās karā izmainīja spēku samēru, un Maskavai nācās atteikties no iekarotajām teritorijām. Baltijas valstu krieviskajiem iedzīvotājiem sākās tumši laiki.

Vēsturnieks Vlads Bogovs stāsta: “Pēc tam, kad Ivans Bargais uzbrūk Jurjevai un Rīgai, krievus šeit sāk uztvert kā ienaidniekus. Stefans Batorijs uzsāk atbildes karu. Vispirms tiek slēgta pareizticīgo baznīca vecpilsētā, kas minēta vēl 13. gadsimta beigās.

Rīga un Dorpata kopā ar lielāko daļu Baltijas valstu Krievijai tika pievienotas tikai Pētera I laikā. Visi zina par krievu uzvarām Ziemeļu karā. Taču tikai daži zina, ka, neskatoties uz militārajiem panākumiem, Krievijas kasei par tiem laikiem bija jāsamaksā Zviedrijai milzīga summa, lai neviens nekad nevarētu apstrīdēt Krievijas tiesības uz šīm zemēm. Maksājums tika aprēķināts vienā no tā laika valūtām, tā sauktajiem jefimkiem, un sastādīja divus miljonus.

Aleksandrs Malnačs precizē: “Ja saskaita divus miljonus jefimku uz sudraba svaru vienā jefimkā, sanāks apmēram 39-40 tonnas sudraba. Cik mums ir izdevies noskaidrot šīs summas vērtību, tā ir salīdzināma ar Zviedrijas gada budžetu. Vienīgais, ka šī nauda netika samaksāta uzreiz, vienā reizē. Maksājums bija pa daļām, tas tika sadalīts četrās daļās. 1722., 1723. un 1724. gadā Zviedrijai tika izmaksāti 500 tūkstoši jefimku. Zināms, ka 1727. gadā Zviedrijas karalis Frīdrihs I iedeva Krievijas vēstniekam Vasilijam Dolgorukijam kvīti, kurā teikts, ka Zviedrijas valsts kase saņēmusi visus divus miljonus jefimku pilnā apmērā.

Par to, cik Krievija samaksāja par teritoriju aneksiju, Latvijas vēsturnieki labprātāk klusē. Bet toties ir gatavi runāt par citām lietām. Lūk, fragments no vēstures mācību grāmatas 8.-9.klasei:

“Iekarotajā teritorijā krievu karaspēks nodarbojās ar laupīšanām, dedzināšanu, nogalināja vai sagūstīja vietējos iedzīvotājus... Krievijas armijas komandieris informēja caru, ka ienaidnieka valstī "vairs nav ko iznīcināt, ka no Pleskavas līdz Tartu un no Rīgas līdz Valkai viss izpostīts, nekas nav palicis pāri, izņemot izolētus īpašumus šur tur pie jūras".

Šādam neobjektīvam vēstures izklāstam ir viens mērķis: parādīt krievus kā sagrāvējus, iznīcinātājus. Bet neviens neatceras krievu celtniekus. Taču ikviens, kurš nolēmis pastaigāties pa vecpilsētu, var aplūkot, kādas pēdas Rīgā atstājuši krievu arhitekti.

Iespējams, galvenais Rīgas apskates objekts ir Pils laukums. Pašu pili cēluši Livonijas ordeņa bruņinieki, bet lielākā daļa pārējo ēku, kas veido unikālu arhitektūras ansambli, celtas jau laikmetā, kad Rīga atradās Liflandē, kādreizējā Krievijas impērijas sastāvā. Darba plānu uzraudzīja Liflandes gubernators Jurijs Jurjevičs Brouns. Tāpat šeit tika uzcelta pirmā un slavenākā viesnīca Rīgā, kas saņēma impērijas galvaspilsētas “Sanktpēterburga” nosaukumu.

