Кормак Маккарті

Кривавий меридіан, або Вечірня заграва на заході

Видання, з якого зроблено переклад:

McCarthy С. Blood Meridian: Or the Evening Redness in the West. — New York: Vintage, 1992.

Переклад з англійської: Максим Нестелєєв

Редагування: Богдана Романцова

Коректура: Юлія Колеснікова

Дизайн та верстка: Ігор Дунець

Кормак Маккарті

Кривавий меридіан, або Вечірня заграва на заході. — К.: Темпора, 2023. — 524 с.

ISBN 978-617-569-613-2

ISBN 978-617-569-613-2

© 1985 by Cormac McCarthy

© Максим Нестелєєв, переклад, післямова, 2023

© Темпора, 2023

Зміст

- 11 -

Кривавий меридіан,

або Вечірня заграва на заході

- 503 -

Танцювати, не танцювати, танцювати знову

Максим Нестелєєв

Автор вдячний Фонду Ліндгерста, Меморіальному фонду Джона Саймона Ґуґґенгайма, а також фонду Джона Д. і Кетрін Т. Макартур. Він також прагне висловити своє захоплення Альбертом Ерскіном, який залишається його редактором упродовж двадцяти років.

Ваші ідеї жахливі, а душі полохливі. Ваші вияви жалю і жорстокості — безглузді, неспокійні вчинки, нібито непереборні. І зрештою, ви дедалі більше боїтеся крові. Крові і часу.

Поль Валері

Не варто думати, що життя темряви занурене в страждання і губиться ніби в зажурі. Зажури немає. Бо журба — це те, що поглинає смерть, а смерть і вмирання якраз і є життям темряви.

Якоб Беме

Також Кларк, який очолював торішню експедицію в Афарський регіон на півночі Ефіопії, і його колега з Каліфорнійського університету в Берклі Тім Д. Вайт заявили, що під час повторного дослідження трьохсоттисячолітнього викопного черепа, знайденого в тій самій місцевості раніше, виявлено ознаки того, що його скальпували.

«Юма Дейлі Сан», 13 червня 1982 року

КРИВАВИЙ МЕРИДІАН,

або

ВЕЧІРНЯ ЗАГРАВА НА ЗАХОДІ

I

Дитинство у Теннессі — Втеча з дому — Новий Орлеан — Сутички — Поранення — До Ґалвестона — Накоґдочес — Преподобний Ґрін — Суддя Голден — Буча з бійкою — Тоудвайн — Підпал заїзду — Втеча.

Ось дитя. Бліде, тонке, у розідраній сорочці з тонкої тканини. Підтримує вогонь на кухні. За вікном лежать чорні зорані поля з клаптями снігу і ще чорніші ліси, де знаходить притулок остання нечисленна зграя вовків. Його рід знаний як дроворуби і водоноси[1], але насправді батько в нього шкільний учитель. Він лежить п’яний, бубонить під ніс вірші поетів, чиї імена нині забуто. Хлопець скоцюбився біля вогнища і спостерігає за ним.

Ніч твого народження. У тридцять третьому році. Леоніди, так їх називали. Боже, як сипали зірки. Я видивлявся чорноту, дірки у небесах. І Ківш пробито[2].

Мати, що померла чотирнадцять років тому, таки виносила під серцем створіння, що зрештою і звело її зі світу. Батько ніколи не згадує її імені, дитя його і не знає. На цьому світі у нього ще є сестра, якої він уже ніколи не побачить. Він спостерігає, блідий і немитий. Він не вміє ані читати, ані писати, і десь углибині у ньому визріває смак до безглуздого насильства. Уся історія — в цьому образі: дитя, батько чоловіка[3].

У чотирнадцять він тікає з дому. Не бачити йому вже крижаної кухні у передсвітанковій імлі. Ані дров, ані балій. Він мандрує на захід аж до Мемфіса, самотній кочовик на пласкому пасторальному ландшафті. На полях — чорношкірі, довготелесі, згорблені, а їхні павучі пальці — на коробочках бавовни. Муки в затіненому саду[4]. На тлі сонячних постатей, що поступово блякнуть і рухаються паперовим обрієм у повільних сутінках. Темний і самотній хлібороб, що йде за мулом і бороною залитою дощем низиною в бік ночі.

За рік він уже в Сент-Луїсі. Його беруть на баржу до Нового Орлеана. Сорок два дні на річці. Уночі повз баржу, розсікаючи темну воду, важко з гудками проходять яскраві, наче плавучі міста, пароплави. Рейс добігає кінця, ліс розпродається, а він сходить на берег, і нечувані мови дивують слух. Він винаймає кімнату, вікна якої виходять у внутрішній дворик позаду таверни, і спускається вночі, наче якийсь казковий звір, щоб влаштувати бійку з матросами. Сам він невеличкий, але з великими зап’ястками та кулаками. Плечі вузькі. Дивно, що зі шрамами дитячий вираз його обличчя зовсім не змінився, а очі вражають своєю невинністю. Тут б’ються навкулачки, ногами, пляшками і ножами. Усі раси, усі породи. Чоловіки, чия мова скидається на мавпяче гарчання. Чоловіки, з таких далеких і чудернацьких земель, що, стоячи над їхніми тілами, які стікають кров’ю в брудних калюжах, він відчуває, наче помстився за все людство.

Якось уночі йому в спину з маленького пістолета стріляє боцман-мальтієць. Повернувшись, щоб поквитатися з кривдником, він отримує ще одну кулю під саме серце. Мальтієць тікає, а він спирається на шинквас, з рани по сорочці сочиться кров. Присутні відводять очі. Незабаром він осідає на підлогу.

Два тижні він валяється в ліжку нагорі у кімнаті, де його доглядає дружина господаря. Приносить йому поїсти, прибирає за ним. Сувора жінка, жилава, як чоловік. Вичунявши, він не має чим їй платити, тож вислизає у темряву і ночує біля річки, доки не знаходить судно, що бере його на борт. Пароплав прямує до Техасу.

Тільки тепер дитя по-справжньому позбувається всього, чим до того було. Походження, як і доля, стають далекими і розмитими, і вже ніколи, скільки світу не обертатися, не буде країв, таких диких і варварських, щоб дізнатися, чи підвладне творіння людській волі, чи, може, його серце з іншої глини. Пасажири якісь боязкі. Лише скоса зиркають, і жоден не запитає іншого, що його сюди привело. Він спить на палубі, блукач серед собі подібних. Він бачить, як здіймається й опадає тьмяна земля. Сірі морські птахи витріщаються. Уздовж берега зграї пеліканів над сірими бурунами.

Вони, переселенці зі своїми пожитками, пересаджуються в ліхтер, пильнуючи за низьким берегом, тоненькою піщаною смужкою і вірґінськими соснами, що пливуть в імлі.

Він іде вузькими портовими вуличками. Повітря пахне сіллю і свіжою розпиляною деревиною. Уночі його з темряви кличуть повії, наче неприкаяні душі. За тиждень він знову в дорозі, у гаманці кілька зароблених доларів, блукає наодинці піщаними шляхами під нічним південним небом, стиснувши кулаки в кишенях дешевої куртки. Насипними гатками через драговину. Білі чаплі на гніздуванні, наче свічки серед моху. Біля узбіччя вітер різко припиняє свої вистриби й похапцем мчить у нічні поля. Він прямує далі, на північ, крізь невеличкі поселення і ферми, працюючи за поденну платню, ночівлю й харчі. В одному селищі на перехресті він бачить, як вішають батьковбивцю, друзі покійного підбігають і виснуть у того на ногах, і він конає у зашморгу, поки його штани темнішають від сечі.

Він працює на лісопильні, він працює в дифтерійному бараці. Замість оплати бере у фермера старенького мула і верхи на ньому навесні року тисяча вісімсот сорок дев’ятого через новоявлену республіку Фредонія[5] в’їздить у містечко Накоґдочес.

* * *

Щодня, коли дощило, на проповіді преподобного Ґріна був аншлаг, а дощило вже два тижні. Коли малюк запірнув у подертий брезентовий намет, біля стіни ще було вільне місце на одну-дві особи, але від вологих немитих тіл так нестерпно смерділо, що люди самі час від часу виходили під зливу ковтнути свіжого повітря, доки дощ не заганяв їх назад. Він стояв з іншими, подібними до нього, уздовж заднього краю. І єдине, що, можливо, вирізняло його з-поміж натовпу, це те, що він був неозброєний.

Мої ближні, мовив преподобний, він не міг оминути цю чорт, чорт, чортову діру у нашому Накоґдочесі. Я сказав йому, сказав: Ти збираєшся узяти з собою Сина Божого? А він мені: О, ні. Не збираюся. А я тоді: Чи ти часом забув, що Він сказав їм — «Я пройду з вами до самого кінця життєвого шляху?»[6]

Гаразд, каже він, я нікого не прошу нікуди йти. А я кажу: Ближній мій, тобі не треба питати. Він буде поруч з тобою на кожному кроці, просиш ти Його чи ні. Я йому: Ближній, тобі Його не позбутися. Отже. Ти потягнеш Його, Його, за собою у чортову діру отама?

Чи бачив ти колись, щоб десь так лило?

Малюк дивився на преподобного. Тоді повернувся до того, хто це сказав. До трохи кривоокого чоловіка з довгими, як у погонича, вусами, у крисатому капелюсі з низькою круглою тулією. Він пильно спостерігав за малюком, наче прагнув дізнатися, що той думає про дощ.

Я щойно приїхав, відповів малюк.

Ну, а я ніде такого не бачив.

Малюк кивнув. Здоровенний чолов’яга у непромокальному плащі ввійшов до намету і зняв капелюх. Голомозий, як яйце, без жодних натяків на щетину, без брів, без вій. Заввишки десь понад два метри, він стояв, пихкаючи сигарою навіть у цьому кочовому домі Божому, і, здається, зняв капелюх лише задля того, щоб струсити воду, й одразу ж його надів.

Преподобний припинив служіння. У наметі зависла тиша. Усі дивилися на здорованя. Той поправив капелюх і рушив до амвона з дощатих ящиків, за яким стояв преподобний, а звідти звернувся до його пастви. У нього було спокійне і дивовижно дитяче обличчя. Малі руки. Він простягнув їх перед собою.

Пані і панове, вважаю своїм обов’язком повідомити вам, що цей чоловік, який видає себе за проповідника, є самозванцем. Він не має жодних паперів, що підтверджують його право на служіння, від жодної з церков, офіційної чи тимчасової. Він аж ніяк не відповідає посаді, яку незаконно обійняв, завчивши напам’ять лише кілька уривків зі Святої Книги, щоб надати своєму шахрайському служінню вигляду благочестя, яке в душі сам зневажає. Насправді ж пан, що стоїть перед вами, видаючи себе за слугу Божого, не лише цілковито неписьменний, а ще й розшукується владою штатів Теннессі, Кентукі, Міссісіпі й Арканзас.

О Господи, скрикнув преподобний. Брехня, брехня! Він почав щось гарячково читати з розгорнутої Біблії.

В останньому з-поміж розмаїтих звинувачень фігурує дівчинка одинадцяти років — я наголошую, одинадцяти, — яка довірливо прийшла до нього, і з якою його заскочили під час насильницьких дій, одягненим, між іншим, у сутану.

З натовпу почувся стогін. Жінка впала навколішки.

Це він, скрикнув преподобний, схлипуючи. Це він. Диявол. Ось він перед вами.

На гілляку гівнюка, вигукнув бридкий громило із задніх рядів.

Ще не минуло трьох тижнів, як його вигнали з Форт-Сміта в Арканзасі за злягання з козою. Так, пані, вам не почулося. Із козою.

Побий мене грім, якщо я не пристрелю цього сучого сина, промовив, підвівшись, чоловік біля дальньої стінки, витягнув з чобота пістолет, прицілився і натиснув на гачок.

Молодий погонич миттю вихопив з-під одягу ніж, розпоров намет і вискочив під дощ. Малюк вистрибнув за ним. Зігнувшись, вони побігли по багнюці до заїзду. В наметі тепер уже всі стріляли у всіх, і крізь десяток розрізів у парусині люди сипонули надвір: жінки верещали, хтось зашпортався, когось затовкли у багнюку. Малюк із приятелем добігли до галереї заїзду, витерли воду, що заливала очі, і обернулися. Спостерігали, як на їхніх очах намет почав розгойдуватися і випинатися, а тоді, як велетенська поранена медуза, повільно осів, тріпочучи над землею розідраною парусиною стін і подертими відтяжками.

Увійшовши до бару, вони помітили, що голомозий уже був там. На відполірованій деревині перед ним лежали два капелюхи і дві жмені монет. Він підняв склянку, але не на знак привітання. Вони підійшли до шинкваса і замовили віскі, малюк поклав перед барменом гроші, але той відсунув їх великим пальцем і кивнув у бік велетня.

Коштом судді, сказав він.

Вони випили. Погонич поставив склянку і поглянув на малюка, чи принаймні так здалося, бо щодо його погляду не можна бути певним. Малюк ковзнув очима по шинквасу туди, де стояв суддя. Шинквас був такий високий, що не кожен міг зіпертися на нього ліктями, але судді він доходив хіба до пояса, і він стояв, поклавши на деревину руки долонями вниз, трохи нахилившись уперед, наче збирався знову виголосити промову. Поступово в дверях скупчувалися, лаючись, чоловіки, вимащені кров’ю і багном. Вони зібралися навколо судді. Загін був готовий вирушити слідом за втікачем-проповідником.

Суддя, де ви надибали такі докази на цього нікчему?

Докази? перепитав суддя.

Коли ви були у Форт-Сміті?

Форт-Сміті?

Звідки ви його так добре знаєте, що знаєте про нього таке?

Ви про преподобного Ґріна?

Так, сер. Як я розумію, ви до нас з Форт-Сміта прибули.

Я ніколи в житті не був у Форт-Сміті. Сумніваюся, що і він там бував.

Вони перезирнулися.

Де ж тоді ваші шляхи перетнулися?

Я ніколи того чоловіка до сьогодні не бачив. Навіть не чув про нього.

Він підняв склянку і випив.

У кімнаті зависла дивна тиша. Чоловіки скидалися на фігури з багнюки. Нарешті один зареготав. Потім інший. Невдовзі реготав увесь бар. Хтось замовив судді випивку.

* * *

Коли він познайомився з Тоудвайном, дощило вже шістнадцятий день, і дощ ніяк не вщухав. Він і досі лишався жити в одному салуні, де пропив усі гроші, окрім двох доларів. Погонич уже з’їхав, і кімната була зовсім порожня. Крізь відчинені двері можна було спостерігати, як падає дощ на нежилу ділянку за заїздом. Він вихилив склянку і вийшов. По кинутих через багнюку дошках він ішов у тьмяній смузі світла від прочинених дверей оббитого дошками нужника в кінці ділянки. Звідти вийшов інший чоловік, і вони зустрілися десь на середині вузьких дощок. Чоловіка перед ним трохи хитало. Вимоклі криси капелюха звисали йому на плечі, окрім переду, підколотого до тулії. У руці розгойдувалася пляшка. Краще забирайся з дороги, сказав він.

Малюк не збирався цього робити і вирішив, що обговорення буде марним. Тож він копнув того в щелепу. Чоловік поточився назад, упав і знову підвівся. Він прогарчав: Я тебе вб’ю.

Він замахнувся на малюка пляшкою, той пригнувся, чоловік замахнувся вдруге, малюк позадкував. Коли малюк його вдарив, чоловік розбив пляшку об його вилицю. Малюк полетів з дощок у багнюку, а чоловік викинув уперед руку із зубчастою шийкою пляшки, намагаючись влучити тому в око. Малюк підставляв під удари руки, і вони стали слизькими від крові. Він усе намагався вихопити з чобота свій ніж.

Уб’ю, засранець, рикнув чоловік. Вони безжально билися у темряві, загубивши чоботи. Малюк урешті-решт дістав ножа, і вони кружляли один проти одного, наче краби, і коли чоловік смикнувся вперед, малюк розпоров йому сорочку. Чоловік жбурнув шийку пляшки і вихопив з піхов за спиною чималий «бові»[7]. Капелюх злетів, злиплі чорні пасма розгойдувалися перед очима, а всі погрози він звів до єдиного слова «уб’ю», яке повторював, наче божевільну мантру.

Оце так тесак, промовив один з кількох свідків, що зібралися вздовж стежки.

Уб’ю, уб’ю, бризкав слиною чоловік, пірнаючи вперед.

Але до того місця хтось наближався, чавкаючи гучно і важко, як корова. Він тримав ломаку. Першим на шляху був малюк, і коли палиця розрізала повітря, той полетів обличчям у багнюку. Він так би і задихнувся, якби його хтось не перевернув.

Коли він отямився, уже був день, і дощ ущухнув, над собою він побачив лице чоловіка з довгим волоссям, повністю в багні. Чоловік щось йому казав.

Що? перепитав малюк.

Кажу, ми квити?

Квити?

Квити. Бо, якщо хочеш, щоб я добавив, то, чорт забирай, матимеш.

Він подивився на небо. Там високо, ледве вловна крапка, кружляв стерв’ятник. Він перевів погляд на чоловіка. У мене що, зламана шия, запитав він.

Чоловік обвів поглядом ділянку, сплюнув і знову поглянув на хлопця. Не можеш підвестися?

Не знаю. Я не намагався.

Я не збирався ламати тобі шию.

Ну-ну.

Я збирався тебе вбити.

Нікому ще не вдавалося. Він запустив пальці у багнюку і спробував піднятися. Чоловік сидів на дошках, поруч стояли його чоботи. З тобою все гаразд, сказав він.

Малюк насилу озирнувся. Де мої чоботи? запитав він.

Чоловік скоса зиркнув на нього. Бруд лускою осипався з його обличчя.

Якщо їх хтось потягнув, уб’ю того сучого сина.

Диви, наче отама один.

Малюк почалапав по багнюці й витягнув чобіт. А тоді з останніх сил посунув подвір’ям, обмацуючи схожі на чобіт грудки багна.

Оце твій ніж? запитав він.

Чоловік позирнув на нього. Схоже на те, кивнув він.

Малюк жбурнув йому ніж, чоловік нахилився, підняв і витер широчезне лезо об штанину. Думав, тебе вже хтось поцупив, промовив він до ножа.

Малюк знайшов другий чобіт, підійшов до дощок і присів. Руки від налиплої багнюки стали велетенськими, він обтер одну об коліно і знову опустив.

Так вони і сиділи поруч, дивлячись на безлюдну ділянку. З одного краю вона була огороджена штахетником, за ним якийсь хлопець тягав з колодязя воду, на подвір’ї бігали курчата. З дверей пивної з’явився чоловік і попрямував до вбиральні. Він зупинився перед ними, подивився і зійшов у багнюку. Незабаром повернувся, знову зійшов у багнюку, обійшов їх і повернувся на доріжку.

Малюк обдивився нового знайомого. У того була незвичайно вузька голова, а вимащене багнюкою волосся застигло чудернацькою доісторичною зачіскою. На чолі випалені літери Г і Т, а нижче, майже між очима, — літера Ф[8], усі роздуті та яскраві, наче тавро тримали задовго. Коли чоловік і собі повернувся глянути на малюка, малюк розгледів, що в того немає вух. Чоловік підвівся, устромив ніж у піхви і пішов, тримаючи чоботи у руці, малюк теж підвівся і пішов за ним назирці. На пів шляху чоловік зупинився, подивився на в’язку багнюку, присів на дошки і натягнув чоботи на брудні ноги. Потім підвівся і посунув через пустир, наче щось побачив.

Ти тіки поглянь, сказав він. Мій клятий капелюх.

Важко сказати, що то було, на вигляд наче якесь падло. Він струсив його, натягнув на голову і пішов далі, а малюк попрямував за ним.

Кабак являв собою довгий вузький зал, обшитий лакованими дошками. Уздовж стіни стояли столи, а на підлозі плювальниці. Завсідників ще не було. Коли вони увійшли, бармен звів на них очі, а чорнопикий, що підмітав підлогу, притулив мітлу до стіни і вийшов.

Де Сідні? запитав чоловік у брудному вбранні.

Думаю, спить.

Вони пішли далі.

Тоудвайне, гукнув бармен.

Малюк озирнувся.

Бармен вийшов з-за стійки і дивився їм услід. Вони пройшли через вестибюль до сходів, залишаючи по собі на підлозі розмаїті шматки бруду. Коли вони вже були на сходах, портьє перехилився через конторку і покликав їх.

Тоудвайне.

Той зупинився і озирнувся.

Він тебе застрелить.

Старий Сідні?

Старий Сідні.

Вони попрямували далі сходами.

Нагорі починався довгий коридор, що завершувався вікном. Лаковані двері вздовж стін були розташовані так близько, що видавалося, ніби за ними комори. Тоудвайн пройшов до кінця коридору. Біля останніх дверей він прислухався і позирнув на малюка.

Сірники є?

Малюк поплескав себе по кишенях і витягнув розчавлену заплямовану коробку.

Чоловік узяв її. Треба трішки на розпал, сказав він. Доламавши дерев’яну коробку, він склав тріски купкою під дверима. Черкнув сірником і підпалив. Потім проштовхнув невеличке багаття під дверима, додавши ще кілька сірників.

Він там? поцікавився хлопець.

Це ми зараз і побачимо.

Чорними завитками дим поповз угору, лак спалахнув синім полум’ям. Вони сиділи навпочіпки в коридорі і чекали. Тоненькі язички вогню лизали фільонку, час від часу зникаючи знову по той бік дверей. Паліїв наче щойно витягли з твані.

Тепер постукай, наказав Тоудвайн.

Малюк звівся на ноги. Тоудвайн теж підвівся в очікуванні. Вони чули, як у кімнаті потріскувало полум’я. Малюк постукав.

Стукай сильніше. Він добряче п’є.

Стиснувши кулак, малюк щосили вгатив по дверях разів зо п’ять.

Дідько, пожежа, почулося з-за дверей.

Ось і він.

Вони зачекали.

Ох і гаряча, сука, вилаявся голос. Потім ручка повернулася, і двері відчинилися.

Чоловік стояв у спідній білизні, тримаючи у руці рушник, за допомогою якого повернув ручку. Побачивши їх, він різко розвернувся і кинувся назад до кімнати, але Тоудвайн схопив його за шию і повалив на підлогу, тримаючи за волосся, а потім почав великим пальцем вичавлювати йому око. Чоловік ухопив Тоудвайна за зап’ясток і вчепився в нього зубами.

Дай йому по зубах, крикнув Тоудвайн. З носака.

Малюк переступив через них усередину кімнати, повернувся і вдарив чоловіка ногою в обличчя. Потягнувши за волосся, Тоудвайн закинув його голову назад.

З носака, кричав він. Ага, з носака, любчику.

Малюк ударив.

Тоудвайн повертів скривавлену голову, обдивився і відпустив, голова грюкнула об підлогу, а потім він звівся на ноги і сам копнув Сідні. У коридорі за ними спостерігали двоє глядачів. Полум’я вже повністю охопило двері, частково стіну і стелю. Вони вийшли з кімнати і пішли коридором. Перестрибуючи сходинки, нагору біг портьє.

Тоудвайне, сучий сину, кричав він.

Тоудвайн був на чотири сходинки вище, тож, коли він ударив портьє ногою, влучив у кадик. Портьє осів на сходах. Проминаючи його, малюк заїхав йому у вухо, після чого портьє поточився і зіслизнув на сходовий майданчик. Малюк переступив через нього, спустився, перетнув вестибюль і через передні двері вийшов надвір.

Тоудвайн із реготом біг вулицею, божевільно розмахуючи над головою кулаками. Він скидався на величезну глиняну ляльку вуду, в яку вдихнули життя, а малюк — на ще одну. Позаду них вогняні язики лизали верхній кут заїзду, а клуби чорного диму здіймалися у теплий техаський ранок.

Малюк залишив мула в мексиканської сім’ї, що надавала притулок тваринам на околицях міста, і тепер заявився туди, він скидався на дикуна і важко дихав. Жінка, що відчинила, подивилася на нього.

Я забрати мула, просипів він.

Вона ще трохи подивилася на нього, а потім крикнула щось углиб дому. Він пройшов на задній двір. Там на припоні стояло кілька коней, а поруч з огорожею був широкий візок, на якому сиділи нашорошені індики. Стара підійшла до задніх дверей. Ніто, покликала вона. Venga. Hay un Caballero aquí. Venga[9].

Через повітку він пройшов до лимарні і повернувся з порепаним сідлом і скрученою ковдрою. Знайшов мула, відв’язав, загнуздав недоуздком із сириці і підвів до огорожі. Він зіперся плечем на тварину, закинув сідло, затягнув попругу, мул стріпувався, пряв вухами, терся головою об огорожу. Малюк вивів його через двір. Мул усе хитав головою на різні боки, наче у вухо щось потрапило.

Вони вийшли на дорогу. Коли проминали дім, звідти хутко вискочила стара. Побачивши, що він устромив ногу у стремено, вона зірвалася на біг. Малюк застрибнув у розламане сідло й увігнав п’яти мулу в боки. Стара зупинилася біля воріт, проводжаючи його поглядом. Він не озирався.

Дорогою через містечко він побачив, що полум’я охопило весь заїзд, і неподалік зібралася юрба, дехто тримав порожні відра. Кілька чоловіків спостерігали за пожежею верхи на конях, серед них був і суддя. Коли малюк проминав їх, суддя повернувся і пильно подивився на нього. Він повернув і коняку, наче хотів, щоб і тварина теж його побачила. Коли малюк позирнув на нього у відповідь, суддя всміхнувся. Малюк підторкнув мула, і вони нарешті вислизнули з цього старого кам’яного форту і рушили далі дорогою, що вела на захід.

II

Через прерію — Відлюдник — Серце чорнопикого — Буремна ніч — Знову на захід — Погоничі худоби — Їхня доброта — Знову в дорозі — Поховальні дроги — Сан-Антоніо-де-Бехар — Мексиканська кантина — Ще одна бійка — Занедбана церква — Труп у ризниці — На переправі — Купання в річці.

Нині настають дні, коли жебракуєш, дні, коли крадеш. Дні, коли в дорозі не стрінеш жодної живої душі. Соснові ліси лишилися позаду, вечірнє сонце щезало на очах, темрява спадала на безкраї мочарі зі швидкістю блискавки, і бур’ян скреготів від холодного колючого вітру. Нічне небо так всіяли зірки, що на ньому не знайти темної ділянки, вони сиплються цілу ніч різкими дугами, але від цього їх не меншає.

Він обходить стороною так званий Королівський шлях[10], боячись різних добродіїв. Усю ніч виють дрібні степові вовки, і світанок застає його в порослій травою паді, де він знайшов прихисток від вітру. Стриножений мул стоїть над ним, видивляючись зорю на сході.

Сходить сонце, виблискуючи сталлю. Верхи на мулі він відкидає перед собою тінь завдовжки з милю. На голові в нього саморобний капелюх з листя, воно висохло і потріскалося від сонця, і він скидається на опудало, що приблукало із садів, де до того розлякувало птахів.

Під вечір він угледів косу смужку диму, що здіймалася до неба посеред низьких пагорбів, і ще дотемна стукав у двері старого анахорета, що влаштував тут собі кубло з дерну, як мегатерій. Самотній, несповна розуму, з червоними повіками, від чого очі були наче за ґратами з розпеченого дроту. Та водночас тіло досить дебеле. Він мовчки спостерігав, як малюк розминає здерев’янілі після подорожі ноги. Поривчастий вітер лопотів його лахміттям.

Угледів твій дим, сказав малюк. Подумав, чи не буде в тебе води ковтнути.

Старий відлюдник почухав брудне волосся і подивився вниз. Потім обернувся й увійшов в халупу, а малюк слідом.

Усередині було темно і тхнуло землею. Просто на долівці горіло невелике багаття, усю обставу складала купа шкір у кутку. Стариган прочовгав крізь морок халупи, нахиливши голову вбік, щоб не чіпляти низьку стелю зі сплетених гілок, замазаних глиною. Він тицьнув у кут, де на землі стояло відро. Малюк нахилився, підняв видовбаний гарбуз, зачерпнув ним воду і почав пити. Солона на смак вода тхнула сіркою. Він пив і пив.

Чи дозволиш напоїти і мого старого мула?

Стариган почав бити кулаком у долоню, а його очі забігали.

Буду радий принести свіжої. Лише скажи звідки.

Як ти збираєшся його напоїти?

Малюк подивився спочатку на відро, потім оглянув тьмяну халупу.

Я не питиму після мула, сказав відлюдник.

А старого відра чи чогось такого нема?

Ні, скрикнув відлюдник. Ні. Нема. Притиснувши до грудей кулаки, він почав стукати ними один об одний.

Малюк підвівся і позирнув на двері. Щось знайду, сказав він. Куди до колодязя?

Угору пагорбом, йди стежкою.

Ніч дуже темна, нічого не видко.

Стежка витоптана. Ноги приведуть. Мул приведе. Я не піду.

Він вийшов на вітер і роззирнувся у пошуках мула, але того не було. Далеко на півдні безгучно спалахнула блискавка. Він пішов угору стежкою, бур’ян хльоскав йому по ногах, а біля колодязя він знайшов і мула.

Яма у піску з насипаним навколо неї камінням. Закрита лядою з висохлої шкіри, придавлена каменюкою. Поруч відро з сириці, з такою ж дужкою, і пошарпаний шкіряний шнур. Прив’язаний до дужки камінець перехиляв відро, і вода набиралася, тож він опустив відро, доки натяг шнура не ослабнув, а мул тим часом визирав з-за спини.

Він витягував воду тричі і тримав відро, щоб мул його не перекинув, а потім знову накрив колодязь лядою і повів мула стежкою до халупи.

Дяка за воду, вигукнув малюк.

Відлюдник виник у темній проймі дверей. Лишайся в мене, запропонував він.

Не треба.

Краще лишайся. Дме на бурю.

Ти певен?

Я певен, певен, що правий.

Ну, гаразд.

Неси, на чому лежати. Неси, що потрібно.

Малюк відпустив попругу, скинув сідло, стриножив мула і заніс скручений ліжник. Крім багаття, світла не було, а біля нього сидів, схрестивши ноги, стариган.

Де хочеш, де хочеш лягай. А сідло твоє де?

Малюк показав підборіддям.

Не залишай абиде, хтось згризе. Це голодний край.

Малюк вийшов і наскочив у темряві на мула. Той стояв, витріщившись на вогонь.

Пішов геть, дурко, крикнув він. Узяв сідло і повернувся до халупи.

А тепер прикрий двері, доки нас не поздувало, сказав стариган.

Дверми він називав купу зв’язаних планок на шкіряних завісах. Він підтягнув їх по землі і замкнув на шкіряний засув.

Я так розумію, заблукав, сказав відлюдник.

Ні, їхав саме сюди.

Він роздратовано відмахнувся, старий чоловік. Ні, ні, сказав він. Я маю на увазі, що заблукав, а потім дістався сюди. Потрапив у піщану бурю? Збився з дороги вночі? Перестріли грабіжники?

Тут малюк замислився. Ага, погодився він. Так чи інак, ми всі збилися з дороги.

Так я і подумав.

Давно сюди забрався?

Куди?

Малюк сидів на скрученій ковдрі біля багаття навпроти старого. Сюди, сказав малюк. У ці краї.

Старий не відповів. Він раптом нахилився убік, затиснув ніс великим і вказівним пальцями і видув на підлогу дві довгі шмарклі, а тоді витер руку об шов джинсів. Я сам з Міссісіпі. Був работорговцем, та то пусте. Заробив чимало. Ніколи не попадався. А потім усе остогидло. Чорнопикі остогидли. Чекай, зараз щось покажу.

Він відвернувся і почав нишпорити у шкурах, а потім передав малюку над полум’ям щось невелике і темне. Малюк покрутив предмет на руці. Людське серце, висохле і почорніле. Він повернув його старому, а той поколисав у долоні, наче зважуючи.

Є чотири речі, що можуть знищити світ, сказав він. Жінки, віскі, гроші і чорнопикі.

Якийсь час вони сиділи мовчки. Вітер стогнав у верхній частині труби, крізь яку виходив дим. Невдовзі старий сховав серце.

Воно коштувало мені дві сотні доларів, сказав він.

Ти віддав за нього дві сотні?

Віддав, бо так оцінили того сучого сина, у якого воно теліпалося всередині.

Він покопирсався в кутку і витяг старий темний мідний казанок, підняв кришку й потицяв у нього пальцем. Залишки сухорлявого степового зайця, похованого в холодному жиру зі світло-блакитним хутром плісняви. Кришка клацнула об казанок, і він поставив його на багаття. Небагацько, але поділимося, сказав він.

Спасибі.

Заблукав у темряві, сказав старий. Він розворушив вогонь, оголивши серед попелу тонкі, наче гілочки, кістки.

Малюк не відповів.

Старий хитав головою туди-сюди. Дорога беззаконних пагубна[11]. Бог створив цей світ, але не підлаштував до потреб кожного, еге ж?

Не думаю, що він дуже про мене дбав.

Ага, погодився стариган. Але куди заведуть чоловіка його погляди. Чи бачив він світ, який його більше влаштовував?

Гадаю, десь є і місця, і умови кращі за ці.

А можеш так зробити, щоб вони були?

Ні.

Ні. То таїна. Людина не годна пізнати свій розум, бо розум є усім тим, чим вона і має його пізнати. Вона може пізнати своє серце, але не хоче. І правильно теє. Краще туди не зазирати. Душа живої істоти не йде шляхами, створеними для неї Богом. У найменшого створіння стає мерзоти, а коли Бог створював людину, диявол стояв поруч. Створіння, яке може все. Зробити машину. І машину, що робить машини. І зло, що може жити тисячі років без догляду. Ти віриш у це?

Не знаю.

Повір.

Коли їдло старигана розігрілося, він розділив його, і вони мовчки повечеряли. Грім сунувся на північ, і невдовзі вже гриміло над головою, а з труби тоненькою цівкою посипалася іржа. Вони схилилися над мисками, вимазали пальцями жир і запили водою з гарбуза.