Aleksandrs Malnačs stāsta: “Viens no pirmajiem tās viesiem bija Nikolajs Ivanovičs Karamzins, “Krievijas valsts vēstures” autors un faktiski krievu literārās valodas veidotājs. Šajā viesnīcā apmetās Aleksandrs Vasiļjevičs Suvorovs. Tātad uz šīs ēkas varētu būt vairākas piemiņas plāksnes. No ģenerāļiem šajā viesnīcā dzīvoja arī Judeničs. No citām slavenībām Leonīds Sobinovs, slavenais krievu dziedātājs, ne tikai dzīvoja šajā viesnīcā, bet arī nomira, atgriežoties dzimtenē no turnejas. Un 1921. gadā tieši šajā viesnīcā tika parakstīts Rīgas miera līgums starp neatkarīgo Latviju un boļševistisko Krieviju. Un šajā pašā viesnīcā dzīvoja padomju delegācija.

Pētera I pils ir vēl viens krieviskās Latvijas orientieris. Pēteris Lielais viesojoties Rīgā, šeit uzturējās astoņas reizes. Bet Latviešu teātra ēka, kurā tika iestudētas Čehova un Tolstoja lugas, celta 19.gadsimta beigās par krievu tirgotāju naudu.

Aleksandrs Malnačs: “Autora Maksima Gorkija tiešā uzraudzībā tika iestudētas lugas “Mietpilsoņi” un “Vasarnieki”, piedaloties Gorkija sievai, slavenajai aktrisei Marijai Fjodorovnai Andrejevai. Bet visslavenākā “izrāde” uz šī teātra skatuves tika iestudēta 1918. gada 18. novembrī, kad steigā sastādītā Tautas padome uz Krievu otrā pilsētas teātra skatuves iestudēja neatkarīgās Latvijas valsts proklamēšanas ceremoniju.  Šis notikums taču iekļauts visās Latvijas vēstures mācību grāmatās ar visiem attēliem. Un, protams, pēc tam teātri atgriezt krievu trupai nebija iespējams. 1919. gadā teātra ēka tika nodota Nacionālajam teātrim. Un kopš tā laika tieši Latvijas teātris tur iestudē savas izrādes.

Reti kurš zina arī to, ka lielākā sporta olimpiāde pirmsrevolūcijas Krievijā notika nevis Maskavā vai Sanktpēterburgā, bet gan Rīgā. Iemesls tam bija mūsu komandas traģiskā neveiksme spēlēs Zviedrijā.

Lūk, kā par to stāsta vēsturnieks Vlads Bogovs: “1912. gadā Stokholmā notika V Pasaules Olimpiskās spēles, kur Krievija ieņēma pēdējo vietu. Priekšpēdējā vieta ar vienu bronzas medaļu ierindojās dzīvu baložu šāvējs - kādreiz bija tāds sporta veids.»

Šī situācija bija pazemojoša lielajai impērijai, kas tajā laikā bija savas ekonomiskās un politiskās varas virsotnē.

“Tika nolemts, ka šajā jautājumā kaut kas ir jādara, tika apstiprināts, ka kaut kā jāsaņemas un jānotur Viskrievijas sporta spēles. Šim nolūkam tika izvēlēta Kijeva, jo 1913. gadā Kijevā notika industriālā izstāde - tā būtu papildu uzmanība spēlēm, kā arī sakrita ar faktu, ka tā bija Romanovu nama 300. gadadiena. Tas ir, šie divi fakti tika apvienoti, un sanāca Olimpiāde,” secina Vlads Bogovs.

Gatavošanās pirmajai olimpiādei noritēja diezgan sasteigti, un ne visi gribētāji varēja piedalīties. Nākamajām olimpiskajām spēlēm nolēma gatavoties rūpīgāk. Pirmkārt, bija jānosaka, kur šim pasākumam būtu jānotiek. Diemžēl ne Maskavā, ne impērijas galvaspilsētā Sanktpēterburgā nebija piemērotu stadionu. Rīgā tādas struktūras nebija, bet bija milzīgs hipodroms.”

Vlads Bogovs: “Rezultātā pēc imperatora Nikolaja II pavēles tika piešķirti 16 tūkstoši rubļu, ar kuriem diemžēl nepietika. Sāka meklēt naudu privāti. Rezultātā kaut kādu summu atrada, ne pārāk lielu, apmēram 20 tūkstošus rubļu, un tika nolemts, ka jebkurā gadījumā šīs spēles notiks Rīgā. No 1914. gada 6. jūlija līdz 20. jūlijam Rīgā tika atklātas otrās Viskrievijas olimpiskās spēles. Piedalījās aptuveni tūkstotis sportistu no dažādām Krievijas pilsētām – Sanktpēterburgas, Maskavas. Rīga izstādīja visvairāk sportistu, ap 300 cilvēku.

Taču pirmsrevolūcijas Rīga bija slavena ne tikai ar saviem sportiskajiem panākumiem. Tā bija liela, labi attīstīta pilsēta. Uzņēmumos ražotie produkti bija pazīstami ne tikai Krievijas impērijā, bet arī visā pasaulē.

Vēsturnieks Vladimirs Simindejs atgādina: "Visslavenākā ir "Russo-Balt" automobīļu ražošanas rūpnīca, kas bija salīdzināma pat ar tā laika Francijā un citās attīstītajās valstīs ražotajiem modeļiem."

Rīgā ražotais "Russo-Balt" pamatoti tiek uzskatīts par pirmo Krievijas sērijveida automobīli. Modeļi ar jaudīgākajiem dzinējiem sasniedza ātrumu līdz 85 kilometriem stundā. Divas "Russo-Balt" automašīnas atradās paša Nikolaja II garāžā.

“Pirms tam tika izgatavotas individuālas automašīnas, tas ir, viens meistars izgatavojis automašīnu - visi to apbrīno. "Russo-Balt" gāja tālāk - viņi izgatavoja pirmo sērijveida krievu automašīnu. Septiņu gadu laikā tika saražotas apmēram 700 automašīnas. Tolaik tas bija gigantisks skaitlis, nebija ne ražošanas līniju, nekā, viss tika saskrūvēts praktiski ar rokām, bet septiņos gados tika samontētas 700 automašīnas,” skaidro vēsturnieks Vlads Bogovs.

Gruzija pēc PSRS

Pēdējos gados Gruzijā ir izaugusi paaudze, kas uzskata, ka viņu valsts padomju laikā bija Maskavas kolonija un krievi uzvedās kā jau pienākas koloniālistiem.

Un tikai daži atceras, ka  Gruzijas pastāvēšanas padomju periodu var nosaukt par šīs valsts zelta laikmetu. Republikas ekonomika gandrīz pilnībā sastāvēja uz atklātām vai slēptām Maskavas subsīdijām. Viens no sociālistiskās Gruzijas uzplaukuma iemesliem ir mākslīgi augstās lauksaimniecības produktu cenas.

Stāsta NVS valstu institūta direktora vietnieks, politologs Vladimirs Žarihins: “Ziniet, padomju laikos es nekādā gadījumā nebiju disidents, bet, kad gruzīnu draugi sāka lielīties ar savu labklājību, es teicu: “Puiši. , ziniet, mēs dzīvojam sociālistiskā sabiedrībā, un tikai sociālistiskā sabiedrībā var būt tāda sistēma, ka mūsu Krievijas nafta pie jums nonāk par valsts cenu, bet jūsu mandarīni pie mums par tirgus cenu. Bet, kad abi būs par tirgus cenām arī pasaules tirgū, kur, vispārīgi runājot, jūsu mandarīni ir lētāki nekā organiskais mēslojums, tad tas viss beigsies.

Gruzija izmantoja gāzi un naftas produktus, kas tika ražoti citās Padomju Savienības republikās par lētām cenām. Bet tā nebija vienīgā Padomju Gruzijas privilēģija. Šai republikai tika atļauts darīt kaut ko tādu, par ko jebkurā citā republikā jau sen būtu painteresējies prokuratūras un OBhSS izmeklētāju desants.