Малюк вийшов з халупи, почистив миску і кухоль піском і повернувся, дзенькаючи жерстянками, наче відганяв привид, що зачаївся в темряві. Удалечині грозові хмари спалахували на наелектризованому небі тремтливим сяйвом, а потім їх знову поглинала темрява. Стариган нашорошив вухо, дослухаючись, як надворі скавчить негода. Малюк зачинив двері.

Курива в тебе нема, еге ж?

Нема, підтвердив малюк.

Я однаково тобі не дозволив би.

Ти певен, що буде дощ?

Усе може бути. Хоча схоже, що ні.

Малюк дивився на полум’я. Він уже почав куняти. Врешті-решт підвівся і струснув головою. Відлюдник позирнув на нього крізь згасаючий вогонь. Та йди вже, стелися, сказав він.

Малюк послухався. Розгорнув ковдри на долівці й стягнув смердючі чоботи. Труба застогнала, і він почув, як надворі б’є копитами і форкає мул, а коли заснув, почав смикатися і гиркати, наче сплячий собака.

Він прокинувся посеред ночі майже у суцільній темряві, а над ним схилився відлюдник, що майже заліз на його постіль.

Чого тобі? запитав малюк. Але відлюдник відповз, і коли малюк прокинувся вранці, халупа була порожня, він зібрав свої речі і пішов.

Увесь день він бачив на півночі тонку смужку пилу. Здавалося, вона лишається на місці, і лише пізно ввечері малюк розгледів, що вона рухається в його бік. Він пройшов крізь лісок вічнозелених дубів, набрав води зі струмка і рушив далі у сутінках, а пізніше облаштувався на ночівлю, не розкладаючи багаття. Він прокинувся серед сухих запорошених кущів від пташиного співу.

Опівдні він знов їхав прерією, і пил з півночі тягнувся вздовж усього обрію. Під вечір у поле зору потрапило перше стадо. Сухорляві норовисті тварини з величезними широкими рогами. Тієї ночі він сидів у таборі пастухів, їв боби з галетами і слухав розповіді про кочове життя.

Вони вийшли з Абіліна сорок днів тому і прямували на луїзіанські ринки. Їх переслідували зграї вовків, койотів та індіанців. Ревіння худоби у темряві було чути за кілька миль.

Такі ж обідранці, як і він, вони ні про що його не запитували. Кілька метисів, вільні чорнопикі, один-два індіанці.

У мене поцупили одяг, сказав він.

Вони кивали у відблиску полум’я.

Вони все у мене відібрали. Я залишився навіть без ножа.

Можеш приєднатися до нас. Ми втратили двох. Повернулися до Каліфорнії.

У мене своя дорога.

Гадаю, ти, може, і сам підеш до Каліфорнії.

Може. Я ще не вирішив.

Ті хлопці, що були з нами, зв’язалися з ватагою з Арканзасу. Вони прямували до Беара. Збиралися в Мексику і на захід.

Ладен закластися, ці приятелі понапивалися в Беарі до білої гарячки.

Ладен закластися, старий Лонні покрив кожну хвойду в місті.

Скільки звідси до Беара?

Зо два дні.

Ні, довше. Я сказав би радше чотири.

Як туди дістатися, якщо надумаю?

Тримайся суворо на південь, десь за пів дня маєш виїхати на дорогу.

Надумав їхати в Беар?

Може.

Побачиш там старого Лонні, передай йому, нехай знайде ласий шматочок і для мене. Передай привіт від старого Орена. Він тобі купе випивку, якщо не промотав усіх грошей.

Вранці вони поснідали коржиками з патокою, пастухи осідлали коней і поїхали. Знайшовши мула, він побачив торбинку з деревного волокна, всередині була жменя сушених бобів, кілька перчин і старий грінріверський ніж із руків’ям з накрученої мотузки. Він осідлав мула: спина намуляна, шерсть витерлася, підкови тріснули. Ребра, як риб’ячі кістки. Вони почвалали навпростець безкрайньою рівниною.

Малюк побачив Беар на четвертий день увечері і, сидячи верхи на своєму змордованому мулі, з пагорбка оглянув містечко: тихі саманні хатки, лінію зелених дубів і тополь, що позначали річище, ринкову площу, забиту фургонами з дахами із ряднини, побілені громадські будівлі, церковну баню у мавританському стилі, що височіла серед дерев, на віддалі були казарма місцевого гарнізону і висока кам’яна порохівня. Легкий вітерець ворушив листя його капелюха, його скуйовджене засалене волосся. На загостреному змученому обличчі чорніли глибоко запалі очі, а з-за халяв линув нестерпний сморід. Сонце щойно зайшло, і на захід простягнися рифи криваво-червоних хмар, з яких, наче рятуючись від якоїсь великої пожежі на краю землі, випурхували маленькі пустельні дрімлюги. Він сплюнув, слина була білою і сухою, потім стиснув мулові ребра потрісканими дерев’яними стременами, і вони важкою ходою рушили далі.

Назустріч йому вузькою піщаною дорогою рухалися поховальні дроги з горою тіл, дзвіночок сповіщав про сумну процесію, а над дугою розгойдувався ліхтар. На передку сиділи троє, які і самі не дуже відрізнялися від мерців або духів, бо були такі білі від вапна, що майже світилися у сутінках. За возом, що його тягли двійко коней, стелився припах карболки, і невдовзі вони щезнули з поля зору. Малюк зупинився і проводжав їх поглядом. Закляклі голі ноги мерців розхитувалися з боку в бік.

Темне місто стрічало його собачим гавкотом та освітленими гасовими лампами обличчями, що визирали з-за фіранок у вікнах. Легке цокотіння підков відлунювало на безлюдних вуличках. Мул глибоко втягнув повітря і різко завернув у провулок, що вивів на площу, де у світлі зірок малюк побачив колодязь з жолобом і конов’язь. Він спішився, узяв відро з кам’яної приступки й опустив у колодязь. Почувся тихий плескіт. Малюк витягнув відро, розплескуючи у темряві воду. Тоді зачерпнув воду черпаком з гарбуза і почав пити, а мул тикав йому мордою у лікоть. Напившись, малюк поставив на землю відро, сів на приступку і дивився, як п’є мул.

Він ішов містечком, ведучи за собою тварину. Навкруги ні душі. Невдовзі він дістався до ринкової площі і почув гітари і ріжок. На дальньому краю площі у кав’ярні світилося, і звідти долинали сміх і пронизливі крики. Він повів мула через площу на інший бік, уздовж довгого портика, туди, до вогнів.

На вулиці він побачив групу танцюристів у барвистих костюмах, які щось гукали іспанською. Малюк з мулом стояли на межі світла і спостерігали. Уздовж стіни таверни сиділи старигани, а діти гралися в пилюці. Усі були в незвичних костюмах: чоловіки у темних капелюхах з пласкою тулією, білих нічних сорочках і штанах, що застібалися збоку вздовж шва, дівчата з яскраво нафарбованими обличчями і з черепаховими гребінцями в чорному з синім полиском волоссі. Малюк з мулом перейшов вулицю, прив’язав того й увійшов до генделя. Біля шинкваса стояло кілька чоловіків, та коли малюк увійшов, усі вони замовкли. Він пройшов блискучою глиняною долівкою повз сплячого собаку, який розплющив одне око і поглянув на нього, а потім зупинився в протилежному кінці кімнати біля шинкваса і поклав руки на кахлі. Бармен запитливо кивнув до нього, Dígame[12].

Грошей у мене нема, але мені треба випити. Я можу винести помиї або помити підлогу тощо.

Бармен позирнув через приміщення туди, де двоє чоловіків за столиком грали в доміно. Abuelito[13], покликав він.

Старший з двох підвів голову.

Oué dice el muchacho[14].

Стариган поглянув на малюка і знову повернувся до своїх гральних кісточок.

Бармен знизав плечима.

Малюк обернувся до старигана. Ви говорити американською? запитав він.

Стариган відвів погляд від гри. Байдужим оком оглянув малюка.

Скажи йому, що я відпрацюю за випивку. Грошей у мене нема.

Стариган підняв підборіддя і клацнув язиком.

Малюк дивився на бармена.

Стариган показав кулак з піднятим угору великим пальцем і опущеним униз мізинцем, закинув голову і перехилив уявну чарку собі в горлянку. Ouiere hecharse una copa, сказав він. Pere no puede pagar[15].

Чоловіки за шинквасом спостерігали за розмовою.

Бармен дивився на малюка.

Ouiere trabajo, сказав стариган. Quién sabe[16]. Він повернувся до своїх кісточок і заграв далі, більше не звертаючи на них уваги.

Ouieres trabajar[17], промовив один з чоловіків за шинквасом.

Вони зареготали.

Чого регочете? запитав малюк.

Вони припинили. Хтось дивився на нього, хтось кривив рота, хтось знизував плечима. Хлопець повернувся до бармена. У вас є робота, яку я міг би зробити за пару чарок, я це чудово знаю, чорт забирай.

Один за стійкою щось сказав іспанською. Хлопець спопелив їх поглядом. Вони підморгнули один одному і підняли склянки.

Він знову повернувся до бармена. Його очі потемніли і звузилися. Підлогу підмести, сказав він.

Бармен кліпнув.

Малюк позадкував і жестами зімітував підмітання, від цієї пантоміми випиваки позгиналися, порскаючи сміхом. Підмітати, сказав він, показуючи на підлогу.

No está sucio[18], сказав бармен.

Малюк знов показав, що замітає. Замітати, чорт забирай, повторив він.

Бармен знову знизав плечима. Він пішов до краю стійки і повернувся з мітлою. Малюк узяв її і пішов углиб бару.

Приміщення було доволі великим. Він почав замітати з темних кутів, де у горщиках мовчазно стояли деревця. Він обмітав плювальниці, потім гравців за столом, потім обмів собаку. Малюк почав мести в бік шинкваса і, дійшовши до того місця, де стояли випиваки, випростався, зіперся на мітлу і поглянув на них. Вони мовчки перезирнулися, і нарешті один з них узяв свою склянку з шинкваса і відступив. За ним відійшли й інші. Малюк замів повз них до самих дверей.

Танцюристи вже пішли, музика замовкла. По інший бік вулиці на лавці, на яку крізь двері кав’ярні падало тьмяне світло, хтось сидів. Мул стояв там, де його прив’язали. Малюк обстукав мітлу об сходинки, зайшов у приміщення і відніс її у куток, звідки її взяв бармен. Потім підійшов до шинкваса і став чекати.

Бармен удавав, ніби його не помічає.

Малюк постукав по дереву кісточками пальців.

Бармен обернувся до нього, став руки в боки і скривився.

А тепер даси випити? запитав малюк.

Бармен не поворухнувся.

Малюк показав, наче ковтає, як це робив стариган, але бармен байдуже відмахнувся рушником.

Andale[19], сказав він. І тильним боком долоні показав, щоб той вимітався.

Обличчя малюка стало чорнішим за хмару. Ах ти сучий син, вимовив він. І рушив до нього уздовж шинкваса. Бармен і бровою не повів. Він витягнув з-під шинкваса старовинний армійський пістоль з кремінним замком і зап’ястком звів курок. У тиші ніби гучно тріснуло дерево. Дзенькнули склянки, що разом опустилися на шинквас. Завищали стільці, відсунуті до стіни гравцями.

Малюк закляк. Стариган, промовив він.

Стариган не відгукнувся. У кав’ярні не було чутно ні звука. Малюк обернувся, шукаючи його очима.

Esta borracho[20], сказав стариган.

Хлопець дивився в очі бармену.

Той пістолем указав йому на двері.

Стариган звернувся до присутніх іспанською. Потім щось сказав бармену. Потім надів капелюх і вийшов.

Бармен зблід. Коли він вийшов з-за шинкваса, пістоля у нього в руках уже не було, натомість він тримав бондарний молоток.

Малюк позадкував до середини приміщення, та бармен наступав на нього так завзято, наче мав виконати надзвичайно важливу справу. Він двічі махнув молотком, і малюк двічі відступив праворуч. Потім позадкував. Бармен закляк. Малюк легко перестрибнув через шинквас і схопив пістоль. Ніхто не поворухнувся. Зачепивши кресалом об стійку, він відкрив полицю і зсипав порох, а потім поклав пістоль. Далі обернувся й узяв дві повні пляшки й обійшов стійку, тримаючи по одній в кожній руці.

Бармен стояв у центрі кімнати. Він важко сопів і розвертався, стежачи за рухами малюка. Коли той наблизився, бармен замахнувся молотком. Малюк трохи присів, зробив фінт, а потім розбив пляшку, яку тримав у правиці, бармену об голову. Кров і алкоголь бризнули врізнобіч, у бармена підігнулися ноги і закотилися очі. Малюк уже випустив шийку, перекинув другу пляшку у правицю, як справдешній розбійник з великої дороги, шийка ще навіть не долетіла до підлоги, як він ударив другою пляшкою навідліг бармену об голову, а потім устромив її зазублені залишки тому в око ще до того, як він упав.

Малюк обвів поглядом приміщення. У декого на ремені звисали пістолети, але жоден з присутніх не поворухнувся. Малюк перескочив через шинквас, схопив ще одну пляшку, засунув під пахву і вийшов з бару. Собаки вже не було. Як і чоловіка на лавці. Він відв’язав мула і повів через площу.

* * *

Він прокинувся у нефі зруйнованої церкви і, кліпаючи, втупився у дугасте склепіння і високі фестончасті стіни з побляклими фресками. Підлогу вкривав товстий шар сухого гуано, а також коров’ячих і овечих кізяків. У порохних сонячних променях лопотіли голуби, а коло вівтаря трійко стерв’ятників, підстрибуючи, довблися у кістяку якоїсь здохлятини.

У малюка розколювалася голова, а язик розпухнув від спраги. Він сів і роззирнувся. Дістав з-під сідла пляшку, сховану там напередодні, збовтав, відкоркував і випив. Він сидів, заплющивши очі, і піт струменів по його чолу. Потім розплющив очі і зробив ще кілька ковтків. Один за одним стерв’ятники залишили кістяк і пострибали до ризниці. Невдовзі малюк підвівся і вийшов подивитися, де мул.

Того ніде не було. Огороджена ділянка у три-чотири гектари належала місії — неродючий клапоть, яким блукали декілька кіз і віслюків. У глиняних стінах огорожі були ясла, заселені родинами сквотерів, і в сонячному світлі дим цівкою звивався над багаттями, на яких готували їжу. Малюк пройшов уздовж церковної стіни і повернув до ризниці. Стерв’ятники відбігли, човгаючи по полові і тиньку, як розгодована свійська птиця. Склепіння над головою було щільно вкрите темною вовною, яка ворушилася, дихала і попискувала. Посеред кімнати стояв дерев’яний стіл з глиняними горщиками, а біля дальньої стіни лежали останки кількох тіл, зокрема й дитячого. Він пройшов через ризницю знов у церкву і підняв сідло. Витрусив до рота останні краплі, закинув сідло на плече і вийшов.

Фасад будівлі прикрашала низка святих, що вишикувалися в нішах, і колись по них американські вояки пристрілювали свої рушниці, кам’яні фігури без носів і вух усі були в темних цятках окисненого свинцю. Величезні різьблені тахльовані двері висіли навкосяк на завісах, а вирізьблена з каменю Богородиця тримала на руках безголове немовля. Малюк постояв, мружачись від полуденної спеки. Потім угледів сліди мула. Лише ледь помітний прибитий пил, і вели вони від дверей церкви через ділянку до воріт у східній стіні. Він закинув сідло вище на плече і вирушив слідом.

Собака, що лежав в тіні воріт, піднявся, похмуро виліз на сонце, провівши малюка поглядом, і повернувся на своє місце. Малюк пішов дорогою, що збігала вниз до річки, той ще обідранець. У густому лісі з пеканів і дубів дорога пішла вгору, і внизу попереду він побачив річку. На переправі чорношкірі мили екіпаж, він зійшов з пагорба і зупинився на березі, а потім звернувся до них.

Вони поливали чорний лакований корпус, і один з них підвівся й обернувся до нього. Коні стояли в воді по коліна.

Що треба? запитав один чорношкірий.

Мула не бачили?

Мула?

Я загубив мула. Думаю, він пішов сюди.

Чорношкірий витер обличчя тильним боком долоні. Хтось проходив дорогою десь годину тому. Думаю, він пішов за течією отама. Може, то і був мул. Ані хвоста, ані шерсті, так не скажеш, але вуха точно довгі.

Два інші чорношкірі вишкірилися. Малюк кинув погляд туди, куди бігла річка. Він сплюнув і пішов стежкою повз верби і трав’янисті мочарі.

Малюк побачив його за сотню метрів униз за течією. Він був мокрий по черево і, побачивши хазяїна, підняв голову, а потім знову опустив її у соковиту річкову траву. Малюк скинув сідло, підняв віжки і прив’язав до деревця, а потім незлобиво дав тварині копняка. Мул трохи смикнувся вбік і продовжив пастися. Потягнувшись до маківки, малюк зрозумів, що десь загубив свій ветхий капелюх. Він проліз крізь деревця до води і зупинився, задивившись на те, як вирує холодна річка. І потім увійшов у потік, наче якийсь геть жалюгідний кандидат на хрещення.

III

Пропозиція стати вояком — Бесіда з капітаном Вайтом — Його погляди — Табір — Продаж мула — Кантина в Ларедіто — Меноніт — Загибель товариша.

Він лежав голий під деревцями, а його лахміття сохнуло на гіллі над ним, коли поруч осадив коня і зупинився вершник, що їхав уздовж річки.

Малюк повернув голову. І крізь верболіз побачив кінські ноги. Одразу ж перекотився на живіт.

Чоловік спішився і став поруч з конем.

Малюк витягнув свій ніж з мотузяним руків’ям.

Агов там, крикнув вершник.

Малюк промовчав. Він трохи посунувся вбік, щоб краще бачити крізь гілля.

Агов там. Де ти є?

Що треба?

Хочу поговорити.

Про що?

Та дідько, виходь уже. Я білий і християнин.

Малюк простягнув руку крізь верболіз, намагаючись дістати штани. Він ухопив звислий край ременя і потягнув до себе, але штани зачепилися за сук.

Та чорт забирай, сказав чоловік. Ти ж хоч не на дереві?

Чому б тобі не їхати своєю дорогою і не дати мені спокій.

Просто хочу поговорити. І думки не було тебе розізлити.

Ти мене не розізлив.

Ти раптом не той хлопчина, що продірявив голову мексикосу вчора ввечері? Я не представник закону.

І хто цікавиться?

Капітан Вайт. Він хоче, щоб ти вступив у наше військо.

Військо?

Саме так, сер.

Яке військо?

Під командуванням капітана Вайта. Ми збираємося дати прочухана цим мексиканцям.

Війна ж закінчилася.

Він вважає інакше. Де ти там?

Малюк став на повний зріст, стягнув штани із сука і вдягнув їх. Узувся, сховав ніж у праву халяву і вийшов з верболозу, вдягаючи сорочку.

Вершник сидів у траві, схрестивши ноги. На ньому був одяг з оленячої шкіри і чорний запилюжений шовковий циліндр, а у кутку рота стирчала мексиканська сигарка. Побачивши того, хто продерся крізь заріст, він похитав головою.

Добряче, бачу, життя тебе потріпало, синку, еге? запитав він.

Та якось гарного життя і не бачив.

Готовий поїхати до Мексики?

Що я там загубив?

То для тебе можливість вибитися в люди. Тобі краще чимось зайнятися, бо інакше ноги простягнеш.

Що там дають?

Кожному коняку й амуніцію. Думаю, справимо тобі якусь одежину.

У мене нема рушниці.

Знайдемо.

А що платять?

Чорт забирай, синку, нащо тобі гроші? Уся здобич твоя. Ми ж до Мексики їдем. Бойові трофеї. Хто у загоні не мріє стати великим землевласником? От ти скіки зараз землі маєш?

Я ніц не знаю про військову справу.

Чоловік пильно подивився малюку в очі. Він витягнув з рота незапалену сигару, відвернувся, сплюнув і повернув її на місце. Звідки ти? запитав він.

З Теннессі.

Теннессі. Ну тоді я майже певен, що хоча б стріляти ти вмієш.

Малюк присів навпочіпки в траву. Він поглянув на коня вербувальника. Чапрак з тисненої шкіри, оторочена сріблом упряж. На морді — біла зірочка, ноги у білих панчохах, густу траву хапає цілими оберемками. А ти звідки? запитав малюк.

Я в Техасі з тридцять восьмого. І якби не стрів капітана Вайта, не знаю, де б і був зараз. Я виглядав навіть гірше за тебе, але з’явився він і зцілив мене, як того Лазаря. Наставив на правильний шлях. Я пив би і курвив, доки чорти не забрали б. Він розгледів у мені щось таке, що варто було врятувати, і я бачу це в тобі. Що скажеш?

Не знаю.

Поїхали зі мною, я тебе познайомлю з капітаном.

Хлопець висмикував травинки. Знову позирнув на коня. Гаразд, погодився він. Думаю, гірше не буде.

Вони поїхали через містечко — рекрутер на своєму чудовому коні у білих панчохах, а малюк позаду на мулі, наче полонений. Вони їхали вузькими провулочками, де мліли від спеки плетені мазанки. Дахи поросли травою і колючою опунцією, по них тинялися кози, а над усім цим нужденним валькованим царством ледве чутно лунали поховальні дзвіночки. Вони завернули на Торгову вулицю, проїхали Головною площею крізь скупчення фургонів і перетнули ще одну площу, де хлопчаки з маленьких візків продавали виноград та інжир. Повз них проскочило кілька кощавих собак. Вони перетнули Військову площу, проїхали повз ту вуличку, де вони з мулом влаштували водопій попередньої ночі, і там біля колодязя зібралися купки жінок і дівчат, стояли обплетені лозою глиняні глечики різноманітних форм. Вони проминули будиночок, звідки долинало жіноче завивання, а біля дверей терпляче і нерухомо, попри спеку і ґедзів, чекали коні, запряжені у маленькі дроги.

Капітан квартирувався в заїзді на площі з деревами і маленькою зеленою альтанкою з лавками. За залізною брамою перед фасадом заїзду відкривався прохід, де у кінці був дворик. Побілені стіни прикрашені маленькими різноколірними кахлями. У цього рядового були шкіряні чоботи з тисненням, їхні високі підбори вправно цокотіли по кахлях і сходах, що вели з дворика до горішніх кімнат. Пишну зелень дворика щойно полили, і земля парувала. Рядовий пройшов довгим балконом до дверей і різко постукав. Голос запросив їх увійти.

Він сидів за плетеним столиком і писав листи, капітан. Вони чекали, стоячи, і рядовий тримав свій чорний капелюх у руках. Капітан і далі писав, навіть не поглянувши на них. Малюк чув, як надворі жінка говорить іспанською. Окрім цього, було чути лише те, як скрипить капітанове перо.

Поставивши крапку, капітан відклав перо і поглянув на них. Він подивився спочатку на рядового, потім на малюка, а тоді схилив голову і перечитав щойно написане. Задоволено кивнувши, притрусив лист піском з оніксової коробочки і згорнув його. Діставши з коробки на столі сірник, він запалив його, підніс до воскової палички і тримав, доки на папері розпливлася медальйоном червона пляма. Загасив сірник, подув на папір і поставив печатку своєю каблучкою. Потім устромив листа між двох книжок на столі, відкинувся у кріслі і знову поглянув на малюка. Поважно кивнув. Сідайте, запросив він.

Вони примостилися на якійсь лаві з темного дерева. У рядового капітана на ремені висів великий револьвер, і, сідаючи, він провернув ремінь так, що пістолет опинився поміж ніг. Прикрив його капелюхом і відкинувся на спинку. Малюк сидів рівно, поклавши одну ногу у порепаних чоботях на другу.

Капітан відсунув стілець, підвівся, обійшов стіл і став перед ним. Цілу хвилину так простоявши, він усівся на стіл, розгойдуючи ногами. В його волоссі й обвислих вусах уже пробивалася сивина, але він не був старий. Отже, ти той самий, сказав він.

Який «той самий»? запитав малюк.

Який «той самий», сер? виправив його підлеглий.

Скільки тобі років, синку?

Дев’ятнадцять.

Капітан кивнув. Він пильно оглянув малюка з голови до ніг. Що з тобою трапилося?

Що?

Кажи «сер», сказав рекрутер.

Сер?

Я кажу, що з тобою трапилося.

Малюк подивився на сусіда. Обдивився себе і знову глянув на капітана. Напали грабіжники, сказав він. Грабіжники, повторив капітан.

Забрали всі мої речі. Забрали годинник, усе.

У тебе є рушниця?

Ні, вже нема.

Де саме тебе пограбували?

Не знаю. Його ніяк не назвеш. Просто якась пустиня.

Звідки ти їхав?

Я їхав з Нака…, Нака…

Накоґдочеса?

Саме так.

Саме так, сер.

Саме так, сер.

Скільки їх було?

Малюк витріщився на нього.

Грабіжників. Скільки було грабіжників.

Сім чи вісім, здається. Мене влупили по голові якоюсь дошкою.

Капітан скосив на нього око. То були мексиканці?

Не всі. Мексиканці і чорнопикі. З ними один чи два білих. Вони накрали багато худоби. Єдине, що в мене лишилося, це старий ніж. Він був у мене в халяві.

Капітан кивнув. Він затиснув долоні колінами. Що думаєш про договір[21]?

Малюк подивився на чоловіка поруч на лаві. Той сидів із заплющеними очима. Він опустив погляд на великі пальці. Я про це нічого не знаю, зізнався він.

На жаль, це можна сказати про багатьох американців, сказав капітан. Звідки ти, синку?

З Теннессі.

Навряд чи ти був серед «добровольців» під Монтерреєм[22]?

Ні, сер.

Найзавзятіші відчайдухи, яких я колись бачив у бою. Як на мене, на півночі Мексики проливало кров і загинуло хлопців з Теннессі більше, ніж з будь-якого іншого штату. Ти знав?

Ні, сер.

Їх зрадили. Билися і гинули там, у тій пустелі, а їхня країна їх зрадила.

Малюк мовчав.

Капітан подався вперед. Ми билися за неї. Втрачали друзів і братів. А потім, Господь бачить, віддали. Віддали зграї варварів, які, і це визнає найупередженіший їхній прихильник, узагалі не уявляють про існування на Богом даній землі таких понять, як честь, справедливість, і вони поняття не мають, що таке республіканське правління. Народ такий боягузливий, що платить данину сотню років племенам голих дикунів. Віддають урожай і худобу. Закривають шахти. Покидають цілі поселення. Тоді як орда язичників спустошує країну, грабуючи й убиваючи зовсім безкарно. І ніхто їх не зупинить. Що то за люди такі? Апачі навіть кулі на них не витрачають. Ти чув про це? Вони їх забивають камінням. Капітан похитав головою. Здавалося, у нього самого від цього зіпсувався настрій.

Тобі відомо, що коли полковник Доніфан захопив місто Чіуауа[23], втрати ворога склали понад тисячу вбитими і пораненими, тоді як наші — один вояк, та й той наклав на себе руки? Із загоном нерегулярної армії, напівроздягненими добровольцями, яким ніхто не платив, які звали його просто Біллом, він пройшов до бойовища аж з Міссурі?

Ні, сер.

Капітан відкинувся назад і схрестив руки на грудях. Ми маємо справу, сказав він, із нацією виродків. Збіговищем метисів, трохи кращими за чорнопиких. А може, і не кращими. У Мексиці нема уряду. Чорт забирай, у Мексиці і Бога нема. І ніколи не буде. Ми маємо справу з народом, що явно не спроможний дати собі раду. А чи знаєш ти, що буває з народом, який не може дати собі раду? Саме так. Приходять інші й ним урядують.

У мексиканському штаті Сонора вже близько чотирнадцяти тисяч французьких колоністів. Їм під поселення задарма роздають землю. Їм роздають знаряддя і худобу. Освічені мексиканці це заохочують. Паредес[24] закликає до відділення від мексиканського уряду. Вони згодні, аби ними радше керували жабоїди, ніж крадії та кретини. Полковник Карраско[25] закликає американців втрутитися. І він свого досягне.

Просто зараз у Вашингтоні формують комісію, яка прибуде сюди, щоб накреслити межі кордонів між нашою країною і Мексикою. Думаю, те, що Сонора стане територією Сполучених Штатів, лише питання часу. Ґуаймас — американським портом. Американцям не треба буде на шляху до Каліфорнії їхати через цю нашу братерську республіку, занурену в пітьму, і наші громадяни нарешті будуть захищені від сумновідомих банд головорізів, якими наразі кишать дороги, що туди ведуть.

Капітан спостерігав за його реакцією. Малюк почувався ніяково. Синку, сказав капітан. Ми маємо стати тим знаряддям, що принесе свободу на цю темну і неспокійну землю. Саме так. Ми маємо стати вістрям цього натиску. З мовчазного благословення каліфорнійського губернатора Бернетта.

Він знову подався вперед і поклав руки на коліна. І ми будемо серед тих, кому дістануться трофеї. Кожний вояк мого загону отримає ділянку землі. Чудові пасовиська. Одні з найкращих у світі. Землю, таку багату на мінерали, золото і срібло, що, не побоюся сказати, таке годі уявити у найсміливіших мріях. Ти молодий. Але я бачу, який ти насправді. А я не помиляюся в людях. Думаю, що ти не проти ввійти в історію. Правда ж?

Так, сер.

Так. І думаю, що ти не з тих, хто віддасть чужинцям землю, за яку воювали і помирали американці. І запам’ятай, що я скажу. Якщо американці, такі люди, як ми з тобою, для кого наша держава не пустий звук, не візьмуться до справи, доки оті пестуни у Вашингтоні сидять на дупі рівно, якщо ми не візьмемося до справи, то над Мексикою — і я маю на увазі всю країну — одного дня замайорить прапор європейської держави. І до біса доктрину Монро[26].

Голос капітана став тихим і напруженим. Нахиливши голову, він доброзичливо дивився на малюка. А той в своїх бруднуватих джинсах тер долоні об коліна. Він знову позирнув на чоловіка, що сидів поруч, але той, здається, спав.

А сідло знайдеться? запитав він.

Сідло?

Так, сер.

У тебе нема сідла?

Ні, сер.

Я думав, ти маєш коня.

Мула.

Зрозуміло.

У мене є стара кульбака на мулі, але від неї мало що зосталось. Від мула теж небагато зосталось. Він сказав, що мені дадуть коня і рушницю.

Сержант Траммель сказав?

Ніякого сідла я йому не обіцяв, відгукнувся сержант.

Дістанемо тобі сідло.

Я лише казав, що ми справимо якусь одежину, капітане.

Саме так. Хоч ми і нерегулярна армія, але не збираємося мати вигляд якоїсь солдатні, еге ж?

Саме так, сер.

І коней об’їжджених нема, сказав сержант.

Нічого, об’їздимо.

Того хлопця, що так добре їх об’їздив, уже нема.

Знаю. Знайдіть когось іншого.

Так, сер. Можливо, він сам вміє об’їжджати коней. Ти колись об’їздив коней?

Ні, сер.

Не зви мене «сером».

Так, сер.

Сержанте, сказав капітан, підводячись з-за столу.

Так, сер.

Запишіть цього хлопця.

* * *

Табір розкинувся на околицях містечка вище по річці. Перелатаний намет з брезенту від старого фургона, кілька вікіапів[27], а за ними загорода у формі вісімки з чагарнику, всередині якої на сонці стояло декілька похмурих жеребчиків.

Капрале, гукнув сержант.

Його нема.

Він зліз з коня і попрямував до намету, а потім відкинув брезент. Малюк залишився верхи на мулі. Під деревом у тіні лежали троє чоловіків і пильно за ним стежили. Привіт, сказав один.

Привіт.

Новачок?

Мабуть.

Капітан казав, коли ми вже покинемо цю смердючу діру?

Нічого такого не казав.

З намету повернувся сержант. Де він?

Поїхав до містечка.

Поїхав до містечка? перепитав сержант. Іди сюди.

Один з чоловіків підвівся й неквапно підійшов до намету, тримаючи руки за спиною.

Цьому хлопцю потрібен одяг, сказав сержант.

Чоловік кивнув.

Капітан дав йому сорочку і грошей, щоб він полагодив чоботи. Треба знайти, на чому він їздитиме, і ще нам потрібне сідло.

Сідло.

Можна продати мула, на якесь має вистачити.

Чоловік оглянув мула, повернувся до сержанта і примружився. Тоді нахилився і сплюнув. За цього мула не дадуть більш як десять доларів.

Що дадуть, те дадуть.

Ще одну теличку зарізали.

Я не хочу про це чути.

Ніц не можу з ними вдіяти.

Я не доповідатиму про це капітану. Він так водитиме очима, що вони повідкручуються і випадуть.

Чоловік знову сплюнув. Хай там як, але це Божа правда.

Займися цим хлопцем. Мені треба повертатися.

Гаразд.

Ніхто не захворів?

Ні.

Ну і слава Богу.

Він заліз у сідло і легенько торкнувся коня віжками. Озирнувся і похитав головою.

Увечері малюк з двома іншими новобранцями вирушив до містечка. Помитий і поголений, у синіх вельветових штанах і бавовняній сорочці, подарованій капітаном, він виглядав зовсім іншою людиною, лише чоботи вибивалися. Його товариші їхали верхи на строкатих кониках, які ще сорок днів тому були в дикому табуні на рівнині, а тепер повсякчас сахалися, чвалали та клацали зубами, як черепахи щелепами.

Зачекай, і тобі дістанеться такий, сказав другий капрал. Ти ще так ніколи не розважався.

Коні як коні, сказав інший.

Є ще один-два, із яких, може, буде і тобі кінь.

Малюк дивився на них згори вниз зі свого мула. Вони їхали обабіч, як ескорт, мул же йшов дрібною риссю, задерши голову і знервовано зиркаючи. Вони тебе встромлять головою в землю, сказав другий капрал.