Pēc politologa Sergeja Mihejeva domām, “starp citu, ir zināms, ka padomju laikos Gruzija bija vienkārši likumīgo zagļu oāze. Bija joki par Kutaisi, kur burtiski katrā vārtu rūmē bija, tā sakot, pa likumīgajam zaglim, un ir arī tagad, es to zinu noteikti. Tur pastāvīgi notika viņu kronēšana, "blatari" tur rīkoja visādas "shodkas" un "strelkas".

Likumīgie zagļi kontrolēja tā sauktos "cehovikus" - uzņēmīgus cilvēkus, kas organizēja nelegālus uzņēmumus modernu apģērbu, vīnu, konjaku ražošanai - gandrīz visu, ko padomju laikos sauca par  deficītu. Likumīgie zagļi kontrolēja arī kontrabandistus. Importa preces tika piegādātas no Eiropas un pat no Amerikas caur Batumi ostu. Pēc konservatīvākajām aplēsēm Gruzijas ēnu tirgus ārvalstu valūtas ekvivalentā vairākas reizes pārsniedza republikas oficiālos gada ienākumus. Tad Gruzijā dzīvoja dziedādami. Toreiz neviens pat nedomāja par atdalīšanos no PSRS un nesapņoja par laikiem, kad Gruzija bija impērija.

Šīs valsts vēsturē patiešām bija impērijas periods. Tas ir saistīts ar karalienes Tamāras vārdu. Tad Gruzija pārvērtās par īstu reģionālo lielvalsti, kas stiepās pāri mūsdienu Armēnijas, Azerbaidžānas un pat Turcijas teritorijai. Par zelta laikmeta karalieni Tamāru šodien zina visi. Tomēr tikai retais zina, ka Gruzija sāka pārvērsties par impēriju Tamāras pirmā vīra laikā, kurš nekādā gadījumā nebija gruzīns.

“Atcerēsimies karalieni Tamāru, cilvēku, par kuru Gruzijas vēsturē nav neviena augstāka, un, iespējams, mēs viņu varam nolikt blakus Dāvidam Celtniekam. Viņas pirmais vīrs nebija nekāds gruzīns, bet bija krievu kņazs,” atceras politologs Andrejs Jepifancevs.

Kņaza vārds bija Jurijs Bogoļubskis. Pēc laulībām ar Tamāru viņš īstenoja aktīvu ārpolitiku. Jurijs organizēja vairākas militāras kampaņas Armēnijas ziemeļos, kā arī Širvanā un Erzurumā. Šīs divas senās valstis atradās mūsdienu Azerbaidžānas un Turcijas teritorijās. Tā tika nodibināta lielā Gruzijas impērija. Diemžēl laulība starp Krievijas kņazu un Gruzijas karalieni nebija ilga. Abi laulātie izrādījās pārāk spilgtas un neatkarīgas personības, lai piekāptos viens otram. Taču precedents Krievijas un Gruzijas sadarbībai tika radīts.

Pēc Andreja Jepifanceva teiktā, “pēc tam process noritēja diametrāli pretēji: Krievijas valsts sāka attīstīties un paplašināties, bet Gruzijas impērija pēc 13. gadsimta jau kopumā bija izjukusi un pārvērtusies par 12 atsevišķām kņazistēm, kas atradās gan turku, gan persu pakļautībā. Un jau tad, iespējams, no 16. gadsimta, Gruzijas valdnieki sāka meklēt atbalstu pie Krievijas un pat sāka lūgt paņemt Gruziju savās rokās.

Pēc Konstantinopoles krišanas 1453. gadā Gruzija atradās musulmaņu valstu ielenkumā un pilnīgi nošķirta no visas kristīgās pasaules. Būtībā tā tika sadalīta starp divām tā laika lielvalstīm - Osmaņu Turciju un Persiju. Tikai 18. gadsimta beigās sākās Gruzijas atdzimšana, līdz ar tā sauktās Kartli-Kahetinas caristes izveidi ar galvaspilsētu Telavi. Jaunās valsts karalis Iraklijs I saprata, ka Gruzija viena pati neatkarību nesaglabās, un 1783. gadā parakstīja tā saukto Georgievskas traktātu. Saskaņā ar šī traktāta tekstu Kartli-Kahetijas cariste nonāca Krievijas protektorātā. Turpmākajos Krievijas un Turcijas karos Krievijas karaspēkam izdevās atkarot Osmaņu teritorijas, kas karalienes Tamāras un Jurija Bogoļubska vadībā ietilpa Lielajā Gruzijas impērijā. Tie ir Poti, Batumi, Artvins, Ahalcihe un Abhāzija.