Вони проїхали через площу, забиту фургонами і худобою. А ще іммігрантами, техасцями, мексиканцями, рабами, індіанцями липанами і представниками племені каранкава, високими і суворими, з розфарбованими синім обличчями, із затиснутими в кулаці, як у лещатах, майже двометровими ратищами, сливе повністю голими дикунами, чия присутність навіть у цій колоритній компанії видавалася чимось зухвалим і обурливим, насамперед через їхні розмальовані тіла та нібито смак до людського м’яса. Тримаючи віжки натягнутими, новобранці проїхали крізь тисняву, завернули за будівлею суду і попрямували далі вздовж високих стін буцегарні, утиканих зверху битим склом. На Головній площі зібрався оркестр, і музики саме налаштовували інструменти. Вершники завернули на вулицю Салінас, проминули невеликі картярні й ятки з кавою, і попрямували туди, де на вулиці було чимало наметиків і валькованих майстерень мексиканців — лимарів, торговців, шевців, чоботарів і власників бійцівських півнів. Другий капрал був з Техасу і трохи говорив іспанською, тож він мав продати мула. Інший хлопець був родом з Міссурі. Вони перебували в гарному гуморі: поголені, причесані, чисті сорочки і все таке. Кожен наперед смакував ніч пиятики, а можливо, і кохання. Скільки ж юнаків повернулися додому задубілими трупами після такої ночі і таких планів.

Вони уторгували за мула з усім спорядженням техаське ковбойське сідло: голий дерев’яний каркас, вкритий сирицею, не нове, але ціле. Вуздечку і вудила, зовсім нові. Плетену вовняну ковдру з Сальтільйо, таку запилену, що не скажеш, чи нова, чи ні. І, нарешті, золоту монету номіналом два з половиною долари. Техасець подивився на маленьку монету в долоні малюка і почав вимагати більше грошей, але лимар похитав головою і підняв руки, показуючи, що на цьому все.

А мої чоботи? згадав малюк.

Y sus botas, сказав техасець.

Botas?

Sí[28]. Він жестом показав, що шиє.

Лимар подивився на чоботи. Він склав пальці кільцем, висловлюючи нетерпіння, малюк роззувся і став босоніж у пилюку.

Завершивши справи, вони зупинилися посеред вулиці й перезирнулися. Нова упряж звисала у малюка з плеча. Другий капрал поглянув на хлопця з Міссурі. У тебе є гроші, Ерле?

Ані мідяка.

Ну ото і в мене нема. Тож можемо повертати наші дупи у нашу нещасну діру.

Малюк поправив спорядження на плечі. Маємо ще чверть «орла»[29] на випивку, сказав він.

* * *

У Ларедіто вже запали сутінки. Кажани повилітали зі своїх денних сховищ попід дахом будівлі суду, і пурхають, і кружляють над кварталом. Тхне спаленим деревним вугіллям. Діти та собаки обліпили вальковані ґанки, а бійцівські півні б’ють крилами і всідаються на гілки фруктових дерев. Вони йдуть в ногу, побратими, вздовж голої саманної стіни. Мелодія оркестру тихо лине з площі. На вулиці вони проходять повз водовозку і пірнають у діру в стіні, де у світлі невеличкого горна щось виковує старий коваль. У дверях вони зустрічають юну дівчину, від краси якої розквітає все навкруги.

Нарешті компанія підходить до дерев’яних дверей. Вони навішені на ще більші двері чи ворота, тож, щоб увійти, треба переступити поріжок зо пів метра заввишки, деревина на якому затерта тисячами чобіт п’яних бовдурів, що перечіплялися через нього сотнями, падали або виповзали, хитаючись, на вулицю. Вони проминають накриття у внутрішньому дворику біля порослої виноградом старої альтанки, де дрібна свійська птиця щось дзьобає серед покрученої й безплідної лози, заходять у кантину, де горять лампи, пригинаються, щоб не забити голову об низьку балку, підходять до шинкваса і почергово навалюються на нього черевами — перший, другий, третій.

Поруч старий дивакуватий меноніт обертається до них, щоб роздивитися. Худий чоловік з рідкими вусиками у шкіряному жилеті, чорний капелюх з прямими крисами міцно сидить на голові. Новобранці замовляють по склянці віскі, вихиляють їх одним махом і замовляють ще. За столами вздовж стіни грають у «монте»[30], а за ще одним сидять повії й обдивляються новобранців. Ті ж стоять боком біля шинкваса, тримаючи великі пальці за ременем і спостерігаючи. Вони голосно обговорюють майбутній похід, а старий меноніт сумно хитає головою, попиваючи віскі, і щось буркоче.

Вони вас зупинять біля річки, каже він.

Другий капрал дивиться на нього з-за пліч своїх побратимів. Це ти до мене?

Біля річки. Кажу вам. Кинуть до в’язниці всіх до одного.

Хто?

Армія Сполучених Штатів. Генерал Ворт[31].

Чорта лисого вони це зроблять.

Молюся, щоб так і сталося.

Капрал дивиться на своїх побратимів. Нахиляється до меноніта. Що це значить, старий?

Якщо перейдете річку з цими своїми озброєними флібустьєрами[32], назад вам дороги вже не буде.

Ми і не збираємося назад. Ми підемо на Сонору.

А тобі що з того, старий?

Меноніт спостерігає, як хлопців огортають темні тіні, які відбиваються у дзеркалі над шинквасом. Меноніт обертається до них. Очі мокрі, говорить повільно. Гнів Божий причаївся і спить. Він спав мільйони років, доки не з’явилися люди, і лише в людей стало сили його розбудити. Пекло не повне і наполовину. Чуєте мене. Ви несете вогонь війни, що запалив божевільний, у чужу землю. Ви розбудите не лише собак.

Але вони лише обклали старого лайкою і продовжили його клясти доти, доки той не відсунувся якомога далі від них, бурмочучи щось собі під ніс, бо ж хіба можна було очікувати чогось іншого?

Отак оце і закінчується. Непорозумінням, прокльонами, кров’ю. Вони пили далі, вулицями гуляв вітер, зірки, що були над головою, тепер висіли низько на заході, і парубки погиркалися з іншими, хтось щось сказав, а сказаного не вернеш, і от перед світанком малюк з другим капралом уже схиляються над хлопцем з Міссурі на ім’я Ерл, вони говорять до нього, але він не відповідає. Він лежить на боку у пилюці дворика. Відвідувачі пішли, повії теж. Якийсь стариган замітає глиняну долівку кантони. Хлопець лежить з проломленим черепом у калюжі крові, і ніхто нічого не бачив. До них підійшов третій. То був меноніт. Дув теплий вітер, а на сході сіріло. Півні, що ночували на лозі, заворушились і заспівали.

Не знайдеш у таверні тієї радості, з якою йдеш туди, сказав меноніт. Він тримав капелюх у руках перед собою, а потім натягнув, повернувся і вийшов через ворота.

IV

Виступ з флібустьєрами — На чужій землі — Полювання на антилоп — Переслідувані холерою — Вовки — Ремонт фургонів — Безплідна пустеля — Нічні бурі — Примарний табун — Молитва про дощ — Садиба в пустелі — Стариган — Новий край — Покинуте селище — Погоничі на рівнині — Напад команчів.

П’ять днів по тому він на жеребці загиблого разом з іншими вершниками і валкою, проминувши площу, виїхав за місто на дорогу, що вела в долину. Вони проїхали через Кастровілль, де койоти розрили могили і порозтягали кістки, перетнули річку Фріо, потім Нуесес, з’їхали з дороги Пресидіо і повернули на північ, виславши варту вперед і в тил. Уночі подолали Дель-Норте[33] і мілким піщаним бродом вийшли до вітровійної пустині.

До світанку загін розтягнувся по долині довгою колоною, пересохлі дерев’яні фургони жалібно стогнали, коні фуркали. Глухий стукіт копит, дзвін спорядження, безупинний брязкіт упряжі. Земля була голою, коли не рахувати розкиданих острівців чагарнику, кактусів і невеличких латок звивистої трави, і на південь тяглися такі ж голі невисокі гори. Лінія горизонту на заході була пласкою і чіткою, як спиртовий рівень.

За перші дні їм не трапилося ніякої дичини і птахів, окрім стерв’ятників. Удалині вони бачили отари овець чи кіз, що рухалися вздовж обрію в шлейфі пилу, а їсти їм доводилося м’ясо диких віслюків, підстрелених на рівнині. У підсідельних піхвах сержант тримав важку вессонівську гвинтівку з фальш-стволом, для якої потрібні були паперові пижі і яка стріляла конусуватими кулями. З неї він бив у пустелі дрібних диких свиней, а потім, коли в поле зору почали потрапляти табуни антилоп, зупинявся у сутінках, щойно сонце щезало за небосхил, брав сошку, вкручував її в нарізану втулку під цівкою, і так бив тварин, поки ті безтурботно паслися на відстані майже кілометр. Гвинтівка була обладнана прицілом з верньєром на хвостовому гвинті, він на око визначав відстань, робив поправку на вітер і виставляв приціл, наче мав мікрометр. Другий капрал лежав поруч з прозорною трубою і, коли той хибив, підказував, вище чи нижче брати, фургон чекав, доки сержант підстрелить три-чотири антилопи, а тоді радісно торохтів по захололій землі, а шкуродери товклися і посміхалися у возі. Сержант ніколи не вкладав гвинтівку в піхви, не витерши і не змазавши дуло.

Зброї в них не бракувало: у кожного гвинтівка, а в багатьох ще й п’ятизарядні кольти малого калібру. У капітана було два драгунські пістолети у кобурах, закріплених через луку сідла на рівні колін. Ці пістолети, зроблені в Сполучених Штатах за патентом Кольта, він придбав в одного дезертира на платній стайні в Соледаді, віддав за них вісімдесят доларів золотом, а на додачу отримав кобури з кулелійкою і порохівницею.

Завдяки обрізаному і розточеному дулу гвинтівка малюка була справді дуже легкою, а кулелійка такою дрібною, що йому доводилося пижувати кулі замшею. Він стріляв лише декілька разів, але кулі летіли абикуди. Він віз її поперек сідла, бо не мав піхов. Її так возили бозна-скільки років, і рура добряче затерлася.

У присмерку повернувся фургон з м’ясом. Шкуродери накидали у візок мескитового хмизу і викорчуваних кіньми пеньків, а тепер розвантажили дрова і у світлі ручних ліхтарів почали шматувати випатраних антилоп на дні фургона своїми «бові» і топірцями, сміючись і розмахуючи ними у кривавому смердючому місиві. Коли зовсім стемніло, з багать випирали, паруючи, почорнілі кістяки, і почалася запекла боротьба за місце над вуглями, куди всі сунули обстругані патички з нанизаними шматками м’яса, тут же дзвеніли баклажки і лунало нескінченне кепкування. А потім вони ночували на тих холодних рівнинах на чужій землі, сорок шість чоловіків, закутаних у ковдри, під тими ж зірками, і так само скімлили прерійні вовки, та водночас усе було якимось дивним.

Вони прокинулися і рушили вдосвіта, поснідали холодним м’ясом з галетами, не розкладаючи вогню. Сонце зійшло й осяяло колону, виснажену шестиденною дорогою. Їхній одяг мав мало спільного, а капелюхи ще менше. Маленькі строкаті мустанги йшли нерівною, агресивною ходою, і зле дзижчання рою мух супроводжувало віз із м’ясом. Загін здіймав куряву, що швидко розсіювалася і губилася в неосяжному краєвиді, і залишався лише пил, який здіймав блідий маркітант, що непомітно наздоганяв їх, і його вбогий кінь та вбогий віз не лишали по собі ніяких слідів на цій землі, як, власне, і на будь-якій іншій. Поблизу тисячі багать у сталево-синіх сутінках розкладає він свій товар, криво шкірячись, цей торгаш, готовий іти за вояками куди завгодно, у будь-який похід, або знаходити їх у норах саме в таких вибілених землях, куди вони втекли, ховаючись від Бога. Цього дня занедужало двоє чоловіків, й один помер ще затемна. Уранці інший зайняв його місце. Обох хворих поклали поміж мішків з бобами, рисом і кавовими зернами у фургоні з провізією, завісивши їх від сонця ковдрами, їх постійно так сильно підкидало і розхитувало, що м’ясо в них майже відділилося від кісток, і вони кричали, щоб їх покинули, а потім померли. У ранковій сутіні лопатками антилоп для них вирили могили, присипали зверху камінням і знову вирушили в дорогу.

Вони вирушили далі, і на сході сонце випустило бліді стріли світла, а потім колір став насиченішим, наче кров, що раптом шугнула, спалахуючи й заливаючи рівнину, і там, де земля затікала в небо на межі творіння, нізвідки з’явилася верхівка сонця, як голівка велетенського червоного фалоса, доки не постала повністю з невидимої крайньої плоті, і тоді сонце нарешті всілося, зловтішно пульсуючи у них за спинами. Камінчики відкидали на пісок тіні, подібні на лінії олівцем, а довгасті обриси людей і валки витягнулися далеко вперед, наче чорні пасма ночі, з якої вони виїхали, наче мацаки, якими їх намагалася втримати прийдешня темрява. Вони їхали, понуривши голови, на головах капелюхи, безликі, як напівсонне військо на марші. Ближче до опівдня помер ще один чоловік, його витягли з фургона, де на мішках, поміж яких він лежав, залишилися плями, і поховали так само, як і інших, і рушили далі.

Тепер за ними назирці йшли вовки, великі світло-сірі lobos[34] з жовтими очима, вони бігли майже поруч або всідалися у спекотному мареві та спостерігали за людьми, коли ті вдень зупинялися спочити. Потім знову наздоганяли. Мчали вистрибом, підкрадалися, йшли неквапом, опустивши до землі довгі носи. Увечері їхні очі бігали та спалахували на межі світлового кола від вогнища, а вранці, коли вершники вирушали в дорогу в прохолодній темряві, було чутно, як вовки ричать і клацають зубами десь позаду, гасаючи табором у пошуках м’ясних залишків.

Фургони так розсохлися, що розгойдувалися з боку в бік, наче собаки, і сточувалися від піску. Колеса повсихали і спиці хиталися у маточинах і торохтіли, як навій ткацького верстата, а вночі мандрівники заганяли у пази фальш-спиці та зав’язували їх смужками сирої шкіри, заганяли клинчики між залізним бандажем і потрісканим на сонці ободом. Колеса вихляли на ходу, залишаючи, попри майже марні зусилля, на піску зигзаги, схожі на сліди гримучої змії. Штирі у маточинах розхитувалися і випадали по дорозі. Колеса почали ламатися.

На десятий день, втративши чотирьох людей, вони підійшли до рівнини з чистої пемзи, куди оком не кинь — жодного куща, жодної травинки. Капітан скомандував спочивати й підкликав мексиканця, що був за провідника. Вони переговорили, і спочатку активно жестикулював мексиканець, потім уже капітан, і невдовзі вони продовжили подорож.

Здається мені, що це пряма дорога до пекла, сказав хтось з вояків.

Цікаво, чим він збирається коней годувати?

Думаю, що, по-їхньому, коні мають гребтися у піску, як курчата, і радіти знайденій зернині.

За два дні їм на шляху почали траплятися кістки і покинуте спорядження. Вони побачили напівпоховані скелети мулів з такими білими і відполірованими кістками, аж ті видавалися розпеченими навіть у такій буйній спеці, побачили в’ючні кошики і сідла, людські кістки, побачили цілого мула, висохлу і почорнілу тушу, тверду, як камінь. Вони їхали далі. Біле полуденне сонце проводжало їх цією пусткою, наче армію привидів, такими блідими були вони від пилу, як силуети стертих фігур на дошці. Вовки стали ще світлішими, стрибали, збивалися докупи, бігали легкими тінями, задирали вгору схудлі морди. Увечері коней годували з рук їжею з торб і напували з відра. Хвороба щезла. Уцілілі лежали тихо в цій вищербленій порожнечі та спостерігали, як розжарені до білого зірки кулями пронизують темряву. Або спали, а їхні очужілі серця калатали на цьому піску, ніби вони були змореними мандрівниками на поверхні планети Анарета[35], що вчепились за безіменність, що кружляє в ночі. Вони йшли далі, і метал на колесах фургонів блищав від пемзи, як хром. На півдні височіли блакитні кордильєри[36], врослі у бліду тінь на піску, наче віддзеркалення в озерній воді, і тут вовків уже не було.

Тепер вони їхали вночі, jornadas[37], чию тишу порушувало лише торохтіння фургонів і сопіння коней. Дивний загін старців із густим білим пилом на вусах і бровах у місячному сяйві. Вони йшли далі, а зірки аркодужно товклися на небесній тверді й згасали за чорнильними горами. Подорожні навчилися добре орієнтуватись у нічному небі. Очі західної людини краще сприймають геометричні форми, ніж назви, що з’явилися у давні часи. Прив’язані до Полярної зорі, вони об’їжджали Ківш, тоді як на південному заході здіймався Оріон, схожий на великого електричного повітряного змія. Пісок блакитнів у місячному сяйві, а залізні колеса фургонів котилися серед силуетів вершників блискучими ободами, що вихляли та вертілися, наче поранені, і чимось скидалися на навігаційні прилади, витончені астролябії, а відполіровані підкови коней рухалися далі, наче застібка, спалахуючи міріадами очей, що миготіли над поверхнею пустелі. Вони бачили грози десь далеко, так далеко, що їх не було чутно, тільки безгучно спалахувала блискавка, пронизуючи наскрізь тонкий чорний хребет гори, що тріпотів, а тоді його знову засмоктувала темрява. Вони бачили, як дикі коні мчали рівниною, забиваючи копитами у ніч свої тіні і залишаючи у місячному сяйві паруватий пил, як ледь вловний натяк, що вони щойно там були.

Уночі дув вітер, і дрібний пісок скрипів на зубах. Він був усюди, в усьому, що вони їли. Вранці сонце кольору сечі затуманеним оком глянуло крізь запилюжені шибки на бляклий світ без властивостей. Коні вибивалися із сил. Загін зупинився на спочинок без дров і води, і бідолашні мустанги збилися докупи, скиглячи, як собаки.

Тієї ночі вони їхали наелектризованою і дикою місциною, де по металу кінської упряжі пробігали бляклі блакитні вогники чудернацької форми, колеса фургонів котилися вогняними ободами, а в кінських вухах і в бородах подорожніх виблискували крихітні блакитні перлини. Усю ніч на заході за опівнічними грозовими хмарами здригалася зірниця, яка з’явилася нізвідки, від чого ніч у пустелі на мить перетворювалася на синюватий день, а на обрії проступали гори, голі, чорні і помертвілі, наче взагалі не звідси, і здавалося, що насправді вони тектонічно були не з каміння, а зі страху. Грім рухався з південного заходу, і блискавка освітлювала все довкола, блакитну і мертву пустелю, потужні перекати лунали звідусіль, вирвані із суцільної пітьми, наче якесь царство демонів або країна перевертнів, від яких, коли настане день, не лишиться ані сліду, ані диму, ані руїн — нічого, як від кошмарного сну.

Вони зупинилися в темряві, щоб коні відпочили, і дехто склав зброю у фургони, боячись, що та може притягнути блискавку, а один чоловік на ім’я Гейворд почав молитися про дощ.

Він молився: Боже Всемогутній, якщо це не надто всупереч Твоєму вічному промислу, чи не міг би Ти послати нам дощик?

Ще молися, закричав хтось, і він упав навколішки і заволав, перекрикуючи грім і вітер: Господи, ми повсихали тут, як в’ялене м’ясо. Дай лише кілька крапель для цих подорожніх у прерії, що так далеко від дому.

Амінь, сказали вони і, зібравши коней, рушили далі. Упродовж години вітер почав холонути, і краплі дощу завбільшки з картеч посипалися на них з буремної темряви. Запахло мокрим камінням, солодким ароматом мокрих коней і мокрої шкіри. Вони поїхали далі.

Наступного дня була спека, і вони їхали виснаженими кіньми з порожніми бочками для води, а ввечері ці обранці долі, обшарпані і білі від пилу, наче озброєний верховий загін мірошників, що заблукав через власну недоумкуватість, виїхали з пустелі крізь вузький прохід між низькими кам’янистими пагорбами і спустилися до самотньої хакалі, грубої валькованої халупи з якоюсь подобою стайні й коралю.

Паркан з кісток був за огорожу цієї невеликої запорошеної ділянки землі, і, здавалося, над усім краєвидом тут панувала смерть. Дивна огорожа, за якою жодних ознак життя, відполірована піском і вітром, вибілена сонцем і потріскана, як стара порцеляна, у сухих брунатних щербинках від негоди. Хвилясті тіні вершників під брязкіт упряжі промайнули по сухій бурій землі, а потім і по глиняному фасаду халупи, а коні затремтіли, почувши воду. Капітан підняв руку, і сержант наказав двом воякам злізти з коней і зі зброєю оглянути халупу. Вони відкинули заслін із сириці й увійшли. А за кілька хвилин вийшли.

Хтось є поблизу. Вуглі ще гарячі.

Капітан пильно оглянув місцевість. Він неквапливо спішився, як людина, що звикла мати справу з некомпетентністю підлеглих, й увійшов до хакалі. Вийшовши, ще раз оглянув усе навкруги. Коні переступали з ноги на ногу, дзвеніли упряжжю, били копитами, а вершники натягували вудила і кляли їх, на чому світ стоїть.

Сержанте.

Так, сер.

Ці люди не могли далеко піти. Спробуйте їх знайти. І пошукайте, чи нема тут фуражу для тварин.

Фуражу?

Фуражу.

Сержант поклав руку на задню луку, роззирнувся, похитав головою і зліз з коня.

Пройшовши крізь хакаль, вони опинилися на задньому дворі і рушили до стайні. Ні коней, ні худоби, а з кормів лише сотол[38], що заповнював половину ясел. За халупою вони знайшли заглибину з водою серед каміння, звідки у пісок витікав потічок. Навколо водойми було чимало відбитків підков і засохлого гною, а зграйка пташок безтурботно стрибала краєм струмочка.

Сержант посидів навпочіпки, потім підвівся і сплюнув. Добре, сказав він. Здається, місцевість у будь-якому напрямку проглядається на тридцять кілометрів, так?

Рекрути уважно оглянули довколишню порожнечу.

Не думаю, що ці люди так уже й далеко зайшли.

Вони напилися і пішли назад до хакалі, ведучи коней вузькою стежкою.

Капітан чекав на них, устромивши великі пальці за ремінь.

Не можу зрозуміти, куди вони зникли, сказав сержант.

А що під накриттям?

Якийсь старий засохлий корм.

Капітан насупився. У них має бути коза або кабан. Що-небудь. Кури.

За кілька хвилин двоє рекрутів витягли зі стайні старигана. Він був увесь у пилу та сухій полові й однією рукою прикривав очі. Старигана, що стогнав, підтягли до капітана, він упав долілиць біля капітанових ніг, наче тюк білої бавовни. Затулив долонями вуха, а ліктями очі, наче боявся побачити щось надзвичайно жахливе. Капітан презирливо відвернувся. Сержант копнув старигана чоботом. Що з ним? запитав він.

Він обісцявся, сержанте. Він обісцявся. Капітан махнув рукавичкою у бік старигана.

Так, сер.

Гаразд, заберіть його геть до бісової матері.

Не хочете, щоб Канделаріо з ним побалакав?

Він недоумок. Заберіть його геть.

Рекрути відтягли старигана. Він почав щось белькотіти, але його ніхто не слухав, а вранці він зник.

Вони стали бівуаком біля водойми, і коновал попіклувався про мулів і мустангів, що загубили підкови, а інші до пізньої ночі у світлі багаття ладнали фургони. Вони рушили в кармазинове світання, де земля змикалася з небом на тонкому лезі рівнини. Попереду були невеличкі темні архіпелаги хмар, і величезний світ пісків із чагарником здіймався в безбережну пустку, де тремтіли ці сині острівці, а земля ставала нестійкою, небезпечно нахилялась і крізь відтінки рожевого і темряви вихилялася за межами світанку аж до крайніх рівчаків космосу.

На шляху їм траплялися ділянки, де різнобарвні скелі здіймалися нерівними врубами, виступи базальту проступали в розломах, антикліналі вигиналися, вцілілі рештки брил скидалися на пні велетенських стовбурів, блискавка лишила в камінні ущелину, де колись давно під час грози, вибухнувши парою, утворилися струмки. Вони проминули буру гряду базальтових дайок, що збігала на рівнину вузькими гребенями кряжів, схожа на руїни давніх стін, передвістя людських діянь, та ця гряда виникла за часів, коли не існувало ані людини, ані чогось живого.

Вони проїздили почасти зруйноване поселення й отаборилися у стінах високої валькованої церкви, розклали багаття з брусів, які впали із даху, а з-під склепіння в темряві почулися крики сов.

Наступного дня весь обрій на півдні заслало хмарами куряви, які тяглися на багато кілометрів. Вони їхали далі, спостерігаючи, як переміщується курява, доки вона не почала наближатися, капітан підняв руку, наказуючи зупинитися, дістав із в’ючного кошика стару мідну кавалерійську оптичну трубу, розсунув її і, не кваплячись, обстежив місцевість. Сержант зупинив свого коня поруч, і невдовзі капітан передав трубу йому.

Чортзна-який табун.

Мабуть, коні.

Як думаєш, скільки до них?

Важко сказати.

Поклич Канделаріо.

Сержант обернувся і жестом покликав мексиканця. Коли той під’їхав, йому передали трубу, мексиканець підніс її до ока і примружився. Потім опустив, подивився без неї і знову підняв трубу. Тоді завмер у сідлі, притуливши трубу до грудей, як розп’яття.

Ну? запитав капітан.

Той захитав головою.

Якого біса, і що це означає? Це ж не буйволи?

Ні. Думаю, мабуть, коні.

Дай-но мені трубу.

Мексиканець передав трубу капітану, і той знову обстежив крайнебо, потім склав її, натиснувши долонею, поклав до кошика, підняв руку, і вони рушили далі.

Виявилося, що то була худоба, мули і коні. Кілька тисяч голів, які наближалися до загону під гострим кутом. Під вечір вершників уже можна було розгледіти неозброєним оком — жменька обірваних індіанців, які верхи на спритних мустангах стримували стадо з країв. Були й інші в капелюхах, певно, мексиканці. Сержант притримав коня, щоб порівнятися з капітаном.

Що думаєте, капітане?

Я думаю, що ця купка варварів — крадії худоби, ось що я думаю. А ти що?

Таки схоже.

Капітан знову розсунув трубу. Гадаю, вони нас помітили, сказав він.

Вони нас помітили.

Скільки вершників ти бачиш?

З десяток.

Капітан постукав по приладу долонею в рукавичці. Не схоже, що це їх непокоїть, ага?

Так, сер. Не схоже.

Капітан похмуро всміхнувся. Може, до вечора ми ще побачимо тут якусь забаву.

У завісі жовтого пилу їх уже почали проминати перші тварини, сухорляві, з випнутими ребрами, худоба з рогами різної довжини і форми, жодна тварина не схожа на іншу, маленькі кістляві мули, чорні, як сажа, підштовхували один одного, задираючи схожі на дерев’яний молоток голови над спинами передніх, потім знову бики і корови, і нарешті перший з погоничів пронісся вздовж краю, тримаючи стадо між собою і загоном вершників. За ними з’явився табун з кількох сотень мустангів. Сержант визирав Канделаріо. Він пропустив увесь загін уперед, але так його і не побачив. Тоді приспішив коня крізь колону і виїхав на дальній край. Решта погоничів наближалася крізь куряву, капітан розмахував руками і щось кричав. Мустанги повернули вбік від стада, і погоничі направили їх просто на озброєний загін, що трапився їм на рівнині. Крізь пил уже можна було розрізнити на шкірі мустангів, як проявлення обрисів попередньої роботи крізь ґрунтовку на полотні, намальовані шеврони, руки, схід сонця, птахів, риб, найрізноманітніших і за формою, і за кольором, а тепер поверх тупоту непідкованих копит зачувся пронизливий звук кен — флейт з людських кісток, і дехто із загону почав задкувати, інші розгублено збивалися докупи, коли раптом з-за невидимих боків мустангів верхи постала казкова орда, озброєна піками і луками зі щитами, прикрашеними друзками розбитих дзеркал, що тисячами розокремлених сонць засліплювали очі супротивників. Легіон жахіть у кілька сотень вояк, напівголих або у вбранні аттичної чи біблійської давнини, чи в одежі, створеній хворою уявою: закутані в шкури тварин і вишукані шовки, предмети військового одягу, що досі зберігали плями крові колишніх власників, однострої вбитих драгунів, кавалерійські мундири з аксельбантами і галунами, хтось у циліндрі, хтось з парасолькою, хтось у білих панчохах і в забризканій кров’ю весільній вуалі, хтось у головному уборі з журавлиним пір’ям, хтось у шоломах із сириці, увінчаних рогами чи то бика, чи то буйвола, хтось у фраку задом наперед на голе тіло, хтось в обладунках іспанського конкістадора з глибокими вм’ятинами на нагруднику і наплічниках від давнішніх ударів булавою або шаблею, завданих десь в іншій країні людьми, чиї кістки давно перетворилися на порох, у багатьох у коси вплетена шерсть інших тварин так, що ті тягнулися по землі, а вуха і хвости їхніх коней прикрашені клаптиками барвистої тканини, у когось голова коняки повністю пофарбована кармазиново-червоним, а обличчя всіх вершників розмальовані так барвисто і гротескно, що вони скидалися на загін до смерті кумедних клоунів-верхівців, що завиває варварською мовою і несеться просто на них, наче орда з пекла, навіть страшніша за геєну вогненну, якою лякають християни, вони зловісно кричали і скімлили, оповиті димом, як паруваті істоти в незнаних людині краях, де блукає погляд, смикаються губи і тече слина.

О Боже, вихопилося в сержанта.

Деренчливий потік стріл затопив загін, рекрути захиталися і почали падати з коней. Ті ставали дибки і кидалися вперед, а монгольська орда обійшла їх з флангу і тепер налетіла з піками.

Загін зупинився, пролунали перші постріли, і сірий дим з гвинтівок заклубочився у куряві, а в рядах нападників виникли прогалини. Кінь малюка осів під ним, протяжно видихнувши. Він уже вистрілив і тепер сидів на землі, намацуючи підсумок. Поруч був чоловік, у якого з шиї стирчала стріла. Він трохи схилився, начебто молився. Малюк, потягнувшись до скривавленого вістря з óбідної сталі, помітив, що в чоловіка з грудей стирчало оперення ще однієї стріли, тож він був мертвий. Усюди лежали коні, з-під яких видиралися чоловіки, він побачив побратима, який, сидячи, перезаряджав гвинтівку, а з вух у нього струменіла кров, він бачив, як хлопці, розімкнувши револьвери, міняли порожні барабани на запасні, він бачив, як хлопці, падаючи навколішки, чіплялися за свої тіні на землі, він бачив, як чоловіків пронизували піками і хапали за волосся, знімаючи на ходу скальпи, він бачив, як бойові коні затоптували тих, хто впав, а малий біломордий мустанг з більмом на оці випірнув з мороку, клацнув зубами, як собака, перед його обличчям і щезнув. Дехто з поранених очманів і не розумів, де він, дехто зблід під маскою пилу, дехто наклав у штани або зсудомленими кроками йшов назустріч дикунським списам. На них накочувався несамовитий фриз, на вістрі якого неслися кінські голови з косими очима і сточеними зубами, на кінських спинах сиділи голі вершники зі жмутками затиснутих у зубах стріл, а їхні щити виблискували у куряві, хвиля врізалася у дальній фланг зім’ятих рядів під виття кістяних флейт, звисаючи з сідел, зачепившись п’ятою за ремінь на холці, вони натягували тятиви своїх коротких луків під витягнутими шиями мустангів, аж поки увесь загін не оточили і не розрізали навпіл, а потім, розігнувшись у сідлах, як пружинні ярмаркові фігурки, — в деяких на грудях були намальовані потворні морди, — вони накидалися на збитих з коней англосаксів, пронизуючи тих списами, забиваючи дрючками, зістрибуючи з мустангів з ножами і чудернацько пересуваючись на напівзігнутих ногах, як створіння, змушені пересуватися по-чужому, вони зривали з мертвих одяг, хапали за волосся і, проводячи лезами навкруг черепа як живих, так і мертвих, здіймали скривавлені скальпи, шматували і свіжували голі тіла, відрубували кінцівки, голови, патрали незвично білі тулуби, розкидали повними жменями нутрощі й геніталії, дехто з дикунів так замастився кров’ю, що, здавалося, ніби вони викачалися в ній, як собаки, а дехто накидався на напівмертвих і вдавався до мужолозтва, гучними криками привертаючи увагу товаришів. Потім з диму і пилу, звідки чулося тупотіння, виринали коні вбитих і починали кружляти, ляпотіла шкіряна упряж, колихалися розкуйовджені гриви, очі закочувалися від жаху до білків так, що скидалися на очі сліпців, спини й боки деяких були всіяні стрілами, наче пір’ям, а деякі, наскрізь пронизані піками, шпорталися, блювали кров’ю, тинялися колом на місці жорстокої бойні, а потім, брязкаючи, зникали з поля зору. Пил, припорошуючи мокрі неприкриті голови скальпованих, зупиняв кровотечу, і вони лежали з бахромою волосся нижче ран і тонзурою до кості, як скалічені голі ченці, а навкруги у просякнутій кров’ю пилюці стогнали і белькотіли щось нерозбірливе смертельно поранені і пронизливо кричали коні.

V

Через пустелю Больсон-де-Мапімі — Спроул — Дерево мертвих немовлят — Сцени різанини — Sopilotes[39] — Убиті в церкві — Ніч серед мертвих — Вовки — Пралі на переправі — Пішки на захід — Міраж — Зустріч з бандитами — Напад вампіра — Риття колодязя — Перехрестя в пустелі — Бідка — Смерть Спроула — Під арештом — Голова капітана — Уцілілі — На шляху до Чіуауа — Місто — В’язниця — Тоудвайн.

Дивно, але з настанням темряви серед нещодавно вбитих підвелася одна душа і непомітно зникла в місячному сяйві. Земля, де він лежав, просякла кров’ю і сечею зі спорожнених міхурів тварин, і він ішов брудний і засмерділий, як бридке виділення втіленої матки самої війни. Дикуни облаштувалися на пагорбі, і він бачив відблиски їхніх багать, на яких ті смажили мулів, чув їхні пісні, дивний і жалібний наспів. Обходячи бліді розрубані тіла і коней, що незграбно лежали, розкинувши ноги, він пішов на південь, орієнтуючись за зірками. У чагарнику ніч набувала тисячі форм, тож він уважно дивився перед собою. На темному тлі пустелі постать подорожнього залишала по собі слабку тінь у сяйві зірок і щербатого місяця, а вздовж хребтів завивали вовки, що прямували на північ до місця різанини. Він ішов усю ніч і однаково бачив позаду вогні.

Коли розвиднілося, він уже пробирався дном долини до пластів гірських порід, що здіймалися за півтора кілометра. Він підіймався поміж розкиданих валунів і раптом почув голос, що обізвався серед цієї широчіні. Озирнувся на рівнину, але нікого не побачив. Коли голос обізвався знову, малюк обернувся, присів відпочити і невдовзі побачив якийсь рух на схилі: осипищем до нього видирався чоловік у лахмітті. Обережно, крок за кроком, озираючись. Малюк бачив, що нікого позаду немає.

На плечах в нього була ковдра, рукав сорочки розідраний і темний від крові, і він притискав ушкоджену руку до грудей другою рукою. Його звали Спроул.

Урятуватися пощастило вісьмом. В його коня влучило кілька стріл, і він провалився під вершником у темряві, інші ж поскакали далі, серед них і капітан.

Вони сиділи пліч-о-пліч поміж брил і дивилися, як унизу рівниною подовжується день.

Щось лишилося з речей? запитав Спроул.

Малюк сплюнув і похитав головою. Потім поглянув на Спроула.

Що з рукою?

Той притиснув її до себе. Бачив і гірше, сказав він.

Вони сиділи і дивилися на безмежні піски, скелі й вітер.

Що то хоч за індіанці були?

Не знаю.

Спроул зайшовся кашлем у кулак і знову притулив до себе скривавлену руку. Щоб я був проклятий, якщо це не попередження християнам, сказав він.

Вони пролежали в тіні кам’яної кишені до обіду, видовбавши у сірій вулканічній пилюці нішу для сну, а опівдні спустилися в долину і пішли стежкою війни, зовсім крихітні, і рухалися вони надзвичайно повільно серед безмежних просторів.

Надвечір’ям вони піднялися до іншого крайового прискалка, і Спроул вказав на темну пляму на голому камені стрімчака. Подібна на кіптяву від давніх багать. Малюк затулив очі від сонця. Зубчасті стіни каньйону коливалися від спеки, як брижі завіси.

А коли то джерельце? припустив Спроул.

Надто далеко.

Гаразд, якщо бачиш воду ближче, тільки скажи.

Малюк позирнув на нього, і вони вирушили туди.

До стрімчака їм належало подолати улоговину, де на шляху доводилося оминати уламки скель, шлак і смертоносні багнети юки. Кущики на сонці вигоріли до чорного й оливкового кольорів. Подорожні спотикалися на порепаній глині висохлого річища. Відпочивали й ішли далі.

Джерельце було високо між виступами, і краплі ґрунтової води падали на лискучу чорну скелю, а мавпячі квіти і смертельні камасії[40] висіли маленьким небезпечним садом. Вода тоненькою цівкою збігала на саме дно каньйону, і вони по черзі припадали до каменю губами, наче прочани до мощей.

Ніч вони провели трохи вище у неглибокій печері, старому релікварії з розкиданими по кам’яній долівці уламками кременю, кругляками, намистом з черепашок, відполірованими кістками і вуглинами давніх вогнищ. Від холоду вони сховалися під одну ковдру, Спроул тихо кашляв уночі, і час від часу вони прокидалися, щоб спуститися і напитися біля каменю. Ще до зорі вони рушили в дорогу, і світанок застав їх знову на рівнині.

Вони йшли слідом, залишеним військовим загоном, й опівдні надибали здохлого мула, тварину добили пікою і кинули, а невдовзі надибали ще одного. Стежка між скелями ставала дедалі вужчою, і незабаром вони натрапили на кущ з повішеними немовлятами.

Вони зупинилися пліч-о-пліч, хитаючись від спеки. Цим маленьким страждальцям — їх було сім чи вісім — проштрикнули горло під нижньою щелепою і повісили на обламаних суках мескитового дерева, і вони дивилися у чисте небо порожніми очницями. Голомозі, бліді і роздуті, вони скидалися на личинок якоїсь незбагненної істоти. Вигнанці почвалали далі, озираючись. Ніщо не поворухнулося. Опівдні вони вийшли до селища на рівнині, де ще досі курилися руїни, а навкруги панувала смерть. Здалеку селище виглядало, як велетенська розбита піч для випалювання цегли. Вони доволі довго стояли під стінами, дослухаючись до тиші, а потім увійшли.

Неквапливо пройшлися багнистими вуличками. Кози і вівці, зарізані у своїх загородах, мертві свині у багнюці. Вони пройшли повз вальковані халупи, де у дверях і на долівках лежали вбиті люди в різноманітних позах, голі, роздуті, дивні. Вони знайшли тарілки з недоїдками, звідкілясь виліз кіт, вмостився на сонці і байдуже спостерігав за ними, скрізь у досі гарячому повітрі дзижчали мухи.

Вулиця вивела їх на площу з лавами і деревами, де чорним смердючим кублом юрмилися грифи. Посеред площі лежала мертва коняка, а у дверях курчата дзьобали розсипану їжу. На місці проваленого даху жевріли обвуглені балки, а у проймі церковних дверей стояв віслюк.

Вони всілися на лаву, і Спроул, притуливши поранену руку до грудей, почав розхитуватися туди-сюди, мружачись від сонця.

Що думаєш робити? поцікавився малюк.

Води б знайти.

А крім цього?

Не знаю.

Не хочеш спробувати повернутися?

До Техасу?

Не знаю, куди ще?

Ми нізащо не дійдемо.

Добре, кажи свої варіанти.

Мені нічого сказати.

Він знову закашлявся. Здорову руку він тримав на грудях, наче задихався.

Що в тебе, застуда?

У мене сухоти.

Сухоти?

Спроул кивнув. Я пішов у похід підправити здоров’я.

Малюк поглянув на нього. Похитав головою, підвівся і пішов через площу до церкви. На старих різьблених дерев’яних кронштейнах сиділи стерв’ятники, малюк підняв камінець і жбурнув у них, але вони навіть не поворухнулися.

Тіні на площі видовжилися, і пересохлими глиняними вулицями закрутився пил. Найвищі точки дахів обсіли стерв’ятники, розпростерши крила, наче маленькі чорні єпископи під час проповіді. Малюк повернувся до лави, поставив на неї одну ногу і зіперся на коліно. Спроул сидів, як і раніше, притуливши руку до тіла.

От сука, замучила вже, сказав він.

Малюк сплюнув і поглянув на продовження вулиці. Краще було б нам переночувати тут.

Думаєш, усе буде гаразд?

А чому ні?

А якщо індіанці вирішать повернутися?

А навіщо їм повертатися?

А якщо повернуться?

Не повернуться.

Спроул колисав руку.

Шкода, що ти без ножа, сказав малюк.

Шкода, що ти теж.

М’яса вистачає, був би ніж.

Я не хочу їсти.

Думаю, треба обшукати ці халупи, глянути, що там є.

Починай.

Треба знайти, де переночувати.

Спроул позирнув на нього. Я нікудой не піду, сказав він.

Добре, роби, як хочеш.

Спроул закашлявся і сплюнув. Так і зроблю, відповів він.

Малюк обернувся і пішов собі вулицею.

Пройми дверей були низькі, і, ступаючи на долівку в прохолодних кімнатах, він мав нахилятися, щоб не забити голову об балкові склепіння. З меблів — тільки солом’яні матраци та деінде дерев’яні скриньки для харчів. Він обходив хату за хатою. В одній кімнаті надибав почорнілий кістяк ткацького верстата, що й досі жеврів. В іншій — чоловіка з натягнутою обвугленою плоттю і запеченими очними яблуками. У валькованій стіні була ніша з фігурками святих у ляльковій одежині з грубо вирізаними яскраво розмальованими дерев’яними обличчями. На стіні — ілюстрація зі старого журналу, маленьке зображення королеви та ворожильна карта, четвірка кубків. Кілька низок сушеного перцю та декілька гарбузів. Пляшка з травою. Надворі голе земляне подвір’я, огороджене колючою фук’єрією, і завалена кругла глиняна піч, у якій на сонці тремтіло чорне кальє.

Він знайшов глиняний глечик з бобами і сухі тортильї, відніс їх до хати в кінці вулиці, де ще жевріли на підлозі дошки даху, розігрів їжу на золі і поїв, сидячи навпочіпки, наче дезертир, що мародерить на руїнах полишеного міста.

Повернувшись на площу, малюк побачив, що Спроула немає. На всьому лежали тіні. Він перейшов на той бік площі, піднявся кам’яними сходами до церковних дверей і увійшов. Спроул стояв у притворі. Сонячні промені довгими підпірками падали з високих вікон на західній стіні. На кам’яній підлозі не було жодної лави, натомість вона була завалена скальпованими, голими, напівз’їденими тілами — близько сорока душ, що забарикадувалися від язичників у цій Божій оселі. Дикуни прорубали в даху отвори і перестріляли їх згори, і вся підлога була всипана уламками стріл, що їх висмикували з тіл, щоб зняти одяг. Вівтарі поперевертали, скинію пограбували, а великого сплячого Бога мексиканців вигнали з його золотої чаші. Рами з по-простацьки намальованими святими на стінах висіли перехняблені, наче після землетрусу, а скляні мари з мертвим Христом валялися розбиті на підлозі вівтаря.

Убиті лежали у величезній калюжі власної крові їхнього спільного причастя. Вона застигла і нагадувала такий собі пудинг, помережений вовчими і собачими слідами, а по краях засохла і потріскалася, наче бургундська кераміка. Кров розлилася на підлозі темними язиками, кров позаливала плити, витекла у вестибюль, де камінь був стертий ногами вірян і їхніх батьків до них, знайшла собі шлях до сходів і крапала зі сходинок серед темно-червоних слідів падальників.

Спроул обернувся і позирнув на малюка, наче той міг прочитати його думки, але малюк просто похитав головою. Мухи вилізали на голі і безволосі черепи мертвих, мухи повзали їхніми зморщеними очними яблуками.

Ходімо, сказав малюк.

В останніх проміннях дня вони перетнули площу і пішли вузькою вуличкою. У дверях одного будинку лежала мертва дитина, на якій засіли два стерв’ятники. Спроул шугонув їх здоровою рукою, вони зашипіли, незграбно залопотіли крилами, але не відлетіли.

На світанні, коли вовки вислизали з дверей будівель і розчинялися у вуличному тумані, вони вийшли з селища. Попрямували дорогою на південний захід, звідки прийшли дикуни. Невеликий піщаний струмок, тополі і три білі кози. Вони перейшли його вбрід там, де лежали мертві жінки поруч з білизною.

Вони пленталися весь день, а під їхніми ногами димів шлак terra damnata[41], час від часу їм траплялися роздуті тіла мертвих мулів і коней. Під вечір у них закінчилися запаси води. Вони поснули на піску і прокинулися у темряві від ранішнього холоду, а тоді знову рушили й ішли по всіяній золою землі, аж поки мало не знепритомніли. Опівдні вони натрапили на бідку, що перекинулася на дишель, великі колеса, вирубані з кругляків тополиного стовбура, кріпилися до осі шипами. Вони залізли під неї і проспали там до темряви, а тоді пішли далі.

Шкірка місяця, що висіла на небі весь день, щезла, і вони йшли пустелею, орієнтуючись за зорями: крихітні Плеяди були просто над головою, а Велика Ведмедиця блукала в горах на півночі.

Рука смердить, сказав Спроул.

Що?

Рука, кажу, смердить.

Хочеш, я подивлюся?

Нащо? Ти нічим не зарадиш.

Гаразд. Роби, як хочеш.

Так і роблю, сказав Спроул.

Вони пішли далі. Двічі за ніч вони чули, як у кущах шаруділи маленькі степові гадюки, що їх налякало. На світанку вони вже дерлися серед глинистих сланців і твердих скельних порід під стіною темної монокліналі[42], де башточки скидалися на базальтових пророків, проминули вони і невеличкі придорожні дерев’яні хрести, що стирчали з кам’яної піраміди там, де мандрівники зустріли свою смерть. Стежка звивалася поміж пагорбів, і вони, засмаглі до чорноти, виснажені й знедолені, силкувалися подолати ті зигзаги, а в кутиках їхніх запалених очей миготіли барвисті примари. Вони продиралися крізь заріст фук’єрії й опунції, де камінь тремтів і розмаювався на сонці, самий камінь, ані краплі води, та піщана стежка, і вони щосили видивлялися щось зелене, що свідчило б про воду десь поблизу, але води не було. Вони поїли руками пінолі[43] з торби і пішли далі. Крізь полуденну спеку у сутінки, де ящірки лежать, притулившись шкіряними підборіддями до прохолодних скель і відгородившись від світу тонкими усмішками й очима, вузькими, як прожилка у гальці.

Коли сонце сідало, вони вийшли на гірський гребінь, звідки було видно на багато кілометрів. Унизу лежало чимале озеро, а за ним далеко-далеко синіли гори, які, здавалося, стояли на його нерухомому дзеркалі, угорі ширяв силует яструба, дерева мерехтіли від спеки, і десь на обрії виразно біліло місто на тлі блакитних тінистих пагорбів. Вони присіли і почали спостерігати. Бачили, як сонце впало за зазублений край землі на заході, як спалахнуло з-за гір, і бачили, як потемніла озерна гладінь, і на ній розчинилися обриси міста. Вони поснули серед скель, горілиць, як мерці, а вранці, коли підвелися, уже не було ні міста, ні дерев, ні озера, сама безплідна курна рівнина.

Спроул застогнав і завалився на каміння. Малюк подивився на нього. Нижня губа в пухирях, а рука під розідраною сорочкою розпухла ще сильніше, і щось огидне сочилося крізь потемнілі плями крові. Малюк відвернувся і задивився на долину.

Отама їде хтось, сказав він.

Спроул не відповів. Малюк позирнув на нього. Я не брешу.

Індіанці, сказав Спроул. Вони?

Не знаю. Надто далеко.

Що робитимеш?

Не знаю.

Що сталося з озером?

Не можу сказати.

Ми обоє його бачили.

Люди бачать те, що хочуть бачити.

Тоді чому я не бачу його зараз? А я до біса хочу.

Малюк знову задивився на рівнину під ними.

І що, коли то індіанці? запитав Спроул.

Дуже схоже на те.

Де ми заховаємося?

Малюк сухо сплюнув і витер губи тильним боком долоні. З-під каменя вибігла ящірка і припала на своїх коротеньких вигнутих ліктиках до землі перед м’ячиком піни, злизала його насухо і знову забігла під камінь, лишивши на піску ледве вловну пляму, яка майже миттю щезла.

Вони чекали весь день. Малюк зробив вилазку в каньйони в пошуках води, але марно. Жодного руху в цій пустці-чистилищі, окрім кружляння м’ясоїдних птахів. Десь опівдні вони побачили під собою на зигзагах стежки, що вела нагору, загін вершників. То були мексиканці.

Спроул сидів, випроставши ноги. А я ще переймався, чи протягнуть мої чоботи довше за мене. Він звів погляд на малюка. Чого чекаєш? сказав він. Рятуйся. І махнув рукою.

Вони лежали у вузькій тіні під виступом скелі. Малюк не відповів. За годину вони почули сухе дряпання копит по камінню і дзенькіт упряжі. Перший кінь, який об’їхав гострий виступ скелі і пройшов крізь прохід, був великий гнідий мерин капітана з його сідлом, але в ньому не було самого капітана. Утікачі стали край дороги. Засмаглі та змарнілі вершники виїздили, освітлені сонцем, вони трималися в сідлі так, наче зовсім нічого не важили. Їх було сім чи вісім. Мали капелюхи з широкими крисами та шкіряні жилетки, а поперек лук тримали escopetas[44], порівнявшись з ними, ватажок на капітанському коні кивнув їм із серйозним виглядом і торкнувся капелюха, і загін поїхав далі.

Спроул і малюк дивилися їм услід. Нарешті малюк озвався до них, а Спроул незграбно побіг за кіньми.

Вершники почали завалюватися наперед, Їх хитало, наче п’яниць. Голови ліниво хилилися. Їхній регіт покотився луною серед скель, вони повернули своїх коней і зупинили їх, роздивляючись подорожніх, задоволено вишкірившись.

Oué quiere?[45] вигукнув ватажок.

Вершники гиготіли і ляпали одне одного по спині. Вони трохи приспішили коней, ті зробили кілька кроків уперед і почали безцільно кружляти. Ватажок звернувся до подорожніх.

Buscan a los indios?[46]

Після цих слів кілька вершників спішилися, почали обійматися і, не соромлячись того, заридали. Ватажок подивився на них і посміхнувся, виставивши білі й міцні, як у коняки, зуби.

Божевільні, промовив Спроул. Вони божевільні.

Малюк звів очі на ватажка. Даш води? запитав він.

Ватажок дещо отямився, і його обличчя видовжилося. Води? перепитав він.

У нас нема води, сказав Спроул.

Але ж, друже, як ні? Тут же дуже сухо.

Не обертаючись, він простягнув руку за спину, і хтось з вершників передав йому шкіряну флягу. Він потряс нею і передав малюку. Той відкрив затичку, зробив кілька ковтків, зупинився, хапаючи повітря, і знову припав до горлечка. Ватажок нахилився і постукав по фляжці. Basta[47], сказав він.

Малюк і далі пив великими ковтками. Він не помітив, як потемнішало обличчя ватажка. Той звільнив зі стремена одну ногу і вибив нею фляжку просто з долонь малюка, який на мить збентежено закляк, тримаючи руки наче в німому благанні, фляга підлетіла у повітря, обернулася кілька разів, виблискуючи на сонці кульками води, і заторохтіла по камінню. Спроул навкарачки кинувся за нею, підхопив, щоб не витікала вода і почав пити, поглядаючи через край. Вершник і малюк витріщилися один на одного. Спроул відняв фляжку від рота, задихаючись і кашляючи.

Малюк по камінню попрямував до Спроула й узяв у того флягу. Ватажок, ударивши коня колінами, змусив того підійти до малюка, витягнув з-під ноги шаблю і, нахилившись уперед, завів лезо під ремінець фляги, а потім підняв шаблю. Вістря застигло за кілька сантиметрів від обличчя малюка, а ремінець звисав з кінця леза. Малюк завмер, вершник спокійно підняв флягу з його рук і дозволив їй зіслизнути лезом так, що фляга опинилася в нього. Він обернувся до товаришів і всміхнувся, і ті знову почали тюкати і гамселити один одного, як мавпи.

Він підкинув затичку, що звисала на мотузці, і долонею увігнав її в отвір. Кинув флягу вершнику позаду і знову позирнув на подорожніх. Чому не ховатися? запитав він.

Від тебе?

Від я.

Нас мучила спрага.

Дуже мучила. Еге?

Вони не відповіли. Він легенько барабанив гранню шаблі по передній луці сідла і, здається, підбирав слова. Потім трохи нахилився до них. Коли вівці заблукати в горах, сказав він. Вони плачуть. Іноді приходити мати. Іноді вовк. Він усміхнувся до них і увігнав шаблю туди, де вона і була раніше, розвернув коня й помчав швидкою риссю повз коней, що стояли позаду, а чоловіки поплигали в сідла, щоб його наздоганяти, і незабаром щезли з поля зору.

Спроул сидів непорушно. Малюк подивився на нього, але Спроул відвів погляд. Його поранили у ворожій країні, далеко від дому, і хоча його очі увібрали в себе чужорідне каміння, душу його поглинула куди більша порожнина.

Вони почали сходити з гори, переступаючи через кругляки, витягнувши перед собою руки, і їхні тіні, спотворені нерівністю місцевості, скидалися на якихось істот, що шукають власні форми. У сутінках вони спустилися на саме дно долини і пішли по блакитній прохолодній землі на захід, де устромленим догори дриґом зазубленим шифером височіло пасмо гір, а вітер, що вискочив нізвідкіля, пригинав до землі й викручував сухостій.

Вони йшли далі і далі у темряві, спали, як собаки, на піску, і поки вони так спали, щось чорне випурхнуло з ночі й усілося на груди Спроулу. Істота пересувалася, намагаючись утримати рівновагу і чіпляючись за його тіло шкіряними крильцями, натягнутими на тонкі кістки пальців. Зморщений, як у мопса, писок, малий і злісний, голі губи, вигнуті у жахливій посмішці, й ікла, блідо-блакитні у світлі зірок. Істота припала до Спроула. Зробивши два вузькі надрізи, склала крила і почала пити його кров.

Вийшло не дуже ніжно. Спроул прокинувся і змахнув рукою. Він заверещав, від чого кажан-вампір забив крилами і знову всівся йому на груди, випростався і зашипів на Спроула, клацаючи зубами.

Малюк підхопився, замахнувся каменюкою, та кажан кинувся геть і розчинився у темряві. Спроул щось істерично белькотів, тримаючись руками за шию, а побачивши малюка, що стояв над ним, простягнув до нього скривавлені пальці, наче звинувачуючи, а потім, ляснувши долонями, затулив вуха, здається, щоб не чути власного виття, такого лютого й болісного, що воно, мабуть, заповнило б будь-яку цезуру в пульсації світу. Але малюк лише сплюнув у темряву, що пролягла між ними. Бачив я таких, як ти, сказав він. У вас якщо щось не так, так одразу в усьому.

* * *

Вранці вони перейшли через висохлий струмок, і малюк обійшов його у пошуках водойми або ями, але марно. Вибравши у річищі заглибину, він почав рити пісок якоюсь кісткою, і десь через пів метра пісок став вологим, а трохи глибше борозни від його пальців почали повільно заповнюватися водою. Він скинув сорочку, запхав її у пісок і дивився, як вона темнішає, як поступово вода підіймається складками одежі, доки, на його думку, її не назбиралося десь із чашку, тоді малюк опустив у копанку голову і напився. Потім сів і спостерігав, як вода набирається знову. Це повторювалося десь з годину. Тоді він одягнув сорочку і пішов річищем назад.

Спроул не захотів знімати сорочку. Він намагався всмоктати воду, але набрав повний рот піску.

Може, даси мені свою сорочку? запитав він.

Малюк сидів навпочіпки на висохлому кам’янистому дні. Смокчи власну сорочку, відповів він.

Спроул потягнув сорочку через голову. Вона пристала до шкіри, і з-під неї виступив жовтий гній. Його рука роздулася до розміру стегна, стала неймовірно бридкого кольору, а у відкритій рані кишіли дрібні черви. Він запхав сорочку в яму, нахилився і напився.

Опівдні вони підійшли до перехрестя, якщо його можна так назвати. Ледве помітний слід від фургона йшов з півночі, перетинаючи їхню стежку, а далі прямував на південь. Вони зупинилися, роздивляючись навкруги у цій порожнечі у пошуках бодай найменшого натяку, куди іти далі. Спроул усівся там, де сліди перетнулися, і позирнув на малюка з глибоких западин у черепі, де засіли його очі. Він сказав, що не підніметься.

Отама озеро, сказав малюк.

Спроул навіть не глянув.

Воно мерехтіло вдалечині. Його береги побіліли від солі. Малюк пильно дивився то на озеро, то на дороги. Незабаром кивнув на південь. Думаю, цією їздять найчастіше.

Чудово, сказав Спроул. Тоді йди.

Як хочеш.

Спроул дивився йому вслід. Невдовзі підвівся і пішов за ним.

Пройшовши кілометри зо три, вони зупинилися перепочити, і Спроул сів, випроставши ноги і поклавши на коліна руки, а малюк присів навпочіпки трохи осторонь. Із запаленими очима, бородаті, брудні й обірвані.

Тобі не здається, що то грім? запитав Спроул.

Малюк підвів голову.

Слухай.

Малюк поглянув на небо, без жодної хмаринки, блідо-блакитне, за винятком сонця, що палало білою дірою.

Я чую його через землю, сказав Спроул.

Ніде нічого.

Слухай.

Малюк підвівся і роззирнувся. На північ рухалася хмаринка пилу. Він придивився. Вона не підіймалася і не відлітала.

То була бідка, яка незграбно торохтіла рівниною, і тягнув її маленький мул. Погонич, мабуть, заснув. Побачивши втікачів на своєму шляху, він пригальмував мула і почав розвертатися, і це йому таки вдалося, але малюк уже схопив недоуздок із сириці й, натягнувши його, зупинив тварину. Тут і Спроул пришкутильгав. Позаду з фургона визирнуло двійко дітлахів. Такі бліді від пилу, із таким білим волоссям і виснаженими обличчями, що вони скидалися на зіщулених гномиків. Побачивши перед собою малюка, погонич відскочив, а жінка поруч із ним пронизливо зацвірінчала, тицяючи у небосхил то в один бік, то в протилежний, але малюк підтягнувся і заліз у візок, а за ним і Спроул, після чого вони вмостилися на дошках, витріщившись на розпечену парусину над головою, а двійко голопуцьків забилося у куток і стріляло звідти чорними, як у мишенят, очима, фургон знову повернув на південь і з грюкотом і дзенькотом зірвався з місця.

З опори дуги на шворці звисав глиняний глечик з водою, малюк зняв його, напився і передав Спроулу. Потім знову взяв і допив залишки. Вони лежали на дні фургона серед старих шкур і просипаної солі і незабаром поснули.

У місто вони в’їхали вже в сутемряві. Прокинулися від того, що фургон перестало хитати. Малюк підвівся і визирнув. Глиняні вулиці освітлені зірками. Фургон стояв порожній. Мул посапував і бив копитом. Невдовзі з тіней виник погонич і завів мула провулком на подвір’я, там змусив мула задкувати, доки фургон не став уздовж стіни, тоді випріг тварину і кудись відвів.

Малюк лежав на похилому дні фургона. Уночі було холодно, і він, підібгавши коліна, вкрився шкурою, від якої тхнуло пліснявою і сечею, усю ніч малюк то засинав, то прокидався, усю ніч не замовкали собаки, а на світанку закричали півні, і він почув на дорозі кінський тупіт.

Щойно трохи розвиднілося, на нього почали сідати мухи. Вони лізли до обличчя, від чого малюк прокидався і відганяв їх. Невдовзі він сів.

Фургон стояв на порожньому подвір’ї з валькованими стінами, а поруч була халупа з очерету і глини. Навколо ходили кури, квоктали і рилися у землі. З халупи вийшов маленький хлопчик, стягнув штани і висрався на подвір’ї, піднявся і повернувся до будівлі. Малюк подивився на Спроула. Той лежав обличчям до стінки фургона. Ковдра вкривала його наполовину, і по ньому повзали мухи. Малюк нахилився, щоб його розтормошити. Спроул був холодний і задубілий. Мухи злетіли, а потім знову повсідалися.

Малюк стояв за фургоном і сцяв, коли раптом на подвір’я ускочили вояки. Вони схопили його і зв’язали за спиною руки, зазирнули до фургона, перекинулись між собою кількома фразами, а потім вивели малюка на вулицю.

Його привели до будівлі із саману і кинули до порожньої кімнати. Він усівся на підлозі, за вартового був хлопець з дикими очима і старим мушкетом. Незабаром вояки знову з’явилися і забрали його.

Його вели вузькими глиняними вуличками, і було чутно, як десь дедалі гучніше грають фанфари. Спочатку поруч бігли дітлахи, потім до них долучилися старі, і врешті-решт і ціла юрба смаглявих від засмаги селян, усі в білій бавовняній одежі, як персонал божевільні, жінки були з нарум’яненими червоною вохрою обличчями, вдягнені у темні rebozos[48], у деяких було видно груди, вони курили маленькі сигари. Юрба все збільшувалася, і конвоїри з фузеями на плечах сердито зиркали і гримали на тих, хто ліз, штовхаючись, наперед, так вони пройшли вздовж високої церковної стіни із саману і вийшли на площу.

Ярмарок був у розпалі. Виступ мандрівної лікарської трупи[49], простацький цирк. Вони проминули клітки з міцної лози, забиті гадюками, величезними, лаймового кольору зміями з якихось південних широт, або вкритими бульбашками ящірками з чорними пащами, вологими від отрути. Високий і худий старий прокажений набирав з банки повні жмені стьожкових червів і викрикував назви ліків проти них, малюка і конвоїрів зусібіч затиснули нахабні аптекарі, і, пролізши крізь юрбу гендлярів і жебраків, вони зрештою дійшли до столика, на якому стояв бутель з чистим мескалем. У цій посудині плавала людська голова, волосся звивалося у рідині, очі на блідому обличчі були закочені під лоба.

Малюка виштовхали наперед, волаючи та жестикулюючи. Mire, mire[50], вигукував конвой, тицяючи пальцями. Він стояв перед бутлем, конвоїри вимагали, щоб малюк уважно роздивився, і задля цього постійно нахиляли посудину, щоб голова повернулася до нього обличчям. Голова належала капітану Вайту. Ще нещодавно він воював з язичниками. Малюк дивився у потоплені невидющі очі колишнього командира. Він озирнувся на селян, на вояків, усі дивилися на нього, малюк сплюнув і витер губи. Він мені ніхто, сказав малюк.

* * *

Його з трьома іншими вцілілими після походу обідранцями помістили у старий кам’яний кораль. Приголомшені, вони сиділи попід стіною, мружилися або тинялися по периметру засохлими рівчаками, що лишилися від копит мулів і коней, блювали і срали, а дітлахи тюкали з парапету.

Малюк зійшовся з худим хлопцем з Джорджії. Я гибів, як пес, розповідав хлопець. Перелякався, що вмру, а потім, що не вмру.

Я бачив вершника на капітанському коні там, у горах, сказав малюк.

Ага, сказав хлопець з Джорджії. Вони його вбили, і Кларка, і того іншого, ніколи не знав, як його звуть. Ми прибуваємо до міста, і вже наступного дня вони кидають нас до calabozo[51], і цей самий сучий син заявляється туди з конвоїрами, регочуть, п’ють, грають у карти, він і його jefe[52], на капітанського коня і його пістолети. Гадаю, голову капітана ти зобачив.

Зобачив.

Найгірше, що я за все життя зобачав.

Її, мабуть, замаринували вже давним-давно. Якби і мою замаринували, було б справедливо. Через те, що злигався з таким дурнем.

Упродовж дня вони переходили від стіни до стіни, ховаючись від сонця. Хлопець з Джорджії розповів йому, що задубілі мертві тіла його побратимів виставлені на базарних прилавках, щоб усі дивилися. А в калюжі валяється безголове тіло капітана, напівз’їдене свинями. Він витягнув ногу і п’ятою видовбав у землі зручну ямку. Вони вирішують, як відправити нас до Чіуауа, сказав він.

Звідки знаєш?

Так кажуть. Я не знаю.

Хто так казав?

Морячок отама. Він троха знає мову.

Малюк позирнув на чоловіка, про якого говорили. Похитав головою і сухо сплюнув.

Увесь день дітлахи зграйкою пташок сиділи на стінах і почергово спостерігали за ними, тицяли пальцями і щось белькотіли. Вони підкрадалися по парапету і намагалися висцятися на тих, хто спав у тіні, але в’язні були напоготові. Хтось вигадав жбурляти камінці, але малюк підібрав із землі каменюку завбільшки з яйце і чітко влучив у хлопчину, той майнув зі стіни донизу, навіть не скрикнувши, було чутно лише глухий звук від падіння по той бік.

Оце так ти натворив, сказав хлопець з Джорджії.

Малюк поглянув на нього.

Зараз заявляться сюди з батогами, навіть не знаю, з чим іще.

Малюк сплюнув. Ніхто не прийде, нас не частуватимуть батогами.

Справді, ніхто не прийшов. Якась жінка принесла їм миски з бобами та підгорілі тортильї на тарілці з необпаленої глини. Вона дещо нервувалася й усміхалася до них, а потім крадькома передала їм з-під хустки солодощі, а на дні мисок вони знайшли шматочки м’яса з її столу.

Три дні по тому їх посадили на маленьких зачуханих мулів і, як і передбачалося, відправили до столиці.

* * *

Вони їхали п’ять діб пустелею, горами і запилюженими пуебло[53], де місцеві збиралися на них подивитися. На конвоїрів у розмаїтих заношених мундирах, на в’язнів у лахмітті. Їм видали ковдри, і, сидячи вночі навпочіпки біля пустельного багаття, чорні від засмаги, кістляві, закутані в ці серапе[54], вони скидалися на найсправжнісіньких наймитів Божих. Вояки взагалі не розмовляли англійською і передавали свої вимоги бурчанням або жестами. Озброєні вони були хто чим і страшенно боялися індіанців. Вони робили самокрутки із кукурудзяного листя, сиділи мовчки біля вогнища і дослухалися до ночі. А коли і розмовляли, ті розмови були про злих духів або якусь ще гіршу нечисту силу, і завжди, почувши з темряви чийсь голос або крик, вони приписували його потойбічному звіру. La gente dice que el coyote es un brujo. Muchas veces el brujo es un coyote.

Y los indios también. Muchas veces llaman como los coyotes.

Y qué es eso?

Nada.

Un tecolote. Nada mas.

Quizás[55].

Коли вони проїхали гірський прохід і побачили внизу місто, сержант, який командував загоном, зупинив коней і звернувся до вершника, що їхав позаду нього, той і собі спішився, дістав з в’ючного кошика ремені із сириці, підійшов до в’язнів і жестом наказав схрестити зап’ястки та витягнути руки, показавши це на своїх. Він зв’язав так руки кожному, і тоді вони рушили далі.