“Krievija nolika 25 tūkstošus savu karavīru, lai tādā vai citādā veidā atkarotu gruzīnu zemes, tās, kuras dažādos laikos paši gruzīni bija pazaudējuši, un atkaroja, savāca gandrīz visas. Un mūsdienu Gruzijai bija ļoti nopietna iespēja atkal integrēt Abhāziju un Dienvidosetiju, taču daudzu iemeslu dēļ, kas galvenokārt bija Gruzijas iekšējā politika, tas nenotika. Bet tiešām, mēs varam teikt, ka garīgā kopiena starp gruzīniem un krieviem ir daudz lielāka, vismaz nekā starp citiem Kaukāza un Ziemeļkaukāza iedzīvotājiem,” saka politologs Andrejs jepifancevs.

Bet kāpēc tad notika, ka Krievijas un Gruzijas karavīri 2008. gadā sāka viens uz otru šaut?

Politologs Sergejs Mihejevs uzskata: “Manuprāt, galvenokārt vainīgi bija gruzīnu nacionālisti, kuri nolēma autonomiju Dienvidosetijā un Abhāzijā apspiest ar varu, naidu un asinīm. Bet pat Padomju Savienībā Abhāzijai un Dienvidosetijai bija autonomija. Patiešām, vēsturiski teritoriālie jautājumi tur ir bijuši strīdīgi, un mēģināt šīs lietas atrisināt ar militāru spēku bija milzu kļūda. Esmu pārliecināts, ka bija vajadzīga vienošanās, taču ekstrēmajam nacionālistam Gamsahurdijam, kas toreiz nāca pie varas, diemžēl vienkārši nepietika prāta, lai šajā jautājumā panāktu vienošanos.

Zviads Gamsahurdija kļuva par Gruzijas prezidentu 1991. gadā. Tolaik Maskava strauji zaudēja ietekmi reģionā, taču tā joprojām varēja ļoti labi palīdzēt mierīgā ceļā atrisināt konfliktu starp Gruziju un tās republikām, galvenokārt Abhāziju.

Sergejs Mihejevs: “Bet Jeļcinam, atklāti sakot, tam nebija laika. Manuprāt, šajā virzienā tika pieļautas vairākas kļūdas, un tas viss kļuva par iemeslu krasai Krievijas un Gruzijas attiecību pasliktināšanās. Un tad gruzīni sāka meklēt palīdzību ārpus Krievijas, tas ir, ja nebija iespējams kaut kādā veidā atrisināt šos jautājumus un rast vienprātību ar Krieviju, gruzīni sāka meklēt palīdzību ārpusē un atrada to Rietumos pie amerikāņiem, daļēji eiropiešiem.

Īpaša loma Abhāzijas un Gruzijas konfrontācijā tika uzticēta UNSO kaujiniekiem. Bet ukraiņu nacionālisti dumpīgo Abhāziju iekarot nepalīdzēja. Taču pēc pusotras desmitgades jaunie ukraiņu un gruzīnu nacionālistu līderi nāca klajā ar jaunu slepenās sadarbības shēmu. Viņu ģeopolitiskajam mērķim šoreiz bija jābūt Krimai.

Sergejs Mihejevs precizē: “Starp citu, tas bija Juščenko, kurš pēc 2008. gada kara palīdzēja izmitināt dažus gruzīnu bēgļus Krimā. Reti kurš zina, bet gadu gaitā Krimā tagad izveidojusies vesela gruzīnu diaspora, es šos cilvēkus  redzēju pats un pazīstu. Viņi galvenokārt nodarbojas ar sīktirdzniecību un pakalpojumiem. Bet viņi tur parādījās tieši toreiz, un tas bija Juščenko, kurš deva viņiem iespēju ierasties, un palīdzēja viņiem iefiltrēties tieši Krimā, jo uzskatīja, ka viņiem tur vajadzētu atšķaidīt krievus.