Вони в’їхали в місто, де їх гнали брукованими вулицями крізь купи сміття обабіч дороги, наче худобу, під схвальні вигуки на адресу вояків, які у відповідь усміхалися і кивали, бо це тішило їхнє самолюбство, приймали квіти та келихи, ведучи стадо обірваних шукачів долі через площу, де у фонтанах хлюпала вода, а нероби витяглися у вирізьблених з білого порфіру кріслах, повз палац губернатора, повз собор, де на запорошених антаблементах і в нішах у різьбленому фасаді поруч з фігурами Христа й апостолів повсідалися грифи, птахи розхристали свої темні мантії у позах дивної доброзичливості, а поруч на вітру лопотіли нанизані на мотузки висохлі скальпи вбитих індіанців, і довге тьмяне волосся коливалося, наче нитки якихось водоростей, а суха шкіра ляпала об камінь.

Вони проминають жебраків біля церковних дверей, що тягнуть по милостиню зморщені долоні, злиденних калік у лахмітті із сумними очима, дітей, що сплять без сновидінь у затінку, а по їхніх личках повзають мухи. Потемнілі мідяки у таці з кришкою-ляскавкою, зіщулені очі сліпих. Проминають писарів, що поруч зі сходами вмостилися з перами, чорнильницями і мисками з піском, прокажених, що стогнуть на всю вулицю, облізлих собак — здавалося, суцільні шкіра та кістки, торгашів тамале, літніх жінок зі змарнілими обличчями у глибоких, наче рілля, борознах, що сидять у канавах поруч з багаттями, на яких шкварчать і бризкають жиром почорнілі смужки м’яса невідомого походження. Навкруги малолітні сироти, а ще злобливі карлики, блазні і пияки, що розмахують руками і пускають слину, таких зазвичай повно на будь-яких столичних риночках, в’язні проминають бойню поруч з м’ясними рядами, й у ніздрі б’є запах парафіну, там звисають чорні від мух нутрощі, лежать великі червоні шматки розрубаного м’яса, що потемніло від ранку, обідрані до кісток черепа корів і овець з диким сяйвом тьмяно-блакитних очей, задубілі туші оленів, пекарів-джавелінів, качок, куріпок і папуг — уся дичина з усієї країни звисає з гаків головою униз.

Їм наказують злізти з мулів і проганяють пішки крізь натовп, потім ведуть униз старими кам’яними сходами через зітертий, як змилок, поріг, крізь залізну хвіртку у прохолодний кам’яний льох, який давно перетворився на в’язницю, і вони займають своє місце серед привидів давніх мучеників і патріотів, а хвіртка, клацнувши, закляпується за ними.

Коли їхні очі призвичаїлися до темряви, вони помітили фігури, які припали до стіни. Хтось ворушився на сінниках, наче там потурбували мишаче гніздо. Неголосний храп. З вулиці торохтіли фургони і глухо цокотіли копита, і крізь камінь долинав слабкий дзенькіт молотків з майстерні коваля в іншому кутку темниці. Малюк роздивився. На кам’яній підлозі у калюжах брудного жиру деінде плавали почорнілі залишки ґнота від свічок, а зі стін звисали нитки засохлого харкотиння. Там, куди потрапляло світло, кілька вишкрябаних імен. Він присів навпочіпки і потер очі. Хтось у самому спідньому пройшов повз нього до параші, що була посеред підвалу, і помочився. Потім обернувся і пішов назад. Високий чоловік з довгим до плечей волоссям. Прочовгавши по соломі, він зупинився, вдивляючись у малюка. Не впізнаєш мене, га? запитав він.

Малюк сплюнув і, примружившись, глянув на нього. Упізнаю, сказав він. Я твою шкуру впізнаю навіть на чинбарні.

VI

На вулицях — Міднозубий — Los heréticos[56] — Ветеран останньої війни — Мієр — Доніфан — Поховання липанів — Золотошукачі — Мисливці за скальпами — Суддя — Звільнення з в’язниці — Et de ceo se mettent en le pays[57].

Коли розвиднілося, чоловіки попідводилися із сіна, повсідалися і байдуже оглянули новоприбулих. Вони були напівголі, цикали, гундосили, ворочалися і чухали себе, як мавпи. Скупе світло окреслило у напівтемряві віконце високо під стелею, а ранній вуличний торгаш уже сповіщав криками, які в нього товари.

На сніданок їм дали по мисці холодної пінолі, потім закували в кайдани і під дзвін ланцюгів повели смердючу ватагу на вулицю. Упродовж дня за ними наглядав золотозубий збоченець з канчуком із сириці, він знущався з в’язнів, змушуючи навколішках збирати в канавах брудоту. Під колесами візків торгашів, під ногами жебраків, тягаючи за собою торби з покидьками. Опівдні вони всілися у тіні попід стіною і пообідали, спостерігаючи, як неподалік склеїлися дві собаки, які робили то крок убік, то крок уперед.

І як тобі життя у місті? запитав Тоудвайн.

Та поки воно і ламаного гроша не варте.

А я все жду, коли ми притремося, та все ніяк.

Вони крадькома спостерігали за наглядачем, який вештався поруч, заклавши за спину руки і насунувши на очі кашкет. Малюк сплюнув.

Я його першим зобачив, сказав Тоудвайн.

Кого зобачив?

Сам знаєш кого. Отого Міднозубого.

Малюк позирнув услід постаті, що походжала неподалік.

Найбільше переймаюся тим, щоб з ним нічого не сталося. Щодня молюся Господу, щоб оберігав його.

Як думаєш вибиратися з цієї сраки, у яку встряв?

Виберемося. Це тобі не cárcel[58].

Що таке cárcel?

Виправний будинок штату. Там є старожили, що потрапили туди ще в двадцятих.

Малюк дивився на собак.

Незабаром охоронець повернувся, по дорозі буцаючи п’яти тих, хто поснув. Той, що молодший, тримав escopeta напоготові, наче ці заковані й обірвані злочинці могли вчинити якийсь там заколот. Vamonos, vamonos[59], вигукував він. В’язні підвелися і почовгали на осоння. Залунав дзвіночок, і вулицею заторохтів екіпаж. Вони стали на узбіччі й поскидали головні убори. Попереду йшов прапороносець із дзвіночком, а за ним екіпаж. З намальованим збоку оком, запряжений чотирма мулами, він проводжав когось в останню путь. Позаду накульгував товстий священник з образом. Охоронці пробіглися серед в’язнів, зриваючи капелюхи з новачків і пхаючи убори тим у безбожні руки.

Коли екіпаж проїхав, вони наділи капелюхи і рушили далі. Собаки стояли хвіст до хвоста. Трохи поодаль сиділи ще дві собаки, і шкіра звисала з їхніх кістлявих боків, просто собачі скелети, обтягнуті витертими шкурами, вони спостерігали спочатку за спарованими псами, а потім — за в’язнями, які віддалялися вулицею під дзвін кайданів. Усі фігури злегка мерехтіли від спеки, ці форми життя, як дуже зменшені дива. Груба подібність, що постала з чуток, коли самі речі вже стерлися з пам’яті.

* * *

Малюк примостився на нари між Тоудвайном і ще одним кентукійцем, ветераном війни. Той повернувся по свою темнооку коханку, яку покинув два роки тому, коли загін Доніфана тримав курс на схід на Сальтільйо, й офіцерам доводилося відганяти сотні юнок, перевдягнених у хлопців, що юрбою переслідували армію. Тепер на вулиці, у кайданах, самотній і надзвичайно невибагливий, він досі видивлявся її поверх голів містян, а вночі розповідав їм про роки на заході, добродушний воїн, мовчазний чолов’яга. Він був під Мієром[60], де бій тривав, доки керамічними водостоками, жолобами і стічними трубами з azoteas[61] галонами не хлинула кров, він розповів, як розліталися на друзки від пострілів крихкі іспанські дзвони і як він сидів попід стіною, простягнувши свою розтрощену ногу на бруківку, дослухаючись до співу куль, що переріс у дивовижну тишу, а потім у цій тиші почав посилюватися глухий гуркіт, що він спочатку мав було за грім, та з-за рогу вилетіло гарматне ядро і, гримаючи, прокотилося повз нього далі дорогою, як норовлива миска, а потім зникло з поля зору. Він розповів, як вони взяли місто Чіуауа, загін нерегулярної армії, вояки в дранті і спідньому, як підстрибували на траві, наче сонце, що впало з неба, ядра з чистої міді, і навіть коні навчилися відступати вбік або пропускати їх поміж ніг, як міські панянки виїжджали на пагорб у колясі і влаштовували пікніки, спостерігаючи за битвою, і як уночі, сидячи біля багаття, вони чули на рівнині стогони смертельно поранених і бачили, як у світлі ліхтаря між ними рухаються поховальні дроги, наче труна з чистилища.

Міцні горішки, сказав ветеран, але воювати не вміють. Б’ються до останнього. Можливо, чули плітки, що їх знаходили прикутими до гарматних лафетів, передків тощо, якщо й так, я ніколи не бачив. Ми вибрали отама з гармат порох. Підірвали ворота. Люди там скидалися на облізлих щурів. Біліших за тих мексиканців ніде не побачиш. Попадали ниць і давай цілувати нам ноги та все таке. Старий Білл, він узяв їх усіх і відпустив. Дідько, він не знав, на що вони здатні. Наказав не красти й усе. Звісно, вони крали все, що погано лежало. Дали двом батогів, вони сконали, а наступного дня ще ватага надумала втекти, захопивши мулів, тут уже Біллові терпець урвався, і він повісив тих дурнів. Від чого ті, звісно, теж сконали. Та я ніколи не думав, що сам опинюся на їхньому місці.

Вони сиділи, схрестивши ноги, і їли руками з глиняних мисок у світлі свічки. Малюк звів очі. Тицьнув пальцем у миску.

Що це? запитав він.

Першокласне бичаче м’ясо, синку. Із кориди. Таке буває лише ввечері в неділю.

Ти б ото жував краще. Не показуй, що слабшаєш.

І він жував. Жував і розповідав про сутичку з команчами, а вони теж жували, слухали і кивали.

На щастя, мене оминула ця доля, сказав ветеран. Ох, і жорстокі сучі діти. Знаю одного хлопця з Льяно, біля голландського поселення, так вони його впіймали, забрали коня й усе таке. Відпустили, кажуть, іди. Він приповз до Фредеріксбурґа рачки через шість діб, у чому мати народила, і знаєте, що вони зробили? Зрізали м’ясо з підошов.

Тоудвайн захитав головою. А тоді показав на ветерана. Дідощур, той їх знає, сказав він малюку. Бився з ними. Так я кажу, Дідо?

Ветеран махнув рукою. Підстрелив парочку, що крали коней, ото й усе. Ото біля Сальтільйо. Нічого розповідати. Там була печера з липанським похованням. Мабуть, тисяча індіанців, один біля одного. У найкращому вбранні, із ковдрами та всім іншим. Із луками, ножами тощо. Намистом. Мексиканці повиносили все. Роздягли до ниточки. Усе забрали. Були такі, що поприносили цілих індіанців додому і поставили в кутку в усьому вбранні, але ті, коли їх повиносили з печери, на свіжому повітрі почали розкладатися, і мексиканці їх повикидали. Наприкінці з’явилися якісь американці, познімали скальпи з тих, що залишилися, і спробували продати в Дуранґо. Не знаю, чи вдалося їм, чи ні. Думаю, що там були індіанці, що померли вже років сто тому.

Тоудвайн вимазував жир з миски згорнутим шматком тортильї. Він зиркнув на малюка у світлі свічки. Як думаєш, що нам дадуть за зуби Міднозубого? запитав він.

* * *

На вулицях їм траплялися обірвані «аргонавти» зі Штатів, що прямували на мулах на південь, через гори до узбережжя. Золотошукачі. Мандрівні виродки, що просочувалися на захід, ніби якась чума за сонцем. Вони кивали і розмовляли з в’язнями, кидали їм на вулиці під ноги тютюн і монети.

Їм траплялися темноокі дівчата з нафарбованими обличчями й тонкими сигарами, що гуляли рука об руку, безсоромно зиркаючи на в’язнів. Бачили і самого набундюченого і статечного губернатора, що з гуркотом виїздив з подвійних воріт свого палацу, похмуро позираючи крізь шовкові середники, а одного дня зустріли загрозливий на вигляд загін вершників на непідкованих індіанських мустангах, вони гарцювали вулицями, напівп’яні, бородаті дикуни, загорнуті в прошиті жилами шкіри тварин, озброєні на будь-який смак: важезними револьверами і «бові» завбільшки з шаблю шотландських горян, короткими двоствольними дробовиками такого калібру, що можна засунути в дуло великий палець, — попони ж на їхніх конях були прикрашені людською шкірою, у вуздечки вплетено людське волосся й оздоби з людськими зубами, на самих вершниках були наплічники або намисто з висохлих і почорнілих людських вух, коні, на взір необ’їжджені і з дикими очима, шкірили зуби, наче здичавілі собаки, а ще серед цього загону було кілька напівоголених дикунів, які розгойдувалися у сідлах, зловісні, брудні, люті, наче прибульці з якогось поганського краю, де вони і їм подібні харчуються людським м’ясом.

Попереду, значно більший за інших, з дитячим виразом поголеного обличчя, їхав суддя. На щоках грав рум’янець, він усміхався і кланявся панянкам, підіймаючи бруднющий капелюх. З-під капелюха так чітко окреслювалася сліпучо-біла баня його здоровенної голови, що вона видавалася намальованою. Разом зі смердючою ордою покидьків він проїхав ошелешеними вулицями і зупинився перед губернаторським палацом, де їхній ватажок, невеликий чорноволосий чоловік, дав сигнал, щоб їх впустили, гупнувши кілька разів чоботом у дубові двері. Ті негайно відчинилися, і вершники заїхали, заїхали всі, а двері знову зачинилися.

Джентельмани, сказав Тоудвайн, я гаран-чорт-забирай-тую, що знаю, що воно значить.

Наступного дня суддя у супроводі всієї компанії стояв на вулиці з сигарою в зубах, розгойдуючись на закаблуках. На ногах у нього були добрі чоботи з козлячої шкіри, він курив і спостерігав, як в’язні колінкували в канаві, вибираючи брудоту голими руками. Малюк же спостерігав за суддею. Коли їхні очі зустрілися, суддя витягнув сигару з рота й усміхнувся. Чи то лише здалося. Потім він знову затиснув сигару зубами.

Коли споночіло, Тоудвайн зібрав їх у коло попід стіною і зашепотів.

Його звуть Ґлентон, сказав Тоудвайн. У нього контракт з Тріасом. Йому обіцяють сотню доларів за кожен скальп і тисячу за голову Ґомеса. Я сказав, що нас троє. Джентельмани, ми виберемося з цієї дупи.

У нас зовсім нема спорядження.

Він це знає. Каже, що візьме будь-кого, на кого можна покластися, і вирахує це з його частки. Тож не видайте себе, що ви не бувалі мисливці на індіанців, бо я присягнувся, що ми, троє, найкращі.

За три дні вони, один за одним, їхали верхи з губернатором і його загоном, губернатор на блідо-сірому жеребці, а найманці на своїх низькорослих бойових мустангах, усміхаючись і кланяючись навсібіч, засмаглі чарівниці кидали їм квіти з розчинених вікон, а деякі посилали повітряні поцілунки, малеча бігла поруч з кіньми, а старигани махали капелюхами і вигукували «ура», Тоудвайн, малюк і ветеран замикали стрій, і ноги ветерана, встромлені в тападеро[62], звисали майже до самої землі, такими довгими вони були в нього і такими короткими у коняки. Вони виїхали на край міста, де біля старого кам’яного акведука під час невибагливої церемонії губернатор благословив їх і випив за їхнє здоров’я й успіх, і вони поїхали дорогою углиб країни.

VII

Чорний і білий Джексони — Зустріч на околиці — Вітнівільські кольти[63] — Пристріл — Суддя серед сперечальників — Делавари — Вандіменієць — Асьєнда — Містечко Корралітос — Pasajeros de un país antiguo[64] — Сцена різанини — Hiccius Doccius[65] — Передбачення долі — Без коліс темною річкою — Зрадницький вітер — Tertium quid[66] — Містечко Ханос — Ґлентон знімає скальп — Джексон виходить на сцену.

В їхній групі було двоє чоловіків на прізвище Джексон, один чорний, другий білий, обох звали Джон. Давня ворожнеча розділяла їх, і, коли вони їхали серед безплідних гір, білий уповільнював коня, щоб порівнятися з чорним, намагаючись потрапити в його тінь, і щось йому шепотів. Чорний натягував вудила або пускав коня різко вперед, щоб позбутися кривдника. Білий ніби намагався познущатися з його особистості, а одного разу випадково дізнався про спляче у його темній крові або темній душі повір’я, згідно з яким, якщо стоїш у чиїсь тіні, не даючи сонцю донести її до каміння, тінь забирає щось у свого власника і так стає загрозливою для нього. Білий сміявся і щось наспівував чорному, що звучало як зізнання у коханні. Усі спостерігали, що відбувається між ними, але ніхто не намагався втрутитися, а Ґлентон, обертаючись час від часу назад на колону, здається, лише відмічав для себе, чи всі на місці, і їхав далі.

Того ранку загін зібрався на задньому подвір’ї будинку, що стояв на околицях міста. Двоє чоловіків винесли з фургона ящик зі зброєю з трафаретним написом «Арсенал Батон-Руж», прусський єврей Шпеєр відкрив його за допомогою копитних щипців і молотка і витягнув звідти плаский згорток у брунатному товстому пергаменті, що просвічувався від мастила, як вощаний папір з-під випічки. Ґлентон розгорнув пакунок, і папір упав на землю. У руці він тримав довгоствольний шестизарядний револьвер за патентом Кольта. Цей величезний пістолет призначався драгунам, його довгі барабани містили заряд для гвинтівки, і зарядженим він важив понад два кілограми. Випущена з нього конічна куля вагою пів унції пробивала брус з твердих порід дерева завтовшки 15 сантиметрів, а в ящику було з чотири десятки цих кольтів. Шпеєр розпечатував кулелійки, порохівниці та запчастини, а суддя Голден розгортав наступний пістолет. Інші оточили їх щільним колом. Ґлентон витер дуло та камори і взяв з рук Шпеєра порохівницю.

Виглядає потужно, сказав хтось.

Він засúпав порох, вставив кулю й увігнав її шомполом, що кріпився на шарнірі під дулом. Зарядивши камори, він вставив капсулі й роззирнувся. На подвір’ї, окрім торговців і покупців, було ще кілька живих істот. Першим, хто впав в око Ґлентону, був кіт, що тієї миті застрибнув на високу стіну з іншого боку, тихо, наче птах. Він обережно ступав, оминаючи гостряки битого скла, що стирчали з глиняної кладки. Ґлентон однією рукою навів довжелезний пістолет на ціль і великим пальцем звів курок. Жахливий постріл розірвав мертву тишу. Кіт просто зник. Не було ані крові, ані зойку, він просто зник. Шпеєр ніяково позирнув на мексиканців. Ті дивилися на Ґлентона. Ґлентон знову звів курок і змахнув пістолетом. Кури, що рилися у сухій пилюці у кутку подвір’я, завмерли, тривожно нахиливши голови під різними кутами. Пістолет гримнув, і одна з курок вибухнула, перетворившись на хмаринку з пір’я. Інші беззвучно забігали, витягнувши довгі шиї. Він знову вистрілив. Друга курка підскочила і впала на спину, дриґаючи ніжками. Ті, що залишилися, махали крилами і пронизливо кричали, а Ґлентон перевів пістолет і вистрілив у козеня, що від жаху притулилося шиєю до стіни, і воно впало без духу у пилюку, а Ґлентон пальнув у глиняну карафу[67], що розлетілася дощем з черепків і води, а потім підняв пістолет, хвацько обернувся до хати, і у валькованій башточці залунав дзвін, його урочисте гудіння висіло у повітрі ще довго по тому, як ущухла луна від пострілів.

Подвір’я облягла сіра імла порохового диму. Ґлентон перевів курок у напівзведений стан, крутнув барабан і знову опустив курок. У дверній проймі з’явилася жінка, один з мексиканців щось їй сказав, і вона знову зникла в хаті.

Ґлентон поглянув на Голдена, а потім на Шпеєра. Єврей нервово всміхався.

Їм ціна не п’ятдесят доларів.

Шпеєр спохмурнів. А яка ціна твого життя? запитав він.

У Техасі п’ятсот, але тобі доведеться дисконтувати цей вексель своєю дупою.

Містер Ріддл вважає ціну справедливою.

Містер Ріддл не платить.

Він дає гроші.

Ґлентон покрутив пістолет у руці, уважно роздивляючись.

Я думав, що все погоджено, сказав Шпеєр.

Нічого не погоджено.

Це військове замовлення. Вам ніде такого не знайти.

Доки гроші не перейдуть в інші руки, нічого не погоджено.

Загін вояків, з десяток чи трохи більше, зайшов з вулиці, тримаючи зброю напоготові.

Qué pasa aquí?[68]

Ґлентон байдуже оглянув вояків.

Nada, сказав Шпеєр. Todo va bien[69].

Bien?[70] сержант роздивлявся вбитих птахів і козеня.

У дверях знову з’явилася жінка.

Está bien, сказав Голден. Negocios del Gobernador[71].

Сержант подивився на них, а потім на жінку у дверях.

Somos amigos del Señor Riddle[72], сказав Шпеєр.

Andale[73], бовкнув Ґлентон. І своїх недоумків чорнопиких не забудь.

З виглядом особи, наділеної владою, сержант зробив крок уперед. Ґлентон сплюнув. Та тієї ж миті між ним і сержантом виріс суддя, який відвів останнього вбік і щось почав тому розповідати. Сержант доходив йому до пахв, суддя говорив приязно, дуже завзято жестикулюючи. Вояки повсідалися з мушкетами у пилюку, байдуже позираючи на суддю.

Не давай цьому сучому сину грошей, різко мовив Ґлентон.

Та суддя вже підводив сержанта для офіційного представлення.

Le presento al sargento Aguilar[74], голосно промовив він, притискаючи до себе обідраного вояку. Сержант з надзвичайною серйозністю простягнув руку. Вона зайняла весь простір і всю увагу присутніх, як атрибут, представлений для підтвердження юридичної сили, і тоді наперед вийшов Шпеєр і потиснув її.

Mucho gusto.

Igualmente[75], відповів сержант.

Суддя підводив його від одного до іншого з тієї групи, сержант тримався офіційно, а американці бурмотіли непристойності або мовчки кивали. Вояки сиділи навпочіпки і спостерігали за цим фарсом так само байдуже, доки суддя не зупинився навпроти чорношкірого.

Це темне роздратоване обличчя. Суддя прискіпливо вдивлявся в нього, а тоді притягнув до себе сержанта, щоб тому було краще видно, і почав щось детально йому пояснювати іспанською. Він накреслив сержанту сумнівний життєвий шлях цього чоловіка, його руки з дивовижною майстерністю виводили форми всіх імовірних шляхів, що зійшлися в ньому з вищої волі сущого — як він висловився, — наче нитки, протягнуті крізь отвір кільця. Він посилався на дітей Хамових, на втрачені коліна Ізраїлеві, цитував грецьких поетів, пускався в антропологічні міркування щодо поширення народів, які розсіювалися й ізолювалися внаслідок геологічного катаклізму, висловлював свою думку стосовно рис, притаманних різним народам завдяки впливу кліматичних умов і географічного положення. Сержант слухав його з кожною миттю дедалі уважніше і, коли суддя завершив, ступив крок уперед і простягнув чорношкірому руку.

Джексон ним знехтував. Він дивився на суддю.

Що ти йому сказав, Голден?

Не ображай його, друже.

Що ти йому сказав?

Обличчя сержанта спохмурніло. Суддя взяв його за плечі, нахилився і щось прошепотів на вухо. Сержант кивнув, відійшов на крок і віддав чорношкірому честь.

Що ти йому сказав, Голден?

Що там, звідки ти родом, немає звички потискати руки.

До цього. Що ти сказав йому до цього?

Суддя всміхнувся. Немає потреби, сказав він, доводити до відома звинувачених факти, що стосуються їхньої справи, бо їхні вчинки, розуміють вони їх чи ні, врешті-решт повністю належатимуть історії. Та, відповідно до принципів, ці факти — наскільки це можливо — мають бути викладені у присутності третьої особи. Сержант Аґілар і є саме тією особою, і будь-яка зневага до обов’язків, які він виконує, є чимось другорядним, порівнюючи з розбіжністю у тому значно ширшому протоколі, виконання якого вимагає суворий план абсолютної долі. Слова матеріальні. Його не можна позбавити слів, які він опанував, їхня сила вища за його невігластво.

Чорношкірий спітнів. На скроні ґнотом спалахувала чорна жилка. Група мовчазно слухала суддю. Дехто всміхався. Недоумкуватий найманець з Міссурі беззвучно смикався від реготу, як астматик. Суддя знову обернувся до сержанта, вони поговорили, а потім пройшли туди, де на подвір’ї стояв ящик, суддя показав йому пістолет і терпляче пояснив принцип його дії. Супутники сержанта підвелися і чекали на командира. Біля воріт суддя вклав сержанту в долоню кілька монет, офіційно потиснув руку кожному з обідраних вояків, зробив комплімент щодо їхньої військової виправки, після чого ті вийшли на вулицю.

Опівдні того ж дня бійці, кожен озброєний двома такими пістолетами, виїхали на дорогу, яка вела вглиб країни, про що вже йшлося раніше.

* * *

Увечері повернулася варта, і вершники вперше за день спішилися й оглянули коней в одному з нечисленних мочарів, а Ґлентон тим часом порадився з розвідниками. Потім вони знову посідали на коней і їхали до темряви, а тоді отаборилися. Тоудвайн, ветеран і малюк усілися навпочіпки неподалік від багаття. Вони не знали, що їх узяли до загону замість трьох убитих у пустелі. Вони спостерігали за делаварами, яких у загоні було чимало, ті сиділи теж дещо відокремлено, підгорнувши під себе п’яти, один товк каменюкою кавові зерна на оленячій шкірі, а інші вдивлялись у вогонь чорними, як дула гвинтівок, очима. Уночі малюк побачив, як один делавар перебирав руками жаринки, шукаючи таку, від якої можна підкурити люльку.

Вони прокинулися ще вдосвіта і, щойно розвиднілося, упіймали й осідлали коней. Зазублені вершини сяяли блакиттю у перших променях, усюди щебетали пташки, а сонце, зійшовши, заскочило на заході місяць, і вони зависнули одне проти одного з різних боків землі, розпечена до білого сонячна куля і його бліда копія, наче були кінцями однієї осі, за межами якої палали неймовірні світи. Коли вершники під тихий брязкіт зброї та дзенькіт упряжі один за одним проїжджали крізь заріст мескитових кущів і піраканти, сонце піднялося над головами, а місяць зайшов, і запарували спини та навіть тіні коней і зарошених мулів.

Тоудвайн зійшовся з утікачем із Землі Ван-Дімена[76] на ім’я Баткет, який втік з в’язниці на захід. Він народився у Вельсі, мав лише три пальці на правій руці й обмаль зубів. Можливо, він побачив у Тоудвайні рідну душу — безвухий, таврований злочинець, що обрав життя, схоже на його власне, — тож запропонував парі: хто з Джексонів уб’є другого.

Я не знаю тамтих хлопців, сказав Тоудвайн.

Та як гадаєш?

Тоудвайн спокійно сплюнув убік і поглянув на нього. Не хочу я закладатися, відповів він.

Не з азартних?

Залежить від того, що на кону.

Чорношкірий його зробе. Ти на кого ставиш?

Тоудвайн подивився на нього. Намисто з людських вух скидалося на низку чорного сушеного інжиру. Він був великий і дикуватий, одна повіка обвисла, хтось ножем різонув її тонкі м’язи, а в спорядженні поєднувалися речі різного ґатунку, і якісні, і мотлох. Чудові чоботи і прекрасна гвинтівка, оздоблена нейзильбером, а чохлом для неї слугувала обрізана халява, сорочка вся розідрана, а капелюх залежалий.

Ти ж ніколи не полював на тубільців, сказав Баткет.

Хто це сказав?

Сам знаю.

Тоудвайн нічого не відповів.

Побачиш, які вони спритні.

Та вже чув.

Вандіменієць усміхнувся. Багато чого змінилося, сказав він. Коли я вперше сюди потрапив, дикуни із Сан-Саби ніколи й не бачили білих. Вони приходили до нашого табору, і ми ділили з ними харчі, а вони не зводили очей з наших ножів. Наступного дня привели валку коней для обміну. А ми й не знали, що їм треба. У них, як-не-як, є і свої ножі. А виявляється, бач, вони ніколи не бачили в рагу розпиляних кісток.

Тоудвайн зиркнув на чоло Баткета, та капелюх був натягнений майже на самі очі. Чоловік усміхнувся і трохи посунув його великим пальцем на потилицю. На чолі залишився слід від капелюха, схожий на шрам, але жодного тавра не було. Лише знизу на передпліччі був вибитий номер, який Тоудвайн роздивиться у лазні в Чіуауа, він побачить його ще раз, восени цього ж року, коли зрізатиме Баткетів труп, підвішений за ноги до гілки на занедбаних теренах Пімерії Альти.

Проїхавши крізь карликовий ліс колючих кактусів чолья та нопалу і кам’яний просвіт між скелями, вони опинилися на схилі, порослому розквітлим полином і алое. Перетнули широку забур’янену і пустельну рівнину, поцятковану юкою. Уздовж хребта на схилах простягтися сірі кам’янисті стіни, від яких далі залишилися тільки обтесані брили, що скотилися аж на рівнину. Вони не зупинялися ані щоб пообідати, ані задля сієсти, бавовняне око місяця вмостилося серед білого дня на сході у горловині гір, вони їхали так само, і коли місяць обігнав їх опівночі на своєму меридіані, окресливши на рівнині внизу блакитну камею цих моторошних подорожніх, що рухалися на північ, побризкуючи зброєю.

Вони заночували в коралі асьєнди, де всю ніч чоловіки палили на azoteas сигнальні багаття. Два тижні перед цим групу campesinos[77] забили на смерть їхніми ж мотиками, і тіла вже встигли пооб’їдати свині, тоді як апачі, зібравши худобу, розчинилися з нею у горах. Ґлентон наказав зарізати козу, що й зробили просто в коралі на очах у переляканих коней, у яскравих спалахах полум’я чоловіки повсідалися навколо, смажили м’ясо, їли його з ножа, витираючи засалені пальці об волосся, а потім повлягалися спати на утоптаній глині.

На третій день у сутінках вони в’їхали до містечка Корралітос, коні гребли копитами затверділу золу, а сонце виблискувало червоним крізь димову завісу. На тлі попелястого неба вишикувався ряд димарів плавильних печей, а кулясті вогні горнил мерехтіли у похмурих тінях пагорбів. Удень дощило, тож світло з вікон низьких валькованих будинків віддзеркалювалося в калюжах уздовж залитої водою дороги, а перед копитами коней, рохкаючи і розбризкуючи бруд, вискакували величезні свині, ніби пришелепуваті демони, що вилітали з драговини. Хатки були з бійницями і парапетами, а у повітрі висіли пари миш’яку. Люди повиходили подивиться на «техасців», як їх тут називали, урочисто проводжаючи їх поглядом і побожно чи захоплено помічаючи їхній найменший рух або жест.

Вони стали табором на головному майдані, розігнавши сонних птахів і зачадівши тополі своїми багаттями, сяйво від полум’я дісталося найвіддаленіших закутків злиденного містечка і привабило до себе навіть сліпців, що, простягнувши руки, шкандибали до цього на позір денного світла. Ґлентон з суддею та братами Браунами вирушили до асьєнди генерала Зулоаґи[78], де їх прийняли і запросили на вечерю, і так ніч минула без пригод.

Уранці, коли вони вже осідлали коней і зібралися гуртом на площі, щоб продовжити свою подорож, до них підійшла родина мандрівних фокусників, яка шукала можливості безпечно дістатися вглиб країни аж до міста Ханос. Ґлентон оглянув їх зі свого місця на чолі колони. Чоловік з дружиною, хлопець-підліток і дівчинка, з ними ще три віслюки із пошарпаними саквами на спинах, де зберігалося їхнє барахло. Одягнені в клоунські костюми з вишитими зірками і півмісяцями колись крикливих кольорів, що поблякли та зблідли від дорожнього пилу, вони виглядали справжніми вандрівниками, яких доля закинула в цей зловісній край. Стариган підійшов і взяв коняку Ґлентона за повід.

Забери руки від коня, гаркнув Ґлентон.

Стариган не говорив англійською, але зробив, що йому наказали. І перейшов до суті справи. Жестикулюючи, тицьнув у бік інших, що чекали позаду. Ґлентон глянув на нього, чи чув він узагалі бодай щось? Він перевів погляд на хлопця та двох жінок, потім знову позирнув на чоловіка.

Хто ви такі? запитав він.

Стариган повернувся до Ґлентона одним вухом і поглянув на того, роззявивши рота.

Я запитую, хто ви такі? Якась кумедія?

Той знову поглянув на решту.

Вистава, повторив Ґлентон. Bufones.

Обличчя старого просяяло. Si, сказав він. Si, bufones. Todo. Він звернувся до хлопця. Casimero! Los perros![79]

Хлопець підбіг до одного з віслюків і почав щось витягати з барахла. Він повернувся з двома зовсім лисими істотами пісочного кольору з кажанячими вухами, трохи більшими за щурів, підкинув їх і спіймав, а далі вони почали, як шалені, виписувати піруети на його долоні.

Mire, mire![80] вигукував старий. Він спритно виловив з кишень чотири дерев’яні кульки і почав жонглювати ними перед мордою коняки Ґлентона. Коняка пирхнула і підняла голову, а Ґлентон нахилився у сідлі та сплюнув, а потім витер рот тильним боком долоні.

Що за дрисня, прохопився він.

І далі жонглюючи, чоловік щось вигукував через плече до жінок, собаки й далі танцювали, а жінки почали готувати якийсь номер, але тут Ґлентон заговорив до старигана.

Досить уже цього дурного лайна. Хочете з нами, ставайте позаду. Я нічого вам не обіцяю. Vamonos[81].

І торкнув коня. Загін із брязкотом зрушив з місця, і жонглер побіг до жінок, підганяючи їх до віслюків, а хлопець із собаками під пахвами, витріщившись, закляк, аж доки стариган не гаркнув на нього. Вони їхали крізь юрбу повз гори шлаку і циндри. Натовп проводжав їх поглядом. Деякі чоловіки узялися за руки, наче коханці, а мала дитина тягла за собою на поворозці сліпця туди, де краще видно.

* * *

Опівдні вони по кам’янистому дну вбрід перейшли річку Касас-Ґрандес і поїхали вздовж заплави понад висхлим джерелом повз усіяну кістками місцину, де мексиканські вояки кілька років тому перебили табір апачів, жінок і дітей, їхні кістки і черепи лежали розкидані на майже кілометр по всій заплаві, крихітні кінцівки й беззубі паперові черепи немовлят, подібні до кістяків дрібних мавп, валялися на місці вбивства разом з пошарпаними рештками кошиків і черепками глечиків упереміш із гравієм. Вони їхали далі. За голими безплідними горами річка бігла крізь зеленкуватий коридор з дерев. На захід стирчав зубчастий Карках[82], а на півночі синіли крізь імлу вершини Анімас.

Увечері вони отаборилися на вітряному плато серед однохвойних сосен і ялівцю, де полум’я хилилося за вітром до землі, у темряву, і ланцюжки жаринок витанцьовували серед чагарів. Жонглери розвантажили віслюків і почали ставити великий сірий намет. Парусина, розмальована таємними знаками арканів, ляпотіла, вихилялася, здіймалася вгору, смикалася на різні боки й обгортала їх. Тримаючи її за один край, дівчина лягла на землю. Її поволочило по піску. Жонглер подріботів за нею. Очі жінки у відблисках полум’я видавалися скляними. Увесь загін спостерігав, як їхня четвірка вчепилася в тріскотливу тканину, наче молільники, що трималися за спідницю якоїсь шаленої розгніваної богині, і їх безшумно тягло у вітровійну пустелю за межі світла від багаття.

Вартові бачили, як намет, жахливо загуркотівши, зник у ночі. Коли родина жонглерів повернулася, вони про щось сперечалися поміж собою. І чоловік знову став на межі світла і темряви і витріщився у розгнівану чорноту, говорив до неї, погрожував кулаком і повернувся лише тоді, коли жінка послала по нього хлопця. Тепер він усівся неподалік від вогнища, а сім’я розбирала речі. Вони тривожно позирали на нього. Ґлентон і собі спостерігав за ним.

Комедіанте, сказав він.

Жонглер звів на нього очі. Він тицьнув себе пальцем у груди.

Ти, підтвердив Ґлентон.

Той підвівся і почовгав до нього. Ґлентон курив тонку чорну сигару. Він поглянув на жонглера.

Ворожити вмієш?

Очі жонглера забігали. Cómo? перепитав він.

Ґлентон затиснув сигару зубами і вдав, наче тасує колоду карт. La baraja, сказав він. Para adivinar la suerte[83].

Жонглер викинув угору руку. Sí, sí, завзято закивав він. Todo, todo[84]. Він підняв один палець, потім повернувся і пішов до свого сумнівного скарбу, який уже частково звантажили з віслюків. Повернувся, приязно всміхаючись і спритно тасуючи колоду.

Venga, покликав він. Venga[85].

Жінка пішла за ним. Присівши навпочіпки навпроти Ґлентона, жонглер заговорив до того тихим голосом. Він обернувся і подивився на жінку, перетасував карти, підвівся, узяв жінку за руку, відвів її вбік трохи далі від вогню і всадив обличчям до темряви. Вона обсмикнула спідницю і налаштувалася, а він витягнув з сорочки хустку і зав’язав їй очі.

Bueno, сказав він. Puedes ver?

Ні.

Nada?

Nada, відповіла жінка.

Bueno[86], сказав жонглер.

Він повернувся і рушив з колодою до Ґлентона. Жінка сиділа мов укопана. Ґлентон відмахнувся від нього. Los caballeros[87], сказав він.

Жонглер обернувся. Біля багаття сидів і спостерігав за ним чорношкірий, і коли жонглер розгорнув колоду віялом, той підвівся і підійшов до нього.

Жонглер звів на нього очі. Він склав карти, потім знову розгорнув віялом, зробив над ними пас лівою рукою і простягнув Джексону, той витягнув одну карту і поглянув на неї.

Bueno, примовляв жонглер. Bueno. Він застережливо притулив вказівний палець до тонких губ, узяв карту, підніс угору й обернувся. Карта гучно ляснула. Він обвів поглядом чоловіків, що сиділи навколо вогню. Вони курили і дивилися на нього. Він повільно провів перед собою карту картинкою до глядачів. На ній був блазень у строкатому вбранні та кіт. El tonto[88], вигукнув він.

El tonto, повторила жінка. Трохи піднявши підборіддя, вона почала щось монотонно наспівувати. Темношкірий запитувач увесь напружився, наче звинувачуваний у чомусь. Його очі ковзали по присутніх. Суддя, що сидів з підвітряного боку оголений по пояс, наче якесь велике бліде божество, і сам, коли погляд чорношкірого дійшов до нього, усміхнувся. Жінка замовкла. Вогонь віявся за вітром.

Quién, quién, вигукнув жонглер.

Жінка трохи зачекала, а потім сказала: El negro[89].

El negro, вигукнув жонглер, обертаючись з картою. Його вбрання ляпотіло на вітру. Жінка заговорила знову вже на повний голос, і чорношкірий звернувся до товаришів.

Що вона каже?

Жонглер обернувся і почав кланятися глядачам.

Що вона каже? Тобін?

Колишній священник захитав головою. Ідолопоклонство, Чорнявий, ідолопоклонство. Не переймайся.

Що вона каже, Суддя?

Суддя всміхався. Великим пальцем він намагався впіймати у складках безволосої шкіри якусь дрібну форму життя, потім підняв руку, стиснувши великий і вказівний пальці, що скидалося на знак благословення, і за мить жбурнув щось невидиме у вогонь. Що вона каже?

Що вона каже.

Думаю, вона прагне сказати, що у твоїй долі криється доля всіх нас.

Тож яка моя доля?

Суддя добродушно всміхнувся, і складки на чолі зробили його подібним до дельфіна. Ти питущий, Джекі?

Не більше за інших.

Думаю, хоче попередити тебе, щоб ти остерігався демона рому. Доволі розсудлива порада, згоден?

Хіба це передбачення?

Саме так. Священник правду каже.

Чорношкірий насупився на суддю, але той нахилився і поглянув йому в очі. Не морщ на мене своє смоляне чоло, друже. Усе дізнаєшся, коли настане час. І ти, й усі інші.

Деякі з тих, що сиділи біля багаття, здавалося, глибоко замислилися над словами судді, а дехто дивився на чорношкірого. Від такої честі той зніяковів, тож невдовзі відступив трохи далі від світла, а жонглер підвівся, розгорнув карти віялом і пішов по периметру повз чоботи чоловіків, виставивши карти, наче ті самі знайдуть свою жертву.

Quién, quién[90], шепотів він поміж ними.

Охочих не виявилося. Коли він опинився проти судді, який сидів, тримаючи руку на безмежному череві, той підняв палець і тицьнув.

Отама юний Палій, сказав він.

Cómo[91]?

El joven[92].

El joven, прошепотів жонглер. Він неквапливо роззирався з таємничим виглядом, доки не зустрівся поглядом із тим, про кого йшлося. Він проминув авантурників, прискорюючи ходу. Зупинився перед малюком, присів навпочіпки з картами і помахав віялом повільними ритмічними рухами, схожими на шлюбний танець якихось птахів.

Una carta, una carta[93], прохрипів він.

Малюк поглянув на чоловіка, потім на весь загін.

Sí, sí, заохочував жонглер, пропонуючи карти.

Малюк узяв одну. Він ніколи раніше не бачив таких, проте карта, яку він витягнув, здавалася йому знайомою. Він перевернув її, оглянув і знову перевернув.

Жонглер узяв долоню хлопця у свою, перевернув карту, подивився. Потім узяв її і підняв.

Cuatro de copas[94], вигукнув він.

Жінка підвела голову. Вона скидалася на манекен із зав’язаними очима, який оживає, коли смикаєш за мотузку.

Cuatro de copas, повторила вона і повела плечима. Вітер розвіяв її одяг і волосся.

Quién, вигукнув жонглер.

El hombre… сказала вона. El hombre más joven. El muchacho[95].

El muchacho, повторив жонглер. Він повернув карту, щоб усім було видно. Жінка сиділа, наче сліпа ворожка поміж Боазом і Яхином[96] на карті з колоди жонглера, якої краще б нікому з них не бачити, стовпи істини і карта істини, ворожка, чиї слова для всіх брехня. Вона знову затягнула свій наспів.

Суддя беззвучно сміявся. Він трохи нахилився вперед, щоб краще бачити малюка. Той поглянув на Тобіна, на Девіда Брауна, позирнув і на Ґлентона, проте ті не сміялися. Жонглер навколішках перед малюком із дивною напруженістю стежив за кожним його рухом. Він бачив, як малюк поглянув на суддю і знову на нього. Коли їхні погляди зустрілися, він криво всміхнувся.

Іди до біса, геть, кинув малюк.

Жонглер нахилився до нього одним вухом. Знайомий жест, зрозумілий без слів. Вухо було темне, спотворене, начебто йому діставалося чимало стусанів щоразу, як воно так наближалося, або, можливо, його покрутило вже від самих новин, які йому доводилося чути в таких випадках. Малюк повторив своє побажання, а кентукієць Тейт, що, як Тобін і декілька інших із загону, воював у складі рейнджерів Маккаллога, нахилився і щось зашепотів обідраному віщуну, після чого той підвівся, швидко відкланявся і відійшов. Жінка урвала свої наспіви. Жонглер стояв на вітру, який ляпотів його лахміттям, а з багаття, наче довгий батіг, шмагнуло по землі довге пекуче полум’я. Quién, quién, вигукував він.

El jefe[97], сказав суддя.

Очі жонглера відшукали Ґлентона. Той сидів незворушно. Жонглер подивився на стару, яка сиділа осторонь, дивлячись у темряву і злегка розгойдуючись, наче летіла в своєму дранті на крилах ночі. Він підніс палець до губ, а потім розвів руками на знак невизначеності.

El jefe, прошипів суддя.

Стариган обернувся, проминув чоловіків, що оточили багаття, спинився проти Ґлентона, присів і запропонував тому карти, тримаючи їх віялом у руках. Якщо він щось і сказав, то його слова звіяло вітром, тож вони лишилися непочутими. Ґлентон усміхався, мружачись від колючого піску. Він простягнув уперед руку, завмер і поглянув на жонглера. Потім узяв карту.

Жонглер склав колоду і заховав її в одязі. Він потягнувся по карту в руці Ґлентона. Можливо, торкнувся її, можливо, ні. Карта зникла. Ось вона в руці Ґлентона, а ось її вже немає. Кліпаючи, жонглер почав видивлятися, де вона зникла в темряві. Можливо, Ґлентон бачив, що то була за карта. Що вона могла означати для нього? Жонглер потягнувся до тієї оголеної карти поза межами світла полум’я, але втратив рівновагу і незграбно завалився на Ґлентона, обхопивши ватажка старечими руками, наче хотів утішити його у своїх худорлявих обіймах, на мить між ними утворився дивний зв’язок.

Ґлентон вилаявся і відштовхнув того, і тієї миті стара знову завела пісню.

Ґлентон підвівся.

Жінка підвела підборіддя, щось бурмочучи в ніч.

Скажи, хай стулить пельку, наказав Ґлентон.

La carroza, la carroza, скрикувала карга. Invertido. Carta deguerra, de venganza. La ví sin ruedas sobre un rio obscuro…[98]

Ґлентон гаркнув на неї, і вона на мить замовкла, наче почула, але ні. Здається, її підхопила нова хвиля пророцтв.

Perdida, perdida. La carta está perdida en la noche[99].

Дівчина, що весь час стояла на краю скиглявої темряви, мовчки перехрестилася. Старий malabarista[100] навколішках там, куди його відштовхнули, шепотів: Perdida, perdida.

Un maleficio, кричала стара. Qué viento tan maleante…[101]

Клянуся богом, ти в мене стулиш пельку, сказав Ґлентон, витягаючи револьвер.

Carroza de muertos, llena de huesos. El joven qué…[102]

Суддя, як якийсь велетенський могутній джин, ступив крізь вогонь, і полум’я розступилося перед ним, наче то була його стихія. Він схопив в обійми Ґлентона. Хтось зірвав хустку з очей старої, потім її разом з жонглером виперли звідти стусанами, і коли загін зрештою вгамувався і поснув, а вогонь, догоряючи, ревів, як живий, ця четвірка так і сиділа серед свого чудернацького майна і дивилася, як вітер відриває й звіює у темряву клаптики полум’я, наче їх засмоктує виром у порожнечу, у якусь вирву, де весь життєвий шлях людини і її переконання не мають жодної ваги. Начебто, незалежно від свого бажання чи долі, жонглер разом зі своєю худобою, своїм барахлом наближався, як за картами, так і в реальності до іншого, третього призначення.

Коли в тьмяному світлі ранку загін вирушив у дорогу, сонце ще не зійшло, вітер давно стихнув, і від нічних подій нічого не лишилося. Жонглер, пустивши риссю свого віслюка, наздогнав голову колони і порівнявся з Ґлентоном, так вони і їхали поруч, аж доки дісталися міста Ханос.

* * *

Суцільні вальковані стіни старезного пресидіо, висока валькована церква, вальковані вартові вежі, все було розмите дощами, розсипалося на грудки, перетворювалося на твань. Про появу вершників сповістила зграя жалюгідних шавок, що поранено підвивали, визираючи крадькома з-за грудкуватих стін.

Вони проминули церкву, де поміж низькими валькованими дольменами звисали з рейки зелені від часу, як морська вода, старі іспанські дзвони. Із халуп визирали темноокі дітлахи. У повітрі висів чад від багать, у проймах дверей сиділо мовчки кілька старих pelados[103], багато халуп пообвалювалися, порозсипалися і більше скидалися на стійла. Їм назустріч, накульгуючи, вийшов старий з мутними очима і простягнув руку. Una corta caridad, прохрипів він до коней, що проходили повз нього. Por Dios[104].

На площі двоє делаварів і вартовий Вебстер повсідалися навпочіпки в пилюку поруч зі зморщеною старою, білою, як глина для люльки. Висохле старе бабисько, напівголе, груди звисають з-під накинутої хустки, як два перестиглі баклажани. Вона втупилася в землю і навіть не поворухнулася, коли її оточили коні.

Ґлентон оглянув площу. Містечко видавалося спорожнілим. Тут квартирувався невеличкий військовий гарнізон, але вояки так і не з’явилися. Вітер крутив вулицями пилюгу. Коняка Ґлентона нахилилася й обнюхала стару, смикнула головою і затремтіла, Ґлентон погладив її по шиї і спішився.

Знайшли її в м’ясному таборі[105] десь за тринадцять кілометрів угору річкою, сказав Вебстер. Не може ходити.

Скільки їх там було?

Ми нарахували п’ятнадцять-двадцять. У них там узагалі нічого не було. Не знаю, що вона там робила.

Ґлентон обійшов коняку спереду, перекинувши повіддя на спину.

Обережно, кеп. Вона кусається.

Стара звела на нього очі, і тепер дивилася на його коліна. Ґлентон відштовхнув коняку, витягнув важкий сідельний пістолет з піхов і звів курок.

Обережніше.

Декілька чоловіків позадкували.

Жінка подивилася йому в очі. Ані мужності, ані зневір’я в тих старих очах. Він вказав кудись лівою рукою, вона повернула голову в той бік, тоді він притулив пістолет до її голови і вистрелив.

Вибух заповнив усю маленьку площу. Коні сахнулися і затупцювали на місці. На протилежній скроні старої утворилася діра завбільшки з кулак, звідки потоком ринуло густе червоне блювотиння, вона похилилася і безпорадно впала без духу в калюжу власної крові. Ґлентон уже поставив пістолет на запобіжник, сколупнув пальцем використаний капсуль і збирався перезарядити барабан. Макґілл, гукнув він.

До нього підійшов мексиканець — єдиний представник свого народу в загоні.

Отримай для нас квитанцію.

Макґілл витягнув з-за ременя кушнірського ножа, підійшов до калюжі, у якій лежала жінка, узявся за волосся, накрутив його на зап’ясток, а потім обвів лезом навколо черепа і зідрав скальп.

Ґлентон поглянув на підлеглих. Хтось стояв і дивився на жінку, інші вже опікувалися своїми кіньми і спорядженням. Лише рекрути не відводили погляду від нього. Він вставив кулю в отвір камори, звів очі і подивився на інший бік площі. Жонглер разом із сім’єю вишикувалися шеренгою як свідки, а за ними був довгий валькований фасад з голими вікнами і дверима, обличчя, що весь цей час спостерігали звідти, під неквапливим поглядом Ґлентона відсахнулися вглиб, наче ляльки-маріонетки, що щезли зі сцени. Капітан увігнав кулю, вставив капсуль, крутонув масивний пістолет у руці і поклав його до піхов на загривку коняки, а потім узяв з рук Макґілла здобич, із якої ще стікала кров, покрутив її на сонці, як оцінюють хутро вбитого звіра, і віддав мексиканцю, тоді підняв повіддя і спрямував коняку через площу на водопій.

Вони стали табором у тополиному гаю за струмком просто за стінами містечка, а із сутінками загін групками розсипався задимленими вулицями. Циркачі поставили невеличкий намет на курному майдані і встановили по колу кілька жердин зі смолоскипами. Жонглер бив в імпровізований барабан з жерсті і сириці, оголошуючи високим гугнявим голосом програму розважальних номерів, тоді як жінка верещала: Pase pase pase[106], — і розмахувала руками, запрошуючи на величну виставу. Тоудвайн і малюк спостерігали за нею, стоячи в юрбі місцевих. Баткет нахилився до них і сказав:

Погляньте отама, хлопці.

Вони поглянули туди, куди він показував. За наметом стояв голий по пояс чорношкірий, і коли жонглер, змахнувши рукою, повернувся, дівчина штовхнула чорношкірого, той вистрибнув з намету і почав кружляти, прибираючи дивних поз у хистких спалахах смолоскипів.

VIII

Нова кантина, новий радник — «Монте» — Різанина — Найтемніший закуток таверни є найпомітнішим — Sereño[107] — На північ — М’ясний табір — Дідощур — Під вершинами Анімас — Сутичка і вбивство — Новий анахорет, новий світанок.

Біля входу до кантини вони зупинилися, усі скинулися монетами, а тоді Тоудвайн відкинув висохлу коров’ячу шкуру, що слугувала дверима, і вони зайшли всередину, там панувала майже суцільна темрява і годі було бодай щось розгледіти. З поперечної балки звисала самотня лампа, а по тінявих закутках сиділи темні постаті і курили. Наша трійця пройшла до шинкваса, викладеного керамічними кахлями. Смерділо деревним димом і потом. Перед ними з’явився худорлявий чоловічок і церемонно поклав руки на кахлі.

Dígame[108], сказав він.

Тоудвайн зняв капелюх, поклав його на стійку і занурив пальці у волосся.

Що у вас є такого, що можна було б випити з найменшим ризиком осліпнути і здохнути?

Cómo[109]?

Тоудвайн підніс до горлянки великий палець. Випити є? запитав він.

Бармен повернувся й оглянув крам за спиною. Він наче вирішував, чи є тут щось, що відповідає їхнім вимогам.

Мескаль?

Усі будуть?

Тягни сюди, сказав Баткет.

Бармен відміряв три порції з глиняного глечика, розлив випивку у пом’яті жерстяні кухлі і посунув обережно вперед, наче дошкою шашки.

Cuanto[110], запитав Тоудвайн.

Бармен боязко подивився на них. Seis?[111] запитав нерішуче.

Seis чого?

Той показав шість пальців.

Сентаво, уточнив Баткет.

Тоудвайн відрахував мідяки, поклав на шинквас, вихилив свій кухоль і знову заплатив. Рухом пальця вказав на всі три кухлі. Малюк узяв кухоль, вихилив і поставив назад. Пійло було мерзенне — кисле і з присмаком креозоту. Як і решта, він став спиною до шинкваса й оглянув приміщення. За столом у дальньому кутку у світлі єдиної сальної свічки грали в карти. Уздовж протилежної стіни сиділи постаті, яким світло, здавалося, взагалі було не потрібне, і вони абсолютно байдуже дивилися на американців.

Онде гра для вас, сказав Тоудвайн. Зіграйте в «монте» у темряві зі зграєю чорнопиких. Він підняв кухоль, випив, поставив на шинквас і порахував монети, що лишилися. З мороку до них причовгав чоловік. Під пахвою він тримав пляшку, яку дбайливо поставив на кахляний шинквас разом із кухлем, а потім попросив бармена принести йому глиняний глечик з водою. Він поставив глечик ручкою праворуч від себе і позирнув на малюка. Стариган у капелюсі з пласкою тулією, які вже нечасто побачиш у цій країні, у брудних білих бавовняних штанах і сорочці. Huaraches[112] у нього на ногах скидалися на сушену почорнілу рибу, прив’язану до підошов.

Ви — Техас? запитав він.

Малюк подивився на Тоудвайна.

Ви — Техас, переконано мовив стариган. Я був Техас три роки. Він підняв руку. Від вказівного пальця залишився лише перший суглоб, можливо, він хотів показати, що з ним трапилося в Техасі, або просто рахував роки. Він опустив руку і повернувся до шинкваса, налив вина у кухоль, узяв глечик з водою і трохи розбавив вино. Випив, поставив кухоль і повернувся до Тоудвайна. Витер тильним боком долоні ріденьку сиву борідку і знову поглянув на нього.

Ви — sociedad de guerra. Contra los barbaros[113].

Тоудвайн не знав, що відповісти. Він скидався на неотесаного лицаря, якого спантеличив троль.

Стариган притиснув до плеча уявну гвинтівку і відтворив губами постріл. Поглянув на американців. Ви вбиваєте апачів, так?

Тоудвайн позирнув на Баткета. Що йому треба? запитав він.

Вандіменієць провів по вустах кистю з трьома пальцями, але жодної прихильності не виявив. Стариган налигався. Або збожеволів.

Тоудвайн зіперся ліктями на шинквас за ним. Він подивився на старигана і сплюнув на підлогу. Показився, як чорнопикий втікач, ага? сказав він.

З дальнього закутка бару почувся стогін. Якийсь чоловік підвівся, пройшов уздовж стіни, нахилився і щось сказав іншим. Знову пролунав стогін, і стариган двічі провів рукою перед обличчям, поцілував пучки і подивився на них.

Скільки грошви вам платять? запитав він.

Ніхто не відповів.

Уб’єте Ґомеса — і вам заплатять більше.

Чоловік у темряві дальнього закутка застогнав знову. Madre de Dios[114], прохопився він.

Ґомес, Ґомес, повторив двічі стариган. Навіть Ґомес. Хто кине виклик Tejanos[115]? Вони — вояки. Que soldados tan valientes. La sangre de Gómez, sangre de la gente…[116]

Він звів очі до неба. Кров, сказав він. Ця країна приречена давати багато крові. Ця Мексика. Ця спрагла країна. Кров тисячі Христів. Нічого.

Він махнув рукою кудись, де лежав зовнішній світ, де лежала в темряві вся країна, де стояли зганьблені величні вівтарі. Відвернувся, налив вина, знову додав води з глечика, цей поборець поміркованості, і випив.

Малюк спостерігав за ним. Він дивився, як той випив, як витер рот. Коли старий знову повернувся, він заговорив не до малюка чи Тоудвайна, а, здається, до всіх присутніх.

Я молюся Богу за цю країну. Я кажу вам. Я молюся. Я не ходжу до церкви. Про що мені говорити з цими ляльками? Я говорю тут.

Він тицьнув себе в груди. Коли він повернувся до американців, його голос зазвучав лагідніше. Ви — гарні кабальєро, сказав він. Ви вбиваєте barbaros. Їм від вас не сховатися. Але є ще один кабальєро, і, як на мене, від нього нікому не сховатися. Я був вояком. Це наче сон. Коли в пустелі не залишається навіть кісток, до тебе промовляють сни, і ти вже ніколи не прокинешся.

Він вихилив кухоль, узяв пляшку і тихо почалапав у своїх сандаліях до тьмяного закутка бару. Чоловік біля стіни знову застогнав, згадуючи свого бога. Вандіменієць і бармен про щось заговорили, й останній указав на темний закуток, а потім захитав головою, американці хильнули по останній, і Тоудвайн підсунув бармену кілька тлако[117], після чого вони вийшли з бару.

То був його син, сказав Баткет.

Хто?

Хлопець у закутку, якого підрізали.

Його підрізали?

Один з гравців за столом штрикнув його ножем. Грали в карти, й один його підрізав.

Чому він не пішов?

Я запитав те саме.

Що він відповів?

Запитанням на запитання. Куди йому йти?

Вони йшли вздовж стін вузеньких вуличок до брами, за якою палали вогнища табору. Почувся голос. Хтось промовив: Las diez y media, tiempo sereño[118]. Вартовий, що робив обхід, проминаючи їх з ліхтарем, півголосом повідомив, котра година.

* * *

У передранковій темняві звуки малювали картину того, що відбувалося навколо. Перший пташиний гамір серед дерев уздовж річки, дзенькіт упряжі, схропування коней, що, не кваплячись, щипали траву. На темних подвір’ях заспівали когути. У повітрі висів запах коней і диму. Табір заворушився. Ставало дедалі світліше, і вже можна було розрізнити місцевих дітлахів, які повсідалися навкруги. Ніхто з тих, хто прокинувся, не знає, як довго вони так мовчки просиділи в темряві.

Коли вони проїжджали площу, мертвої індіанки вже не було, а пилюку нещодавно розрівняли граблями. На жердинах чорніли вигорілі смолоскипи жонглера, а багаття перед наметом давно згасло. Якась стара жінка рубала дрова, а побачивши їх, підвелася з сокирою в руках і так стояла, доки вони не проїхали.

Ближче до опівдня вони дісталися пограбованого м’ясного табору індіанців, де почорнілі смужки м’яса звисали з кущів або теліпалися на жердинах, як дивна темна білизна. На землі лежали розчепірені на кілках оленячі шкури, а купи білих або рудуватих кісток були розкидані на камінні і скидалися на первісні руїни. Коні нагострили вуха і пришвидшилися. Вершники не зупинялися. Опівдні їх наздогнав чорний Джексон, і його засапана коняка була вся в милі. Повернувшись у сідлі, Ґлентон лише зміряв його поглядом. Потім приспішив коня, чорношкірий приєднався до своїх блідих супутників і поїхав поруч, як і раніше.

Відсутність ветерана зауважили тільки ввечері. Суддя пройшов крізь дим багать, на яких готували їжу, і присів проти Тоудвайна і малюка.

Що сталося з Чемберсом? запитав він.

Думаю, він утік.

Утік.

Думаю, так.

Він був уранці?

З нами його не було.

Я так зрозумів, ти відповідав за свою групу.

Тоудвайн сплюнув. Він, здається, відповідав сам за себе.

Коли ти бачив його востаннє?

Учора ввечері.

Але не вранці.

Уранці ні.

Суддя роздивлявся його.

Чорт, вилаявся Тоудвайн. Я припустив, що ти знаєш, що він утік. Він начебто не такий малий, щоб не помітити його відсутності.

Суддя позирнув на малюка. Потім знову на Тоудвайна. Потім підвівся і пішов.

Уранці зникло двоє делаварів. Загін поїхав далі. Опівдні вони почали сходити до межигір’я. Шлях пролягав крізь заріст дикої лаванди і сизої юки під вершинами Анімас. Над вервечкою вершників здійнялася тінь орла на височенних скелястих вежах, і вони кинулися видивлятися його у ламкій і незаплямованій блакиті. Проїхавши крізь підлісок з однохвойних сосен і кущового дуба, вони перетнули межигір’я, поросле високим сосняком, і рушили далі гірською стежкою.

Увечері вибралися на високогірне плато, де на північ розгортався чудовий краєвид. На заході сонце сідало, гинучи у вогні, і звідти тягнулася вгору нескінченна колона дрібних пустельних кажанів, а на північ по всьому мерехтливому периметру світу накочувалися димом далеких армій клуби пилюги. У довгих синіх сутінках лежали чіткі складки гір, схожих на зіжмаканий вощаний папір, у який загортають м’ясо, десь посередині відсвічувало глазур’ю дно висохлого озера, наче місячне Море Дощів, і табуни оленів в останніх присмерках поспішали рівниною на північ, де панували голодні вовки, чий колір зливався з пустельним покровом.

Ґлентон спинив коня і довго споглядав цю панораму. Вітер на плато шмагав поодинокий сухостій, і той деренчав, наче земля досі відлунювала піками і списами давніх сутичок, які назавжди лишилися незаписаними. Неспокій ширився всім небом, ніч швидко впала на звечорілий край, і лише сірі пташки пурхали, тихо скрикуючи, навздогін сонцю. Ґлентон злегка підштовхнув коня. Він зник, а за ним зникли й інші, намагаючись, попри труднощі, знищити темряву.

Того вечора вони отаборилися на рівнині біля підніжжя осипища, і саме там сталося напророчене вбивство. Білий Джексон добряче перебрав у Ханосі і впродовж двох днів їхав крізь гори похмурий і з почервонілими очима. Скуйовджений і без чобіт, він сидів проти вогню, цмулячи з фляжки аґуардьєнте[119], оточений товаришами, вовчим завиванням і нічним провидінням. Так він сидів собі, коли підійшов чорношкірий, кинув на землю чапрак зі шкіри бізона, усівся на нього і розкурив люльку.

У таборі розклали два багаття, і не було жодних правил, явних чи неявних, кому де сидіти. Та коли білий Джексон позирнув на інше вогнище і помітив, що делавари, Джон Макґілл і новачки вечеряли там, він вилаявся крізь зуби і махнув рукою в їхній бік, запропонувавши чорному Джексону звідси забиратися.

Тут, поза межами закону, всі домовленості були ненадійні. Чорношкірий звів на нього очі від своєї люльки. У деяких чоловіків навколо багаття очі відбивали вогонь, скидаючись на розпечені вуглинки у черепі, в інших ні, а от очі чорношкірого були наче довжелезні коридори, якими голу затяту ніч переправляли від того, що лишилося позаду, до того, що чекало попереду. У нашому загоні кожен може сидіти там, де йому зручно, відповів він.

Білий мотнув головою — одне око напівзаплющене, губа відвисла. Його пояс з револьвером лежав скручений на землі. Він дістав його, витягнув пістолет і звів курок. Четверо чоловіків підвелися і відійшли від багаття.

Ти хочеш мене застрелити? запитав чорношкірий.

Якщо не забереш свою чорну дупу від цього багаття, я відправлю твій труп на кладовище.

Чорний Джексон поглянув туди, де сидів Ґлентон. Той дивився на нього. Він вставив люльку до рота, підвівся, підняв чапрак і засунув під пахву.

Це твоє останнє слово?

Останнє, як суд Божий.

Чорношкірий ще раз позирнув через багаття на Ґлентона, а потім зник у темряві. Білий поставив револьвер на запобіжник і поклав його на землю перед собою. Двоє з тих, що відходили, повернулися до багаття та зніяковіло стали поруч. Джексон сидів, схрестивши ноги. Одна рука на стегні, а друга з тонкою чорною сигарилою на коліні. Найближче до нього сидів Тобін, і, коли з темряви вийшов чорношкірий, тримаючи обіруч «бові», наче знаряддя якогось ритуалу, той почав похапцем зводитися на ноги. Білий Джексон звів на чорношкірого сп’янілі очі, чорний Джексон зробив крок уперед і одним змахом відтяв йому голову.

Темна кров шугнула з оцупка шиї двома товстими мотузами та двома тоненькими змійками, які, вигнувшись, зашипіли у вогні. Голова з виряченими очима покотилася ліворуч і зупинилася біля ніг колишнього священника. Тобін відсмикнув ногу, підхопився і позадкував. Вогонь задимів, почорнів, угору здійнялася сіра хмара диму, а колоноподібні дуги крові поступово вщухли, і лише у шиї щось ще тихенько булькало, наче вариво, а потім стихло і воно. Джексон сидів, як і раніше, лише без голови, наскрізь просякнутий кров’ю, із сигарилою між пальців, нахилившись до темного задимленого грота у полум’ї, куди згинуло його життя.

Ґлентон підвівся. Чоловіки розійшлися. Ніхто не прохопився жодним словом. Коли вони на світанку лагодилися в дорогу, безголовий труп і далі сидів собі, наче вдягнений у саму сорочку вбитий анахорет з босими ногами у попелі. Хтось забрав його револьвер, але чоботи стояли там, де він їх залишив. Загін рушив далі. Вони не проїхали і години рівниною, як на них напали апачі.

IX

Ambuscado[120] — Мертвий апачі — Порожнистий ґрунт — Гіпсове озеро — Trebillones[121] — Сніжна сліпота коней — Повернення делаварів — Затвердження заповіту — Диліжанс-привид — Мідні копанки — Сквотери — Укушена змією коняка — Суддя про геологічні свідчення — Мертвий хлопчик — Про паралакс і хибні вказівки щодо минущого — Ciboleros[122].