Cilvēki, kas balsoja par Kolumbijas universitātes absolventu Mihailu Saakašvili, cerēja, ka viņam izdosies piesaistīt lielas investīcijas Gruzijai un tas novedīs pie ekonomikas atdzimšanas. Bet kas patiesībā notika?

Lūk, ko par to saka politologs Sergejs Mihejevs: “Salīdzinot ar bijušo Padomju Savienību, vislielākais investīciju apjoms ir Krievijai. Bet Gruzija, valsts, kas daudzus gadus ir bijusi absolūti lojāla amerikāņiem, nesaņem neko. Amerikāņi viņu uzturēšanai pārņēmuši valsts aparātu, saņem algas no Amerikas dotācijām - un tas arī viss, nekā vairāk, nekādu investīciju, nekādu jaunu ekonomiskās izaugsmes iespēju, nav ne uzņēmumu, ne rūpnīcu - nekā."

Apdomīgie amerikāņu baņķieri nesteidzās grūzt naudu apšaubāmajā Gruzijas ekonomikā, kas kā melnais caurums spēj norīt kolosālus līdzekļus. Galu galā, kurš gan cits, izņemot viņus, labāk zina, kas patiesībā slēpjas aiz Saakašvili deklarētās cīņas pret korupciju!

Andrejs Jepifancevs precizē: “Ja izbraukt pa Gruziju, var ievērot šīs stiklotās policijas nodaļas, stikloto Iekšlietu ministriju un tamlīdzīgi. Gruzijas policija patiešām ir pārtraukusi ņemt kukuļus, tā ir taisnība. Par to, kāpēc tā noticis, ir daudz sakāmā. Domāju, ja mūsu policistiem  neskatoties uz to, ka kopējais algu līmenis iedzīvotāju vidū būtu ļoti zems trīskāršotu algas, daudzi no mūsējiem arī pārtrauktu kukuļņemšanu. Taču korupcija neaprobežojas tikai ar zemākajiem posmiem. Augšā korupcija var būt daudz bīstamāka, saprotiet?

Izrādās, cīņa ar sīko ikdienas korupciju veido vidusmēra cilvēka acij tīkamu fasādi, aiz kuras slēpjas visbriesmīgākais - elites korupcija. Šajos gadījumos tiek nozagta nevis sīknauda, bet gan miljardi.

“Saprotiet, tā nenotiek, ka ierēdnis — tas attiecas arī uz mūsu ierēdņiem — strādās par trim kapeikām, bet viņa radinieks pēkšņi nejauši sāk kontrolēt veselu nozari. Un, ja izseko Mihaila Saakašvili pieņemtajiem likumiem un iedomājas, ka viņš to darīja mērķtiecīgi, lai dotu savai elitei un, iespējams, arī sev iespēju šādā veidā gūt peļņu, tad patiešām rodas šāds iespaids," saka Andrejs Jepifantsevs. .

2013. gada nogalē kā zibens spēriens no skaidrām debesīm notika noslēpumains notikums: nesagaidījis sava amata termiņa beigas, Mihails Saakašvili pēkšņi no demokrātiskās Gruzijas lido uz Briseli. Un tad pārceļas uz ASV, kur tagad vienā no universitātēm lasa lekcijas par Eiropas valstiskuma tēmu. Saakašvili fani uzskata, ka prezidentam vienkārši nepietika laika. Galu galā viņiem izdevās piesaistīt nopietnas investīcijas Batumi, kur par šo naudu tika uzceltas luksusa viesnīcas un citas elpu aizraujošas ēkas.

Pēc Saakašvili politikas aizstāvju domām, Batumi vajadzēja pārvērsties par gruzīnu Singapūru. Un pēc līdzīgas shēmas pasakaini bagātām vajadzēja kļūt arī citām pilsētām. Bet kas un kāpēc ieguldīja savu naudu Gruzijas Singapūrā? Ekspertu viedokļi šajā jautājumā nav pārāk optimistiski.

Lūk, ko domā politologs Sergejs Mihejevs: “Batumi kūrorta zonā ir investīcijas, ar kurām lepojas Tbilisi, taču šīs investīcijas nav Amerikas vai Eiropas, tās ir Turcijas investīcijas. Turki iegulda naudu Batumi, jo Adžārijā ir diezgan liels musulmaņu ticības iedzīvotāju īpatsvars, un, atklāti sakot, turki rēķinās ar to, ka viņi Adžārijā lēnām paplašināsies un, iespējams, laika gaitā pat atdalīs šis teritorijas gabalu no Gruzijas "

* * *

Šodien, 21. gadsimta sākumā, postpadomju telpā daudzi joprojām cenšas veidot impērijas pēc nacionālām pazīmēm. Lai viss būtu kā bērnu pasakās. Lai visi būtu vai nu rudmataini, vai melnām uzacīm. Lai ir tikai viena valoda, lai nebūtu nekādu sveštautiešu vai citu ticību cilvēku. Lai apaļās dejas vadītu tikai vienā virzienā, bet nedod Dievs - otrā. Un visi kā viens skatās uz Ameriku, domājot, ka nacionālā ideja ir vienas nācijas ideja. Bet amerikānis nav nacionalitāte. Amerikas Savienotās Valstis ir ļoti daudzu tautu un kultūru konglomerāta valsts. Un neviens nedomā par jautājumu: kāpēc ASV, noraidot kareivīgā nacionālisma ideju pie sevis, aktīvi atbalsta to pie citiem? Varbūt šeit slēpjas visviltīgākās lamatas bijušajām uzvarošā sociālisma valstīm?

PĒCVĀRDS

Jāatzīst, ka šīs grāmatas tapšanas laikā notikumi Ukrainā iegājuši savā asiņainākajā un politiski gandrīz bezcerīgajā fāzē. Maskava pārtraukusi dot gāzi Kijevai. Kijevas dienvidaustrumos līst svina lieti. Bet pavisam nesen bija grūti pat iedomāties, ka mūsu planētas karstākais punkts numur viens, izspiežot mūžīgi liesmojošo Palestīnu, Afganistānu un Irāku, nokļūs radniecīgajā, brālīgi tuvajā Ukrainā. Ka notiks valsts apvērsums, kam sekos zvērības, publiskas tiesas un “ienaidnieku” pazemošana. Ka valsts rietumu un austrumu daļas iedzīvotāji karos savā starpā līdz nāvei, un ziņas no Ukrainas kļūs par ziņojumiem par militārām operācijām...

Karš, protams, kādreiz beigsies. Bet kas notiks tālāk? Un tad, pēc daudzu analītiķu domām, ja Vašingtona turpinās tādā pašā garā, Ukraina pārvērtīsies par klasisku diktatūru, kas ietīta demokrātiskos saukļos un frāzēs no tagad slavenās kundzes Psaki vārdu krājuma. Valsts iedzīvotāji tiks sadalīti pirmās šķiras cilvēkos – tādi, protams, ir rietumu reģionu iedzīvotāji – un otrās šķiras cilvēkos – iekarotā Donbasa iedzīvotājos (vai šodienas notikumi liecina par kādu citu perspektīvu?). Un kara noziedznieku un tautas ienaidnieku meklēšana vilksies daudzus gadus ar kratīšanām, arestiem, publisku grēku nožēlošanu un publisku pazemošanu visiem, kas tiek turēti aizdomās par līdzjūtību krieviem. Patiesībā tā nav nemaz tik tāla perspektīva; diemžēl tas jau notiek - šodien un tagad.