Вони саме перетинали західний край плаї[123], коли Ґлентон зупинив коня. Він повернувся, зіпершись рукою на деревину задньої луки, і поглянув на схід, де над горами, голими і плямистими, наче загидженими мухами, щойно зійшло сонце. Перед ними лежала гладенька плая без жодної стежки, а гори на своїх блакитних острівцях ніби стояли в цій пустці без підніжжя, схожі на плавучі храми.

Сидячи верхи, Тоудвайн з малюком, як і решта, задивилися на це спустіння. Удалечині плая виблискувала сріблястими брижами, які здійняв вітер на поверхні холодного моря, зниклого тисячі років тому.

Наче зграя хортів, сказав Тоудвайн.

Як на мене, наче гуси.

Раптом Баткет та один з делаварів повернули коней, шмагаючи їх і щось вигукуючи. Загін розвернувся, змішався і помчав вервечкою по дну озера до тонкої щітки кущів, які окреслювали берег. Чоловіки стрибали з коней і одразу стриножили їх заготовленими петлями. Коли тварини були надійно стриножені, а люди попадали на землю під кущами креозоту із зарядженою зброєю, удалечині рівною поверхнею витяглася тоненька смужка вершників з луками, яка тремтіла і вигиналася у спекотному повітрі. Вони зникали у променях сонця один за одним, а потім знову з’являлися, чорні на тлі світла, випірнали з того зниклого моря, як спалені привиди, а їхні коні копитами збивали примарну піну, вони то зникали на сонці чи на тлі озера, то мерехтіли, то зливалися, то відокремлювалися знову, то збільшувалися у розмірі в різних вимірах як уособлення чогось моторошного, то починали об’єднуватися, і над ними у продірявленому світанком небі з’явилася диявольська подоба їхніх рядів, незміряних і перевернутих, ноги їхніх коней, надзвичайно видовжені, важко наступали на високі тонкі хмари, і ці антивоїни, завиваючись, звисали зі своїх коней, величезні і химерні, і їхні пронизливі дикі крики неслися над цією пласкою безплідною рівниною, наче крики душ, що прорвалися крізь пропущені петлі у хитросплетінні речей у світ, що розкинувся під небом.

Вони повернуть праворуч! крикнув Ґлентон, і щойно він це сказав, вершники так і зробили, аби було зручніше тримати лук. Стріли зринали в блакить, сяючи на сонці оперенням, а потім раптово пришвидшувалися і летіли зі слабким свистом, немов дикі качки. Пролунав перший постріл з гвинтівки.

Малюк лежав долічерева, тримаючи обіруч великий револьвер «Вокер», стріляючи повільно й обережно, ніби вже робив усе це уві сні. Воїни проскакали на відстані десь тридцять метрів, сорок-п’ятдесят вершників, вибралися на край озера і почали розсипатися на зімкнені площини жару, тихо розпадатися і зникати.

Загін лежав під креозотом, перезаряджаючи зброю. Один мустанг лежав на піску, рівно дихаючи, а інші напрочуд терпляче зносили стріли, і далі стоячи на місці. Тейт і Док Ірвінґ відійшли, щоб їх оглянути. Решта загону ж спостерігала за плаєм.

З укриття вийшла трійця, Тоудвайн, Ґлентон і суддя. Вони підібрали короткий нарізний мушкет, обтягнутий сирицею, з прикладом, оббитим мідними цвяшками, що утворювали різні візерунки. Суддя кинув погляд на північ уздовж блідого берега сухого озера, куди втекли язичники. Він передав гвинтівку Тоудвайну, і вони пішли далі.

На пісочному намиві лежав мрець. Лише у шкіряних чоботах і широких мексиканських штанях. Чоботи з гострими носаками, як баскіни[124], підошви з парфлешу і високі халяви, закасані до колін і зав’язані. Пісок у намиві був темний від крові. Вони стояли на безвітряній спеці на краю сухого озера, і Ґлентон перевернув мерця горілиць кінчиком чобота. Усі побачили розмальоване обличчя, до очного яблука прилипнув пісок, пісок був і на згірклому лої, яким було вимащено торс. Над нижнім ребром було видно отвір від кулі з гвинтівки Тоудвайна. Мрець мав довге чорне волосся, тьмяне від пилу, яким бігли кілька поквапливих вошей. На щоках мазки білої фарби, якісь намальовані шеврони над носом і темно-червоні фігури під очима та на підборідді. Це був стариган із загоєною раною від піки трохи вище тазової кістки та шрамом від шаблі на лівій щоці аж до кутика ока. Шрами прикрашали витатуйовані малюнки, невиразні, певно, через вік, але не подібні на інші в цій пустелі.

Суддя став навколішки, ножем перерізав ремінь на бойовій сумці зі шкіри пуми і висипав її вміст на пісок. Там був козирок з воронячого крила, чотки з фруктового насіння, кілька рушничних кременів і жменя свинцевих куль. А ще нирковий камінець, або ж «скажений камінь», з нутрощів якоїсь звірини, його суддя вже оглянув уважно, а потім поклав собі до кишені. Решту майна він розрівняв долонею, начебто хотів з нього щось вичитати. Потім ножем розрізав на мерці штани. Біля темних геніталій висів шкіряний мішок, його суддя відрізав і теж надійно сховав у кишені куртки. Насамкінець схопив темні пасма, змахнув з них пісок і зняв скальп. Потім вони підвелися і повернулися до загону, лишивши мерця спостерігати висхлими очима за лиховісним наступом сонця.

Вони їхали цілий день блідою пустовщиною, деінде порослою лободою і просом. Увечері дотяглися до порожнистої землі, яка так різко відлунювала під копитами коней, що вони ступали і просувалися бочком, закочуючи очі, як циркові тварини, а вночі, коли тварини вляглися, всі і кожен чули глухий гуркіт каміння, яке падало десь далеко під ними в жахливу темряву світового лона.

Наступного дня вони перетнули озеро, вкрите таким дрібним гіпсом, що мустанги не лишали на ньому слідів. Вершники намастили паленою кісткою під очима, а деякі затінили очі і своїм коням. Сонце, відбиваючись від поверхні улоговини, обпікало обличчя знизу, а тінь коня з вершником ніби вимальовувалася на дрібному білому порошку барвою найчистішого індиго. Далеко на півночі пустелі здіймалася, хитаючись і свердлячи землю, смерчова клубочнява, а дехто казав, що чув, як подорожніх зносило вгору у цих безглуздих закрутах, як дервішів, щоб потім знову кинути в пустелю, певно, аби ті, переламані і закривавлені, спостерігали, як те, що їх знищило, крениться вперед, наче п’яний джин, і знову розчиняється в стихії, яка її і породила. Із того вихору не мовив жоден голос, і подорожній, лежачи зі зламаними кістками, міг кричати й лютувати у своїй муці, але лютувати на що? І якщо висохлу і зчорнілу оболонку його таки знайдуть у пісках прийдешні мандрівники, хто ж виявить знаряддя його загину?

Тієї ночі вони сиділи біля багаття, наче привиди зі вкритими пилом бородами та в припорошеному вбранні, захоплені, піролатрійні. Вогнище згасло, і вуглинки розносило рівниною, а пісок усю ніч плазував у темряві, як ватага вошей на марші. Уночі деякі коні почали іржати, і на світанку кількох довелося застрелити, бо вони просто збожеволіли від снігової сліпоти. Коли вони вирушили далі, під мексиканцем Макґіллом був уже третій кінь за ці дні. Він не зміг затінити очі мустангу, на якому виїжджав із сухого озера, бо бракувало намордника, щоб начепити на того, а нинішній його кінь був ще дикіший, тоді як у caballado[125] лишалося тільки три тварини.

Опівдні, коли вони полуднували біля мінерального джерела, два делавари, які зникли після Ханоса, наздогнали їх. З ними був кінь ветерана, досі із сідлом. Ґлентон підійшов до тварини, взяв повіддя і повів коня до багаття, потім дістав із піхов рушницю і передав її Девіду Брауну, нарешті переглянув вміст торби, прив’язаної до задньої луки сідла, і почав кидати мізерне майно ветерана у полум’я. Він розстебнув попругу, розв’язав решту спорядження і купою кинув у вогонь: ковдри, сідло, все, — і від жирної вовни та шкіри здійнявся огидний сірий дим.

Потім вони поїхали далі. Рушили на північ, і два дні делавари тлумачили сліди диму на далеких вершинах, а потім дим зник і більше не з’являвся. Коли вони заїхали на пагорби, натрапили на припорошений старий диліжанс, запряжений шістьма кіньми, які паслися на сухій траві в западині посеред голих скель.

Частина загону звернула до екіпажа, і коні сіпнули головами та злякано рушили риссю. Вершники погнали їх улоговиною, аж поки вони не стали кружляти, наче паперові коники у вітровій заверті, а диліжанс зі зламаним колесом стукотів за ними. Чорношкірий вийшов наперед, розмахуючи капелюхом і відганяючи вершників, потім підійшов до уярмлених, охоплених тремтінням коней, виставивши перед собою капелюха, заговорив до них і схопив одного за упряж.

Ґлентон обминув його і відчинив дверцята екіпажа. Усередині все було засипано трісками нової обшивки, і звідти, звісивши голову, випав мрець. Біля нього лежали чоловік і хлопець, обидва зі зброєю, як у труні, оповиті таким смородом, що відлякав би навіть стерв’ятника від цього тельбуховоза. Ґлентон забрав пістолет і набої й роздав їх. Двоє людей вилізли на дах, перерізали мотузки й пошарпаний брезент, скинули вниз пароплавний кофр і стару сумку дипкур’єра із сириці і розкрили їх. Ґлентон розрізав ножем ремені на сумці і витрусив її вміст на пісок. Листи, адресовані куди завгодно, але не сюди, швидко розлетілися по каньйону. Там ще було кілька торбинок з наліпками і зразками руди всередині, Ґлентон висипав їх на землю, копнув і роззирнувся. Знову зазирнув у диліжанс, потім сплюнув і пішов оглядати коней. Вони були великі, американські, але заїжджені. Ґлентон наказав звільнити двох від посторонків, потім відігнав чорношкірого від виносного коня та махнув капелюхом на інших тварин. Розрізнені, вони погнали дном каньйону, соваючись в упряжі, диліжанс хитався на шкіряних ресорах, а мрець звисав з ляских дверцят. Спочатку стихли звуки, потім зменшилися силуети на рівнині, якою вони прямували на захід, розчиняючись у теплі, що здіймалося від піску, доки коні не стали просто порошинкою, що борсалася в тій галюцинаційній пустці, а потім і вона зникла. Вершники рушили далі.

Другу половину дня вони тягнулися вервечкою по горах. Над ними пролетів невеликий сірий ланер, ніби шукаючи їхній прапор, а потім шугнув над рівниною на своїх тонких соколиних крилах. У сутінках того дня вони проїжджали повз піщані міста, замок і цитадель, обвітрену вежу та кам’яні зерносховища, осонцені й затінені. Дорогою їм траплялися мергель, червінька, ущелини з мідним сланцем і лісиста падь, а потім вони вийшли просто на виступ, під яким лежала похмура й безплідна кальдера з руїнами покинутого міста Санта-Рита-дель-Кобре.

Там вони й отаборилися без води і багаття. Вислали розвідників, Ґлентон у сутінках підійшов до кручі, сів і спостерігав, як унизу, в прірві, поглиблюється темрява, він вглядався у неї, чи не з’явиться десь вогник. Розвідники повернулися затемна, і так само ще в темряві загін осідлав рано-вранці коней і рушив далі.

Вони в’їхали в кальдеру на сіруватому світанку і вервечкою просувалися крізь вкриті сланцем вулиці між рядами валькованих будинків, полишених десятки років тому, коли апачі перекрили постачання з Чіуауа й оточили шахту. Виголоднілі мексиканці вирушили в довгий шлях на південь, але ніхто не дійшов до місця призначення. Американці їхали повз шлак, жорству та темні отвори шахти, повз плавильні з купами руди навкруги, повз гнилі фургони й вагонетки, білі, як кістки на світанку, і повз чорні залізні силуети покинутого устаткування. Вони перетнули кам’янистий арройо й продовжили рух потрощеною місцевістю до невеликого підвищення, на якому стояв старий пресидіо — велика трикутна валькована будівля з круглими вежами на кутах. На сході в стіні були одні-єдині двері, і, наблизившись, вони побачили дим, який відчували раніше в ранковому повітрі.

Ґлентон загатив у двері своєю палицею із сириці, як мандрівник, що натрапив на заїжджий двір. Синювате світло омивало довколишні пагорби, і лише найвищі вершини на півночі осявало сонце, а вся кальдера досі була оповита темрявою. Ґлентонів стукіт із ляскотом відлунив від голих розколотих скельних стін і повернувся. Чоловіки лишалися на конях. Ґлентон ударив по дверях ногою.

Виходь, якщо ти білий, крикнув він.

Хто там? обізвався голос.

Ґлентон сплюнув.

Хто це? запитало вже кілька голосів.

Відчиняй, відповів Ґлентон.

Вони чекали. Було чути, як по дереву тягнули торохкі ланцюги. Високі двері зі скрипом прочинилися, а за ними стояв чоловік із гвинтівкою напоготові. Ґлентон пхнув коня коліном, тварина підняла голову, штовхнула нею двері, і вони в’їхали всередину.

Вони спішилися у сірій напівтемряві подвір’я і прив’язали коней. Навколо стояло кілька вантажних фургонів, з деяких мандрівники познімали колеса. В одній з контор горіла лампа, і там біля дверей стояло кілька чоловіків. Ґлентон пройшов через трикутний двір. Чоловіки відійшли вбік. Ми думали, що ви індіяни, сказали вони.

Із семи людей загону, який вирушив у гори на пошуки дорогоцінних металів, лишилося четверо. Переслідувані дикунами, вони втекли з пустелі на південь і три дні тому забарикадувалися тут, у старому пресидіо. Одному із чоловіків прострелили груди внизу, і тепер він лежав, притулившись до стіни в конторі. Ірвінґ увійшов і подивився на нього.

Щось йому робили? запитав він.

Нічого.

Що я маю робити?

Ми нічого не просили робити.

Добре, відповів Ірвінґ. Тому що тут уже нічого не зробиш.

Він дивився на них. Брудні, обдерті, напівбожевільні. Уночі вони шукали дрова й воду на арройо та їли мертвого мула, який лежав вительбушений і смердючий у найдальшому кутку двору. Спочатку вони попросили віскі, а потім тютюн. У них було тільки два коня, одного з них у пустелі вкусила змія, і він тепер стояв на подвір’ї з надзвичайно розпухлою, гротескною головою, як міфічна ідеація коня в аттичній трагедії. Його вкусили за ніс, і тепер з безформної голови у страшній агонії випиналися очі, він, стогнучи, хитко підійшов до прив’язаних коней загону, вихляючи довгою деформованою мордою і пускаючи слину, крізь здавлену трахею виривалися хрипи. Шкіра на храпах тріснула, і крізь рожеву білизну проступала кістка, а маленькі вуха скидалися на клаптики паперу, запхнуті в кудлатий буханець тіста. Побачивши його, американські коні заюрбилися і почали відходити вздовж стіни, а він наосліп слідував за ними. Шквал ударів, брикання, і скакуни закружляли подвір’ям. Рябий жеребчик одного з делаварів відірвався від ремуди[126], двічі брикнув того коня, а потім повернувся і вп’явся зубами в його шию. З пащі скаженого коня вихопився стогін, що змусив чоловіків підійти до дверей.

Чому б вам його не застрелити? запитав Ірвінґ.

Швидше здохне, швидше смердітиме, відповіли йому.

Ірвінґ сплюнув. Хочете його з’їсти, хоч його змія вкусила?

Вони ззирнулися. Вони не знали.

Ірвінґ похитав головою і вийшов на вулицю. Ґлентон і суддя дивилися на сквотерів, а ті дивилися на підлогу. Кілька балок звисали зі стелі, бруд і сміття вкривали підлогу. Вранішнє сонце вже скоса зазирнуло в цю спустошену споруду, і Ґлентон побачив хлопчика років дванадцяти, мексиканця чи метиса, який сидів навпочіпки в кутку. На ньому були лише старі calzones і сандалії з необробленої шкіри. Він поглянув на Ґлентона з якоюсь наляканою зухвалістю.

Що це за дитина? запитав суддя.

Вони знизали плечима і відвели очі.

Ґлентон сплюнув і похитав головою.

Вони виставили на azotea арту, розсідлали коней і відправили їх пастися, а суддя підійшов до одного з в’ючаків, спорожнив кошики й пішов оглядати споруди. Опівдні він уже сидів на подвір’ї й молотком розбивав грудки руди, польовий шпат, багатий мідянцем, і місцеві самородки, з органічних нашарувань яких він мав на меті дізнатися якісь новини про походження землі, про що і розповів у принагідній лекції з геології невеликому зібранню, яке кивало і спльовувало. Декілька чоловіків хотіли було навести слова з Біблії, бажаючи заперечити його думки про віковічний лад, що його суддя виводив із хаосу, та висловлюючи інші блюзнірські припущення. Суддя всміхнувся.

Книги брешуть, сказав він.

Бог не бреше.

Ні, погодився суддя. Він не бреше. І ось його слова.

Він підняв шматок каменю.

Бог говорить камінням і деревами, кістками створінь.

Обірвані сквотери кивали один одному й незабаром визнали правоту цього вченого мужа в усіх його міркуваннях, і суддя заохочував їх, доки вони не стали ревними прозелітами нового ладу, а вже тоді посміявся з їхньої дурості.

Того вечора основна частина загону лягла спати на сухому глиняному подвір’ї під зірками. Але вдосвіта дощ загнав їх у приміщення, де вони скрутилися в темних брудних кімнатках уздовж південної стіни. На підлозі в конторі горів вогонь, і дим виривався крізь дірявий дах, а Ґлентон, суддя та їхні помічники сиділи навколо полум’я і курили люльки, поки сквотери стояли осторонь, жуючи подарований тютюн і спльовуючи на стіну. Хлопчик-метис спостерігав за ними чорними очима. Із заходу, з низьких темних пагорбів, долинало вовче виття, яке у сквотерів викликало підозру, а мисливців змушувало всміхатися один одному. У таку галасливу ніч, коли линув шакалячий дзявкіт койотів і пугукання сов, виття старого вовка було єдиним звуком, якому вони могли надати належної форми, самотній lobo, певно, із сивою мордою, що звисає, як маріонетка, з місяця, і клацає довгою пащею.

Уночі похолодніло, налетів вітер і дощ, і незабаром увесь дикий звіринець цього краю замовк. Кінь просунув мокру голову у двері, Ґлентон подивився на нього й заговорив, а тварина підвела голову, зморщила губи й подалася у дощ і ніч.

Сквотери спостерігали за цим усім верткими очима, і один із них зізнався, що ніколи б не заприязнився із конем. Ґлентон плюнув у вогонь, подивився на того чоловіка, що сидів у лахмітті й без коня, і похитав головою, спостерігаючи за цією дивовижно вигадливою дурістю у всіх її виявах і формах. Дощ ущух, і в тиші вгорі прокотився довгий гуркіт грому, який пробрязкотів серед скель, потім дощ посилився, поки вода не просочилася крізь почорнілі діри в даху, від чого багаття диміло і шипіло. Один із чоловіків підвівся, притягнув гнилі залишки старих балок і кинув їх у полум’я. Над провислими кроквами клубочився дим, а з розмоклого даху стікали струмочки рідкої глини. Надворі пірив дощ, і світло багаття, що лилося крізь двері, кидало бліду смужку світла на мілке море, де коні стояли, наче глядачі на узбіччі, очікуючи на якусь подію. Час від часу хтось із людей вставав і йшов надвір, його тінь падала на тварин, і ті підіймали й опускали свої мокрі голови, хлюпали копитами, і далі чекаючи під дощем.

Чоловіки на варті ввійшли до кімнати, зупинилися біля вогню і стали, паруючи. Чорношкірий застиг у дверях, ні надворі, ні всередині. Хтось повідомив, що суддя ходить по стіні голий, величезний і блідий у спалахах блискавок, озираючи периметр і декламуючи слова на зразок стародавніх епосів. Ґлентон мовчки дивився на вогонь, а чоловіки розташувалися на сухих ділянках підлоги, закутавшись у ковдри, і незабаром усі заснули.

Уранці вже не дощило. Надворі стояли калюжі води, а покусаний кінь лежав мертвий, поклавши свою безформну голову в багнюку, інші ж збилися під вежею в північно-східному кутку мордами до стіни. Гірські вершини на півночі біліли від снігу у світлі сонця, що сходить, і коли Тоудвайн вийшов у новий день, сонце сáме торкнулося верхівок стіни, і суддя стояв у злегка млистій тиші, копирсаючись шпичаком у зубах, ніби щойно поїв.

Доброго ранку, сказав суддя.

Доброго, відповів Тоудвайн.

Гадаю, розвиднюється.

Ніби прояснилося, підтвердив Тоудвайн.

Суддя повернув голову і подивився на незайману кобальтову цитадель дня, що займався. Над яром літав орел, і його голова і хвіст біліли на сонці.

Так і є, відповів суддя. Так і є.

Сквотери вийшли надвір і стали біля табору, кліпаючи, як птахи. Вони домовилися між собою приєднатися до загону, і коли Ґлентон переходив двір, ведучи свого коня, ватажок групи виступив уперед, щоб повідомити йому про рішення. Ґлентон навіть не глянув на нього. Він зайшов до cuartel[127] по сідло і спорядження. Тоді ж хтось знайшов хлопчика.

Той лежав голий долічерева в одній із кімнаток. Усією глиняною долівкою було розкидано багацько старих кісток. Ніби він, як і багато хто до нього, натрапив на місце, де жило щось вороже. Сквотери з’юрбилися навколо, мовчки дивлячись на труп. Згодом вони пустилися у беззмістовну розмову про заслуги та чесноти загиблого хлопчика.

Мисливці на скальпи осідлали своїх коней на подвір’ї й завернули до воріт, які тепер були відчинені на схід, вітаючи світло і запрошуючи в дорогу. Коли вони пішли, приречені чоловіки, які замешкали в пресидіо, витягли хлопчика і поклали його в багнюку. Через зламану шию його голова мляво звисала й дивно вдарилася об землю, коли його поклали. У калюжах дощової води на подвір’ї сіро відбивалися пагорби за шахтою, а напівз’їдений мул лежав у багні без задньої частини туші, як щось із хромолітографії, на якій зображено жахливу війну. У казармі без дверей підстрелений чоловік почергово співав церковні гімни та проклинав Бога. Сквотери оточили мертвого хлопця, зіпершись на свої пошарпані рушниці, як босяцька почесна варта. Ґлентон залишив їм двісті грамів пороху, кілька капсулів і невеликий злиток свинцю, і, коли загін від’їжджав, дехто глянув через плече на ту трійцю, що стояла на подвір’ї із байдужими поглядами. Ніхто навіть не помахав на прощання. Чоловік, який помирав біля згаслого багаття, співав, і, відходячи, вони почули гімни свого дитинства, і вони чули їх, навіть коли вийшли до арройо й ковзали крізь ще мокрі від дощу низькі кущі ялівцю. Чоловік при смерті співав чітко й замислено, і, можливо, вершники, що йшли вглиб країни, уповільнили своїх коней, щоб чути його якомога довше, бо вони були одного поля ягода.

* * *

Того дня вони їхали через низькі пагорби, на яких не було нічого, крім вічнозелених чагарників. Всюди у цьому високому степу стрибали й розбігалися олені, і мисливці підстрелили кількох, не злізаючи із сідла, вительбушили їх і поклали в мішки, а ввечері до них приєднався почет з пів десятка вовків різного розміру й кольору, які вервечкою бігли назирці, і кожен озирався, щоб переконатися, що наступний прямує за ним.

У сутінках вони зупинилися і розклали багаття, щоб засмажити оленів. Їх оповила беззоряна ніч. На півночі вони бачили, як на невидимих хребтах похмуро палахкотіли інші червоні вогнища. Вони поїли й рушили далі, не загасивши багаття, і коли вони їхали в гори, вогонь, здавалося, міняв місце розташування, мить — тут, мить — там, віддаляючись або незбагненно рухаючись паралельно з ними. Наче ignis fatuus[128], який запізніло спалахував позаду на дорозі, і всі його бачили, але ніхто не казав про нього ані слова. Бо оманлива воля, явлена в світляних об’єктах, так само може виявитися в ретроспективі і, обхитрувавши вже пройдений шлях, направляти людей до облудної долі.

Тієї ночі, проїжджаючи через плато, вони побачили, як до них наближається така ж група вершників — із темряви її вихоплювали переривчасті спалахи сухих блискавок на півночі. Ґлентон спинився і притримав коня, за ним і загін вчинив так само. Мовчазні вершники їхали далі. Коли вони були за сотню метрів, теж зупинилися, і всі мовчки обдумували зустріч.

Хто ви такі? крикнув Ґлентон.

Amigos, somos amigos[129].

Кожен загін рахував кількість людей в іншому.

De dónde viene?[130] вигукували незнайомці.

A dónde va?[131] крикнув у відповідь суддя.

Це були ciboleros з півночі з в’ючними кіньми, навантаженими сушеним м’ясом. Одягнені в шкури, зшиті сухожиллями тварин, вони сиділи верхи як ті, хто рідко злазить з коня. У руках вони стискали піки, якими вбивали бізонів на рівнинах, а їхню зброю прикрашали китиці з пір’я та клаптики фарбованої тканини, в одних були луки, в інших — старі фузеї, із дул яких стирчали затички із такими ж китицями. Сухе м’ясо тримали загорнутим у шкури, і, за винятком кількох зі зброєю, вони не були знайомі з атрибутами цивілізації, як найнеотесаніші дикуни в цих краях.

Вони почали розмову в сідлі, і ciboleros запалили сигарки та сказали, що їдуть на ринок у Месілью. Американці могли виміняти в них трохи м’яса, але не мали рівноцінних товарів, та й бажання обмінюватися було їм чуже. Тож обидві групи розділилися на тій опівнічній рівнині, і кожна пішла туди, звідки прибула друга, нескінченно ідучи, як і годиться всім мандрівникам, там, де вже пройшли інші.

X

Тобін — Сутичка на Літтл-Колорадо — Катабасис — Звідки взявся вчений муж — Ґлентон і суддя — Новий курс — Суддя та кажани — Гуано — Дезертири — Селітра та деревне вугілля — Лавове поле — Відбитки копит — Вулкан — Сірка — Матриця — Винищення індіанців.

У наступні дні всі сліди гіленьо[132] зникли, і загін заходив дедалі глибше в гори. Вони мовчки стояли, згорбившись, біля вогнища з блідого, як кістка, високогірного плáвника, і полум’я никало під поривами нічного вітру, що здіймався кам’яними ущелинами. Малюк сидів, схрестивши ноги, і шилом, позиченим у колишнього священника Тобіна, ладнав ремінь, а безрясний спостерігав за його роботою.

Ти точно робив це раніше, сказав він.

Малюк витер носа об засмальцьований рукав і перекинув ремінь через коліно. Сам ні, відповів він.

Ну, ти маєш хист. Більший, ніж у мене. Бог несправедливо розподіляє свої дари.

Малюк подивився на нього і знову схилився над працею.

Так і є, продовжив колишній священник. Просто роззирнись. Роздивися суддю.

Я вже його роздивився.

Може, він тобі і не до вподоби, твоє право. Але цей чоловік — майстер на всі штуки. Ніколи не бачив, щоб якесь завдання було йому не до снаги.

Хлопчина простягнув крізь отвір змащену жиром нитку і туго її затягнув.

Він і нідерландською говорить, сказав колишній священник.

Нідерландською?

Ага.

Малюк глянув на Тобіна й знову схилився над шиттям.

Говорить, сам чув. Ми наздогнали гурт божевільних паломників у Льяно, і їхній ватажок-стариган заговорив було нідерландською, наче ми були в нідерландській провінції, а суддя йому щось їхньою і відповів. Ґлентон ледь з коня не впав. Ми і не підозрювали, що він говорить нідерландською. Запитали, де ж він навчився, і знаєш, що той відповів?

Що?

Сказав, що від одного голландця.

Колишній священник сплюнув. Я і від десятка голландців не навчився б. А ти?

Малюк похитав головою.

Ні, сказав Тобін. Всевишній відміряє та роздає дари свої на власний розсуд. Та й рахує не по всій правді, і, закладаюся, він і сам перший це визнає, коли його просто у вічі те спитати.

Хто визнає?

Всевишній, Всевишній. Колишній священник похитав головою. Він глянув крізь вогонь на суддю. На ту велику безволосу прояву. І не подумаєш, що він може перетанцювати самого диявола, еге? Боже, який же він танцюрист, цього йому точно не бракує. А скрипка. Він найкращий скрипаль, якого я чув, та й край. Найкращий. Він легко знаходить стежку, стріляє з гвинтівки, їздить верхи, вистежує оленя. Він об’їздив увесь світ. Він сидів з губернатором до світанку, у Парижі він це, а в Лондоні те, і то п’ятьма мовами, багато б віддав, щоб це почути. Губернатор і сам учений муж, але ж суддя…

Колишній священник знову похитав головою. Чи, може, Господь так показує, що він мало покладається на вчених? Бо що означає те вчення для того, хто все знає? Він має надзвичайну любов до звичайної людини, а його божественна мудрість живе в найменшій істоті, тому, може, голос Всевишнього говорить найповніше в тих, хто проживає свої дні у мовчанні.

Він дивився на малюка.

Хай на те буде його воля, продовжував Тобін, Бог говорить у найменших створіннях.

Малюк подумав, що колишній священник говорить про птахів чи плазунів, але той, спостерігаючи за ним і злегка нахиливши голову, сказав: І жодного не омине той голос.

Малюк плюнув у вогонь і схилився над своїм заняттям.

Не чую ніякого голосу, відповів він.

Коли він замовчить, ти зрозумієш, що чув його все життя.

Правда?

Ага.

Малюк перевернув ремінь на коліні. Колишній священник спостерігав за ним.

Уночі, вів далі Тобін, коли коні пасуться, а загін спить, хто слухає, як вони пасуться?

Ніхто, бо ти сам сказав, що всі сплять.

Ага. А як вони перестануть пастися, хто прокинеться?

Усі.

Ага, підтвердив Тобін. Усі.

Малюк звів на нього очі. А суддя? Той голос і до нього говорить?

Суддя, повторив Тобін. Але далі нічого не відповів.

Я вже бачив його, сказав хлопець. В Накоґдочесі.

Колишній священник усміхнувся. Усі в загоні кажуть, що вже десь зустрічали цього чорнодушного поганця.

Тобін потер бороду тильним боком долоні. Він урятував нас усіх, маю це визнати. Коли ми зійшли до річки Літтл-Колорадо, у нас не лишилося і пів кіла пороху на весь загін. Та яке пів кіло. Заледве якась дрібка. І він сидів там на камені посеред найбільшої пустелі, яку тільки побачиш. Він присів на ту скелю, наче чекав на екіпаж. Браун думав, що то міраж. А міг і застрелити, якби мав чим.

Як це ви залишилися без пороху?

Усе вистріляли в дикунів. Ховалися в печері дев’ять днів, втратили багато коней. Нас було тридцять вісім, коли ми покинули Чіуауа, а коли суддя знайшов нас, залишилося чотирнадцять. Смертельно втомилися, ніби загнані звірі. Всяк і кожен знав, що рано чи пізно нас у цьому Богом забутому краю заженуть в ущелину, чи якийсь глухий кут, чи навіть на купу каміння, а то і буде наш останній пост із ненабитими гвинтівками. Суддя. Диявол має віддати йому належне.

Малюк тримав в одній руці шиття, а в другій шило і дивився на колишнього священника.

Ми були на рівнині всю ніч і більшу частину наступного дня. Делавари постійно зупинялися й притулялися вухом до землі, щоб прислухатися. Втекти нікуди, ніде сховатися. Я не знаю, що вони намагалися почути. Ми знали, що ці кляті чорнопикі були десь там, і, як на мене, то вже забагато інформації, більше не треба. То був наш останній світанок. Ми всі озиралися, не скажу, як далеко можна було бачити. Двадцять п’ять, тридцять кілометрів.

А потім майже на меридіані того дня ми знайшли суддю, який сидів на тій каменюці посеред пустині. Та й жодного іншого каменю там не було. Ірвінґ сказав, що суддя, ймовірно, притягнув його із собою. Я сказав, що це межовий камінь, щоб відмежувати його в цій пустці. Він мав таку ж гвинтівку, як і зараз, усю оздоблену нейзильбером, з латинською назвою, яку він наказав вивести срібним дротом під щокою на прикладі: Et In Arcadia Ego[133]. Тобто про те, що вона смертельна. Доволі часто свою зброю називають. Я чув про «Солодкі Губки» і «Слухай гробниці» та різноманітні жіночі імена. Але це перший і єдиний раз мені трапляється напис із класики.

Тож там він і сидів. Без коня. Зовсім один, схрестивши ноги, а коли ми під’їхали, усміхнувся. Ніби чекав на нас. Мав стару полотняну дорожню сумку й старе вовняне пальто, перекинуте через плече. А в сумці зберігав кілька пістолетів і пристойну колекцію злитків, срібних і золотих. Але в нього навіть фляги не було. Це було як… Я не знаю, як він туди потрапив. Він сказав, що їхав з валкою фургонів, але відстав від них, щоб пройтися на самоті.

Дейві хотів лишити його напризволяще. Не дуже в’язалося з його честю, і дотепер так само. Ґлентон просто його роздивлявся. Хоч цілий день гадай, що ж він подумав про ту особу на землі. Досі не знаю. Ці двоє таємно домовилися. Якийсь страшний завіт. Зважай на те. Побачиш, що я правий. Він наказав привести одного з двох останніх в’ючаків, перерізав ремені, залишив торбини на землі там, де вони впали, суддя виліз на коня, і вони вдвох рушили пліч-о-пліч, а згодом уже розмовляли, як брати. Суддя їхав без сідла, по-індіанськи, із саквояжем та гвинтівкою на холці, і роздивлявся все з таким великим задоволенням, наче все відбулося саме так, як він і планував, і цей день не міг бути прекраснішим.