Un vēl viens skumjš novērojums. Notikumi Ukrainā līdz galam pārvērtuši medijus par propagandas instrumentu. Amerikāņi apvērsumu Ukrainā neatlaidīgi sauc tikai par revolūciju. Eiropieši nepamana uz revolucionāru piedurknēm ne nacistiskos kāškrustus, ne ikdienas masu asinsizliešanas. No visām eksistences formām Ukrainas mediji izmanto tikai un vienīgi dezinformāciju. Un visi vienbalsīgi apsūdz Krieviju propagandā un totālā iedzīvotāju iebiedēšanā.

Kā tad izskatās šī krievu propaganda? Kad Jaceņuks publiski nosauc Donbasa iedzīvotājus par zemcilvēkiem un aizsardzības ministrs oficiāli apspriež, kā dienvidaustrumu iedzīvotāji tiks pārmitināti un izvadīti cauri filtrācijas nometnēm – vai tas ir kaut kas tāds, ko ir izdomājuši viltīgie FSB pārstāvji? Un, kad Ukrainas armijas bumbvedēji šķeļ debesis virs Luganskas un Slavjanskas un bombardē savu pilsētu centrālos laukumus, atstājot uz asfalta asiņainas sieviešu ķermeņu un bērnu atliekas - varbūt tā ir arī Kremļa montāža? Bet tūkstošiem cilvēku pulcēšanās Kijevā, kur "kas nelec, tas ir moskalis" - varbūt tie ir GRU instruktori, kas tur draiskojas? Un šādu šokējošu videoierakstu ir kilometri.

Tūkstošiem liecinieku un jau simtiem zārku. bet  Eiropā saka - "Maskavas propaganda".

Ar smagu sirdi es pabeidzu darbu pie šīs grāmatas. Šodien, kad šīs rindas tiek rakstītas, tuneļa galā gaismas nav. Karš turpinās. Cilvēki mirst. Rietumi sveic jauno Ukrainas vadību. Un pie visa vainīga Krievija.

Un tomēr valdnieki un politiskie režīmi nāk un iet, bet cilvēki paliek. Esmu pārliecināts, ka lielā ukraiņu tauta spēs izkļūt arī no šīs bedres. To, cerams, gaida miers un labklājība. Un ka krievu un ukraiņu tautas vienmēr būs brāļi.

Mūžīga piemiņa šīs briesmīgās traģēdijas upuriem.

Populārzinātnisks izdevums MILITĀRAIS NOSLĒPUMS AR IGORU PROKOPENKO

Prokopenko Igors Staņislavovičs

VISA PATIESĪBA PAR UKRAINU. KAM IZDEVĪGA VALSTS SADALĪŠANA?

Izpildredaktore E. Saļahova, Projekta koordinatore E. Savčenko, jaunākā redaktore A. Mihejeva, Mākslinieciskais redaktors P. Petrovs Tehniskais redaktors O. Ļovkins Datora makets V. Firstovs Korektors O. Supruns no krievu valodas tulkojis Imants Ločmelis

Vāka kolāžā izmantota Aleksandra Maksimenko fotomontāža / RIA Novosti

Content

Prokopenko Igors Visa patiesība par Ukrainu. Kam izdevīga valsts sadalīšana

Satura rādītājs

PRIEKŠVĀRDS

I nodaļa KARŠ PAR KRIMU

2. nodaļa NOVOROSIJA UN KRIMA

3. nodaļa HAHOLI PRET MOSKAĻIEM

4. nodaļa PROJEKTS "UKRAINA"

5. nodaļa UKRAINAS ATBRĪVOŠANAS VAROŅI

6. nodaļa UKRAINAS NACIONĀLISTI ŠODIEN

7. nodaļa UKRAINAS OPOZĪCIJA UN OLIGARHI

8. nodaļa EIROMAIDANA AKTIVISTI

9. nodaļa REVOLUCIJAS TEHNOLOĢIJAS

10. nodaļa CETURTAIS REIHS

11 nodaļa RIETUMU DUBULTSTANDARTI

12. nodaļa SITUĀCIJA AUSTRUMOS

13. nodaļa INFORMĀCIJAS KARŠ

14. nodaļa IMPERIJAS ŠĶEMBAS: MĪTI UN REALITĀTE

PĒCVĀRDS