Проїхали небагато, як він уже дав нам новий курс, десь на дев’ять градусів на схід. Він вказав на гірський хребет десь за п’ятдесят кілометрів, ми попрямували до тих гір, і ніхто навіть не запитав нащо. Натоді Ґлентон уже ознайомив його із ситуацією, але якщо суддя і був стурбований тим, що в нас у цій пустині спорожніла зброя і половина апачів сіла нам на хвіст, то тримав усе в собі.

Колишній священник зробив паузу, щоб знову запалити люльку, витягнув вуглинку з гарячого багаття, як червоношкірі розвідники, а потім знову поклав її назад серед язиків полум’я, наче там було її місце.

А як думаєш, що було в тих горах, куди ми рушили? І звідки він про те знав? І звідки знав, як це знайти? І як цим скористатися?

Тобін, здавалося, питав самого себе. Він дивився на вогонь і пихкав люлькою. І справді — звідки? повторив він. Ще до вечора ми дійшли до передгір’я і продовжили шлях сухим арройо, їхали, гадаю, до півночі, а потім отаборилися без вогню та води. А вже вранці побачили їх на рівнині на півночі, мабуть, за шістнадцять кілометрів від нас. Їхали рядами спочатку четверо, потім шестеро, і нестачі в людях не мали, ще й нікуди не поспішали.

За словами кінних вартових, суддя не спав усю ніч. Спостерігав за кажанами. Підіймався на схил і записував щось у книжечку, а потім повертався вниз. Життєрадісний далі нікуди. Уночі втекли двоє, тож нас лишилася всього дюжина, ну і суддя тринадцятий. Я детально його вивчав, суддю. І тоді, і зараз. Він то скидався на шаленця, то ні. От про Ґлентона я завжди знав, що він божевільний.

На світанку ми рушили вниз невеличкою ущелиною серед дерев. Їхали схилом з півночі, де на камінні росли і верби, і вільхи, і вишні, лише дуже маленькі. Суддя зупинявся, ботанізував, а потім наздоганяв нас. Боже, руку собі дам відтяти, коли це не так. Він запихав листочки між сторінок тої своєї книжечки. Звісно, я ніколи такого не бачив, і весь цей час дикунів було добре видно під нами, як на долоні. Йшли тією рівниною. Боже, ледь шию не зламав, бо не міг від них очей відвести, а їх там була ціла сотня душ, як одна.

Ми вийшли на якийсь крем’янистий ґрунт, де ріс тільки ялівець, і просто рушили далі. Навіть не намагалися заплутати їхніх слідопитів. Увесь день верхи. Дикунів ми вже не бачили, бо йшли під захистом гори, а вони були за нами десь на схилах. Коли посутеніло і розліталися кажани, суддя знову змінив курс і поїхав з капелюхом у руці, дивлячись на тих маленьких істот. Ми розділилися і розійшлися в тому ялівці, а тоді зупинилися, щоб перегрупуватися і дати коням перепочити. Ми сиділи в темряві й ніхто не сказав ні слова. Суддя повернувся й почав перешіптуватися з Ґлентоном, а потім ми рушили далі.

Ми вели коней у темряві. Стежки не було, одні круті шерхлі скелі. Коли ми нарешті дісталися тієї печери, деякі з наших подумали, що він хотів, аби ми там сховалися, і вирішили, що він достеменно здурів. Але то все через нітер[134]. Нітер, розумієш. Ми залишили все своє майно біля входу, наповнили наші торбини, в’ючні кошики та mochilas[135] землею з печери й вирушили далі на світанку. Ми під’їхали до вершини над тією місциною й, озирнувшись, побачили, як печера поглинає величезний рій кажанів, тисячі істот, і так тривало годину чи більше, а тоді ми вже просто їх не могли бачити.

Суддя. Ми залишили його на високому перевалі, біля чистого струмка. Його і одного делавара. Він наказав нам обігнути гору і повернутися на те саме місце через сорок вісім годин. Ми скинули всі сакви на землю, забрали двох їхніх коней, і вони з делаваром почали тягати свої в’ючні кошики та торби вгору до струмка. Я дивився, як він пішов, і тоді сказав, що волів би більше ніколи його не бачити.

Тобін подивився на малюка. Більше ніколи в цьому житті. Я думав, що Ґлентон покине його напризволяще. Ми рушили далі. Наступного дня на іншому боці гори ми натрапили на тих двох хлопців, які нас кинули. Висіли вниз головою на дереві. З них здерли шкіру, і можу сказати, що краси чоловікові це не додає. І якщо дикуни не збагнули цього раніше, то тепер точно зрозуміли. Те, що в нас нема пороху.

Верхи ми вже не їхали. Просто вели коней якомога далі від каміння і закривали їм ніздрі, якщо вони пирхали. Протягом цих двох днів суддя водою зі струмка вилуговував гуано разом із деревною золою, від чого утворився осад, а потім збудував глиняну піч і спалив у ній деревне вугілля, заливаючи вогонь водою вдень і запалюючи знову вночі. Коли ми його знайшли, він сидів біля струмка із делаваром, обоє цілковито голі, і, на перший погляд, вони виглядали п’яними, але від чого, ніхто не міг здогадатися. Уся верхівка гори вкрита апачами, а він просто сидить. Побачивши нас, суддя встав, пішов до верб і приніс дві торбини, в одній було десь три з половиною кіло чистої кристалічної селітри, а в другій десь півтора кіло вільхового вугілля. Він так подрібнив вугілля у западині в скелі, що з того порошку можна було робити чорнила. Зав’язав мішки й повісив їх на сідельній луці Ґлентона, а потім вони з індіанцем одяглися, і я був цьому радий, бо ніколи раніше не бачив дорослого чоловіка вагою півтора центнера без жодної волосинки на тілі, ні тоді, ні дотепер. І за це я ручаюсь, тому що сам і тверезий визначав його вагу, коли він зважувався у торговця в Чіуауа цього місяця.

Ми зійшли з гори без розвідників, без нічого. Просто йшли вперед. Смертельно хотілося спати. Було темно, коли ми, згрупувавшись, вийшли на рівнину, перерахували наші ряди і рушили далі. Місяць зростав і повнився вже на три чверті, а ми ступали, як циркові вершники, безгучно, коні такі обережні, ніби йшли по яєчній шкаралупі. І ніяк не зрозуміти, де ті дикуни. Останнім свідченням того, що вони близькі, були ті два бідні мудаки зі здертою шкірою на дереві. Ми попрямували на захід через пустелю. Док Ірвінґ їхав попереду мене, і було так світло, що я міг порахувати волосини на його голові.

Їхали цілу ніч, а вранці, як місяць зник, натрапили на зграю вовків. Вони розбіглися, але незабаром повернулися, мовчазні, як дим. Блукали, чатували, кружляли поблизу коней. Нахабні до чортиків. Ми намагалися відігнати їх, розмахуючи путами, але ті лише ухилялися, на твердому ґрунті їх і не чути, лише дихання, а ще коли вони рикали, гарчали чи клацали зубами. Ґлентон зупинився, вовки крутнулися, кинулися врозтіч і невдовзі повернулися. Двоє делаварів відступили зі стежки трохи ліворуч — сміливіші за мене душі — і знайшли впольовану тварину. Молодий самець антилопи, який помер напередодні ввечері. Лише наполовину з’їдений, тож ми порізали його ножем, запакували решту, а потім їли сирим у сідлі — перше м’ясо за шість днів. Аж завмирали від задоволення. На горі ми шукали шишки, як ведмеді, і раділи, коли щось знаходили. Ми залишили lobos майже голі кістки, але вовка я ніколи не застрелив би, й інші відчувають те саме.

Увесь цей час суддя майже не розмовляв. На світанку ми стали на краю величезного лавового поля, і от його честь займає своє місце на магматичних каменях і починає свій виступ. Схоже на проповідь, але ніхто з нас ніколи не чув нічого схожого. За тим полем лави був високий вулкан, на сході сонця він променився барвами, чорні пташки літали за вітром, а старе пальто судді лопотіло, і він вказав на ту самотню голу гору та виголосив промову, ні тоді, ні тепер не розумію нащо, і закінчив словами, що мати-земля кругла, як яйце, і в ній все добре. Тоді він розвернувся й повів коня, на якому їздив, через цей скляний чорний простір, підступний як до людей, так і до звірів, і ми пішли за ним, як послідовники якоїсь нової віри.

Колишній священник зробив паузу і постукав згаслою люлькою об каблук чобота. Він глянув на суддю, який за звичкою підставив полум’ю свій голий торс. Потім обернувся й подивився на малюка.

Лавове поле. То був лабіринт. Вибігаєш на невеликий виступ і впираєшся в круті прірви довкола, які й не наважишся перестрибнути. Краї — як гостре чорне скло, гострі крем’яні уламки внизу. Ми вели коней дуже обережно, та все ж копита вони поранили. Наші чоботи порізало на шмаття. Видираючись по цих обвалених зморшкуватих плитах, можна добре уявити, як тут усе відбувалося, як скелі розплавилися й затверділи, зморщившись, ніби пудинг, як земля прогоріла аж до свого вогненного ядра. Де, як знає кожен, і розташоване пекло. Бо Земля — це куля, що висить у порожнечі, і насправді вона не має верху і низу, крім мене, ще кілька людей із загону бачили невеликі сліди роздвоєних копит, відбиті на камені, ніби там ішла лань, але яка лань коли ходила по розплавленій скелі? Я справді тримаюся Святого Письма, але, можливо, були грішники настільки мерзотні, що вогонь їх викашляв, і я ніби бачив, як давним-давно через цю вогненну блювоту ходили дияволятка з вилами, щоб забрати ті душі, помилково викинуті із проклятого місця у зовнішні виступи світу. Отак. Це лише думка, не більше. Але десь, згідно з таємним порядком усіх речей, цей світ повинен торкнутися іншого. І в цій лаві щось залишило маленькі відбитки копит, бо я бачив їх на власні очі.

А суддя, він просто дивився на той мертвий конус, що стирчав посеред пустелі, як великий шанкр. Ми йшли похмурі, як сови, і коли він обернувся та побачив наші обличчя, засміявся. Біля підніжжя гори ми потягнули жереб, а потім відправили вперед двох з кіньми. Я спостерігав, як вони йдуть. Один із них сьогодні сидить біля цього вогню, і я бачив, як він вів коней через ті шлакові землі, як приречений.

Але ми ж не приречені, так я вважав. Коли я звів очі, він, суддя, уже дерся схилом, перебираючи ногами і руками, з мішком за плечима і гвинтівкою, яку тримав, як альпеншток. Тож ми всі пішли за ним. Не пройшли й половини, як побачили на рівнині дикунів. Полізли далі. Я думав, що в найгіршому разі радше кинемося в той казан, аніж дамо тим бісам нас узяти. Ми дерлися дедалі вище, і, здається, був полудень, коли досягли вершини. Справу зроблено. Дикуни кілометрів за шістнадцять унизу. Я озирнувся на наших, і, певна річ, виглядали вони не дуже. Втратили гідність. У них у всіх добрі душі, були і є, і мені було важко на них дивитися, я подумав, що суддя посланий до нас як прокляття. Та все ж він довів, що я помилявся. Тоді — так. А тепер я знову розгублений.

Попри свої розміри, він першим досяг краю конуса, стояв там і дивився, наче прийшов помилуватися краєвидом. А тоді сів і почав шкрябати ножем скелю. Один за одним ми туди дісталися, а він сидів спиною до зяючої діри й відколював шматки каменю і наказав нам робити те саме. Це була самородна сірка. Безліч сірки по всьому краю цього казана, тут і там виблискували маленькі яскраво-жовті пластівці кремнезему, але здебільшого то був чистий сірчаний цвіт. Ми відколювали її й рубали ножами, поки не мали десь кіло, а потім суддя взяв торбини й, знайшовши затишне місце серед каміння, висипав туди деревне вугілля й нітер, розмішав рукою й додав у суміш сірку.

Я подумав, а що як доведеться додати до цього власної крові, як у масонів, але ми цього не робили. Він вимішував усе руками, поки дикуни і далі сунули до нас через рівнину, а коли я обернувся, суддя, той великий безволосий незграба, підвівся, вийняв прутня і почав мочиться на суміш, люто заливаючи її сечею, а тоді, піднявши руку, закликав нас робити те саме.

А ми вже і так були напівбожевільні. Тож усі вишикувалися. Делавари та решта. Усі, крім Ґлентона, бо той просто витріщався. Ми витягнули наші члени й взялися до роботи, а суддя стояв на колінах і м’яв ту масу голими руками, сеча бризкала навсібіч, і він кричав на нас, щоб ми мочились, мочились, люди, мочіться заради спасіння ваших душ, бо хіба ж ви не бачите отама червоношкірих, він усе сміявся, коли це казав, і замішував ту велику гидоту, схожу на огидне чорне тісто, місиво, яке тхнуло самим дияволом, і не суддя, а той клятий кондитер доклав до того рук, і от суддя дістає ножа, ріже оте все і розкладає його з південного боку, тоненько мастить скелі лезом, мружачись на сонце одним оком, сам вимазаний чорним, він тхне сечею й сіркою, посміхається і розмахує ножем із дивовижною майстерністю, наче робить таке щодня. Закінчивши, він відкинувся назад, витер руки об груди та, як і ми всі, подивився на дикунів.

Тоді вони вже дісталися лавового поля, і в них був слідопит, який шукав наші сліди на тій голій скелі й задкував з кожного глухого кута, а тоді кликав своїх. Не знаю, що він там шукав. Може, чув наш сморід. Невдовзі ми почули, як вони розмовляють унизу. А потім нас побачили.

І лише Бог, слава Йому у вишніх, знає, що вони думали. Вони розійшлися по лаві, один вказав рукою, і всі звели очі горі. Їх наче блискавкою вдарило. Побачити одинадцять людей, які сидять на найвищому краю цього випаленого атола, як скажені птахи. Вони почали радитися, а ми дивилися, чи не відправлять когось по коней, але цього не зробили. Жадібність взяла верх, і вони рушили до гори, деручись по лаві, бо кожен хотів бути першим.

Гадаю, у нас залишилася година. Ми спостерігали за дикунами і спостерігали, як сохне на скелях огидна суміш, зроблена суддею, і спостерігали за хмарою, що пливла до сонця. Один за одним ми перестали дивитися на скелі і дикунів, бо хмара таки прямувала просто на сонце і мала б зависнути там на добру годину, і це буде наша остання година. А суддя сидів і писав у своїй книжечці, а коли, як і всі, побачив хмару, відклав той зошит і дивився разом з нами. Ніхто не сказав ні слова.

Не було що проклинати, не було кому молитися, ми тільки дивилися. А хмара затулила лише куточок сонця та й посунула далі, і тінь на нас так і не впала, суддя дістав свій гросбух і взявся писати, як і раніше. Я дивився на нього. А потім я трохи зліз і помацав шматок суміші. Вона пашіла. Я пройшов уздовж краю і побачив, що дикуни лізли зусібіч, бо на тому голому гравійному схилі не було кращих і гірших шляхів. Я шукав якісь валуни, що їх можна кинути в них, але там було лише каміння завбільшки з кулак, дрібний гравій і пласти скельних уламків. Я глянув на Ґлентона: він саме дивився на суддю і скидалося на те, що з’їхав з глузду.

Ну а тоді суддя згорнув свою книженцію, взяв шкіряну сорочку, розклав її в затишному місці й наказав нам принести суміш. Усі ножі зарухалися, ми кинулися те все відшкрябувати, а він попередив, аби ми не вибили іскру з того кременю. Ми навалили суміш йому на сорочку, і тоді він почав рубати її та дрібнити своїм ножем. І покликав: капітане Ґлентоне.

Капітан Ґлентон. Віриш? Він назвав його «капітаном». Ідіть сюди і зарядіть свою поворотну двоцівку, і побачимо, чи годиться те, що ми тут маємо.

Ґлентон підійшов, тримаючи гвинтівку, зачерпнув жменю пороху, зарядив обидва стволи, вставив два набої у патронник, капсулі й зробив крок до краю. Але суддя задумував дещо інше.

Отуди, їй в утробу, каже він, і Ґлентон навіть нічого не спитав. Він спустився вздовж внутрішнього краю до центру того страшного димаря, витягнув над ним зброю, націлив її прямо вниз, звів курок і вистрілив.

Такого звуку день їхати — і не почуєш. Навіть сьогодні трясе. Він вистрілив з обох стволів, потім подивився на нас і суддю. Суддя тільки махнув і продовжив дрібнити, а потім покликав нас наповнювати роги та порохівниці, тож ми їх наповнювали один за одним, проходячи повз нього, як повз святе причастя. Коли кожен узяв своє, суддя наповнив і свою порохівницю, дістав револьвери й почав їх заряджати. Перші дикуни були на схилі лише за двісті метрів. І ми були готові їх покласти, але суддя знову не погодився. Він вистріляв свої револьвери в кратер-казан, роблячи паузи між пострілами, спорожнивши так усі десять камор, а тоді попередив нас, щоб ми зникли з поля зору, і перезарядив зброю. Усі ці постріли, мабуть, дещо затримали дикунів, бо вони, ймовірно, думали, що в нас узагалі немає пороху. А тоді суддя дістав із сумки гарну білу парусинову сорочку, переступив через край і почав розмахувати нею перед червоношкірими, гукаючи до них іспанською.

Ти заплакав би, якби це почув. Вони мертві, лишився тільки я, кричав він. Помилуйте мене. Todos muertos. Todos[136]. І махає сорочкою. Боже, від того вони задзявкотіли на схилі, як собаки, а він, суддя, повернувся до нас і зі своєю тією усмішкою каже: Джентльмени. І більше нічого не сказав. Револьвери були у нього позаду за паском, а тепер він дістав обидва, а в нього обидві руки робочі, як у павука, він може писати обома однаково, я сам бачив, і почав ото вбивати індіанців. А нас удруге не треба було запрошувати. Боже, яка це була бойня! Першим випалом ми вбили цілу дюжину, але не збиралися зупинятися. До того, як останній бідолашний чорношкірий досяг підніжжя схилу, на гравії вже лежало п’ятдесят вісім убитих. Вони просто сповзали вниз, як полова з віялки, одних сюди розвернуло, інших туди, а внизу утворювався такий собі ланцюжок. Ми сперли цівки на сірку і знищили ще дев’ятьох, які бігли крізь лаву. То було полювання з лабазу, ось що. Ми робили ставки. Останнього підстрелили за добрих півтора кілометра від наших гвинтівок, а він ще й біг на повній швидкості. Того дня всі били точно в ціль, і не було жодної осічки від того дивно замішаного пороху.

Колишній священник повернувся і подивився на малюка. Отаким був суддя, коли я його побачив уперше. Ага. Його слід вивчати.

Малюк глянув на Тобіна. А він суддя чого? запитав він.

Він суддя чого?

Він — суддя чого.

Тобін вдивлявся крізь вогонь. Ет, хлопче, сказав він. Краще помовчи. Він може тебе почути. А вуха в нього, як у лисиці.

XI

У гори — Старий Ефраїм[137] — Викрадений делавар — Пошуки — Ще одне затвердження заповіту — В яру — Руїни — Кіт-Сіл[138] — Солерет[139] — Зображення та речі — Розповідь судді — Загиблий мул — Ями для мескалю — Нічний епізод з місяцем, квітами і суддею — Село — Ґлентон про поводження з тваринами — Стежка вниз з гір.

Вони заходили все далі в гори, і дорога вела через високі соснові ліси, де поміж дерев віяли вітри і було чути самотні крики птахів. Непідковані мули йшли звивистою стежкою по сухій траві та хвої. У глибоких ярах на північних схилах блакитніли вузькі смуги старого снігу. Вершники їхали зигзагами через одинокий осиковий гай, де на мокрій чорній доріжці лежало опале листя, мов дрібні золоті кружальця. Вони мерехтіли, як мільйони блискіток, у блідих лісових коридорах, і Ґлентон узяв одне кружальце, покрутив у руці, як дрібне віяло, тримаючи за стеблинку, а потім відпустив, усвідомлюючи його досконалість. Вони пройшли крізь вузьку ущелину, повну вкритого інеєм листя, і на заході сонця перетнули високу сідловину, де дикі голуби злітали за вітром, пірнали в щілину в скелі у метрі над землею, шалено віражуючи між мустангів, і падали в синю безодню внизу. Вершники в’їхали в темний ялиновий ліс, і маленькі іспанські мустанги вдихали розріджене повітря, а в сутінках, коли кінь Ґлентона перелазив через повалену колоду, худий білявий ведмідь підвівся із мочарів в іншому кінці ялинника й задивився на людей тьмяними свинячими очима.

Кінь став дибки, Ґлентон вчепився в його шию й вихопив пістолет. Позаду нього був один із делаварів, чий кінь почав задкувати, і вершник намагався повернути його, б’ючи тварину по голові стиснутим кулаком, а безмежно вражений ведмідь повернув до них свою збентежену довгу морду, з його пащі із закривавленими іклами звисав огидний шматок м’яса. Ґлентон вистрілив. Куля влучила ведмедю в груди, і він із дивним стогоном нахилився вперед, схопив делавара і стягнув його з коня. Поки тварина оберталася, Ґлентон знову вистрілив у її густе кучеряве хутро на плечі, а чоловік, що звисав з ведмежої пащі, дивився на всіх, притиснувши щоку і щелепу до звірини й обіймаючи її за шию рукою, ніби показуючи так зухвалу прихильність, ніби якийсь божевільний перебіжчик. Ліс був сповнений бедламу криків і гучних ударів чоловіків, які змушували верескливих коней підкоритися. Ґлентон звів пістолет утретє, і ведмідь крутнувся з індіанцем у пащі, що звисав, наче лялька, перемахнув над ними морем закривавленого медового волосся, смородом падла і власним землистим запахом. Звук пострілу ще лунав над людьми, і маленьке металеве ядро, пронизуючи повітря на шляху до далеких клубків матерії, безшумно полетіло над ними на захід. Пролунало кілька пострілів з гвинтівок, але звір неймовірно швидко страшними стрибками кинувся геть із заручником і зник серед потемнілих дерев.

Три дні делавари вистежували ведмедя, поки загін ішов далі. Першого дня вони йшли кривавим слідом до місця, де істота зупинилася відпочити і де в неї припинилася кровотеча з ран, наступного дня у високоліссі побачили сліди здобичі, яку тягнули лісовою підстілкою, а третього дня змогли побачити лише ледь помітні сліди на високому кам’янистому плоскогір’ї, а далі — геть нічого. Вишукували до темряви, а потім заснули на голих валунах, а наступного ранку встали й роздивилися дику кам’яну землю, яка простягалася на північ. Ведмідь поцупив їхнього одноплемінника, наче якийсь легендарний казковий звір, і земля проковтнула їх обох без надії на викуп чи відтермінування. Вони знайшли своїх коней і повернули назад. Крім вітру, усе було незворушним у цій високій дикій місцевості. Вони не розмовляли. Вони були людьми іншого часу, хоч і мали християнські імена, та, як і їхні батьки, провели своє життя в дикій місцевості. Вони навчилися воювати на війні, покоління за поколінням їхали через континент все далі від східного узбережжя, від попелища Ґнаденгюттена[140] до прерій і кривавих земель на заході. Якщо щось і було таємницею в цьому світі, то не його кордони, бо світ був нескінченний і безмежний, населений ще страшнішими створіннями, людьми іншого кольору шкіри й істотами, яких людина ще не бачила, та все ж не було в світі нічого чужішого для них, ніж їхні власні серця, хай які там є звірі у тій дикій природі.

Вони вийшли на слід загону вранці наступного дня і ще до вечора наздогнали його. Кінь загубленого воїна стояв осідланий у caballado, як його і залишили, тож вони зняли мішки, розділили майно між собою і більше ніколи не називали імені того чоловіка. Увечері суддя прийшов до вогню, сів з ними, розпитав, намалював мапу на землі і роздивився її. Потім підвівся, затоптав її черевиками, і вранці вони їхали, як і раніше.

Тепер дорога пролягала серед карликових дубів і падубів, де на кам’янистому ґрунті стояли чорні дерева, закорінені в шви на схилах. Вони їхали крізь осоння і високу траву, а пізно вдень дісталися до ескарпу, який здавався кінцем відомого світу. Під ними у тьмяному світлі жевріли рівнини Сан-Аґустина, що простягалися на північний схід, де земля плинула вниз довгою кривою, німотна під хмарищами диму з підземних покладів вугілля, що горіли там тисячу років. Коні обережно ступали біля краю, а вершники постійно позирали на цю давню голу землю.

У наступні дні вони їхали тими краями, де каміння обпікало їм руки, і не було нічого, крім того каміння. Вони їхали вузькою колоною по стежці, вкритій засохлим козячим послідом, відвернувшись від скелі та гарячого, як з пічки, повітря, що линуло від неї, скісні чорні силуети верхівців, накреслені на каменю, суворі і непримиренні, здатні порушити угоду з тілом, яке їх створило, й існувати на голих скелях автономно, не зважаючи на сонце, людину і бога.

Вони виїхали з цієї місцевості через глибокий яр, клацаючи по камінню, повз розколини із прохолодною блакитною тінню. На сухому піску на дні арройо — старі кістки та черепки розбитої мальованої кераміки, а в скелі над їхніми головами — вирізьблені піктограми коней, пум, черепах і іспанців-вершників у шоломах і з баклерами[141], сповнених презирства до каменю, тиші й самого часу. У розломах і ущелинах у тридцяти метрах над ними лишилися гнізда із соломи та уламків, залишених давніми припливами, вершники чули гуркіт грому з безіменної далечини і видивлялися у вузькому клаптику неба перші ознаки темряви, яку ніс дедалі ближчий дощ, вони прокладали шлях між вузькими стінами каньйону на дні стародавньої річки, серед сухих білих брил, круглих і гладеньких, як таємничі яйця.

Тієї ночі вони отаборилися на руїнах стародавньої культури глибоко в кам’яних горах, у невеликій долині, де був струмок із чистою водою та чудова трава. Навколо валькованих та кам’яних будівель під навислою скелею була огорожа, а на дні долини лишилися сліди зрошувальних каналів. Сипучий пісок був усіяний уламками кераміки та почорнілими шматками деревини, а землю в різних напрямках перетинали сліди оленів та інших тварин.

У сутінках суддя обійшов руїни — старі кімнати, досі чорні від багать, старі кремені та розбиті глиняні горщики, що лежали серед попелу та дрібних засохлих качанів. Кілька гнилих дерев’яних драбин досі стояло біля стін будинків. Він поблукав серед зруйнованих ків[142], підібрав там якісь дрібні предмети, а потім сів на високу стіну, і поки не зникло світло, малював у своїй книжці.

Над каньйоном зійшов круглий місяць, і в маленькій долині запала глибока тиша. Можливо, койотів відлякували їхні власні тіні, бо не було ні звуку, ні вітру, ні птахів, лише вода на піску тихо дзюркотіла в темряві за багаттями внизу.

Весь попередній день суддя робив невеликі набіги на скелі в яру, де вони їхали, а тепер розстелив на землі біля багаття шматок полотна з возу і взявся сортувати й упорядковувати свої знахідки. Тримаючи на колінах гросбух у шкіряній палітурці, він брав кожен предмет, кремінь чи черепашку, знаряддя чи кістку, і вправно замальовував їх. Він робив замальовки відпрацьованими рухами, легко, і його голе чоло не захмарила жодна зморшка, а дивні дитячі губи жодного разу не стиснулися. Він проводив пальцями по відбитку переплетеної лози на уламку глиняної посудини і переносив зображення на сторінку делікатними штрихами, роблячи економні рухи олівцем. Бо він, зокрема, й вправний кресляр, і цього цілком досить, аби впоратися із завданням. Час від часу він зводив очі на вогонь чи на своїх бойових товаришів або на навколишню ніч. Нарешті він поставив перед собою латаний черевик, викуваний у толедській майстерні триста років тому, маленький сталевий тападеро, крихкий й іржавий. Він замалював його збоку та в перспективі, зазначивши акуратним почерком розміри і зробивши помітки на берегах аркуша.

За ним уважно стежив Ґлентон. Закінчивши, суддя підняв той невеликий захисний щиток, покрутив в руках, знову роздивився, а потім зім’яв його в кульку фольги і жбурнув у вогонь. Тоді зібрав решту речей і теж кинув у вогонь, витрусив полотно і згорнув його разом із зошитом, поклавши до іншого свого майна. А потім сів, охопивши долонями коліна, здавалося, він був дуже задоволений світом, начебто з ним радилися під час його створення.

За суддею спостерігав і теннессієць Вебстер, і тепер він запитав, для чого ці нотатки та замальовки, а суддя усміхнувся та відповів, що його намір полягав у тому, щоб викреслити їх із людської пам’яті. Вебстер усміхнувся, і суддя розсміявся. Тоді Вебстер прискалив око і сказав: Ну, ти ж десь-інде був креслярем, бо твої малюнки доволі такі ж, як і самі речі. Але жодна людина не може помістити світ у книгу. Та й усе намальоване в ній не є світом.

Гарно сказано, Маркусе, відповів суддя.

Але мене не малюй, сказав Вебстер. Адже я не хочу бути у твоїй книзі.

У моїй чи іншій, сказав суддя. Те, що має бути, ні на йоту не відрізняється від книги, в якій воно записане. А як інакше? Це була б фальшива книга, а фальшива книга — то не книга.

Грізний же ти загадник, і на словах я тобі не рівня. Тільки хай моєї порепаної пики не буде у твоєму гросбусі, бо, може, я не хотів би її показувати незнайомцям.

Суддя всміхнувся. У моїй книзі чи ні, кожна людина оселяється в іншій, як у скинії, а та і собі — в іншій людині і так далі в нескінченній складності буття і свідчення, аж до найвіддаленіших куточків світу.

Я сам про себе свідчитиму, відповів Вебстер, але тепер уже інші звинуватили його в самолюбстві, бо хто ж захоче побачити його клятий портрет, чи будуть люди за це починати бійки у величезних натовпах, чекаючи, коли ж його відкриють, або, можливо, вони обшмарують ту картину смолою і виваляють у пір’ї, оскільки їм бракуватиме оригіналу. Аж поки суддя не підняв руку і не закликав до всепрощення, сказавши, що почуття Вебстера були геть не такі, і вони зовсім не пов’язані з марнославством, і що він колись намалював портрет старого індіанця уеко, ненавмисно прикувавши чоловіка до його подоби. А той не міг навіть заснути, боячись, що вороги вкрадуть ту картину і понівечать, такий гарний був портрет, і він не міг знести думки, що зображення розірвуть чи навіть торкнуться його, тож індіанець пішов через пустелю туди, де, як почув, мав бути суддя, і запитав у того поради про те, як врятувати його образ, і суддя відніс його вглиб гір, і вони разом поховали зображення на дні печери, де воно, наскільки відомо судді, лежить і донині.

Коли він закінчив свою розповідь, Вебстер сплюнув, витер рота і знову позирнув на суддю. Той індіанець, сказав він, лише невіглас і дикий язичник.

Так і є, сказав суддя.

Зі мною не так.

Чудово, сказав суддя, тягнучись до свого сака. То ти не проти малювання?

Я не позуватиму для портрета, сказав Вебстер. Але не через те, що ти сказав.

Загін принишкнув. Хтось підвівся, щоб пошурувати у вогнищі, і місяць піднявся, маліючи над зруйнованими помешканнями, і струмочок, що в’юнився піщаним дном долини, мерехтів, наче плетення з металу, і окрім звуку води, не було чути ніяких інших.

Які індіанці тут жили, Суддя?

Суддя звів на нього очі.

Мертві, я б сказав, а ти як думаєш, Суддя?

Не такі вже й мертві, сказав суддя.

Слід визнати, що вони були непоганими каменярами. Ці чорнопикі з місцевих тепер геть не такі.

Не такі вже й мертві, повторив суддя. І він розповів їм іншу історію, ось цю.

Кілька років тому, коли західна частина Аллеганів була ще дикою місцевістю, там жив чоловік, який виготовляв збрую у майстерні на Федеральній дорозі[143]. Хороше ремесло, але роботи було мало, бо мандрівників у тих місцях бачили зрідка. Тож незабаром для нього стало звичним вдягатися, як індіанець, і ховатися при дорозі за кілька кілометрів від лимарні, вимагаючи грошей у кожного зустрічного. У ті дні він нікого не кривдив.

Якось повз проходив один чоловік, а лимар, увесь у намисті і пір’ї, вийшов з-за дерева і попросив у нього кілька монет. То був молодик, і він відмовився, а побачивши, що лимар білий, звернувся до нього словами, від яких тому стало соромно, тож лимар запросив його до свого помешкання за кілька кілометрів від дороги.

Він жив у власноруч збудованій хатині, обшитій корою, разом із дружиною та двома дітьми, і всі вони вважали старигана божевільним і чекали нагоди втекти від нього із цієї глушини, куди він їх привіз. Вони привітали гостя, і жінка приготувала йому обід. Поки чоловік їв, стариган знову спробував виманити у нього гроші, сказавши, що вони бідні, так насправді і було, і мандрівник вислухав його, а потім дістав дві монети, господар ніколи раніше таких не бачив, а тому уважно оглянув сам і показав їх синові, а незнайомець доїв і сказав старигану, що той може лишити гроші собі.

Але невдячність більш поширена, ніж можна подумати, і лимар цим не задовольнився, а тому почав питати, чи можна отримати ще одну монету для своєї дружини. Мандрівник відсунув тарілку, повернувся на стільці й почав повчати старого, і в цій настанові лимар почув те, що вже знав, але давно забув, і ще дещо нове для себе. Нарешті мандрівник сказав старигану, що він втрачений для Бога і людей і лишиться таким, доки не прийме у серце брата свого, як прийняв би самого себе, якби зустрівся з власною злиденною особою десь у пустельному місці цього світу.

Коли він закінчував свою промову, повз них проїхав по дорозі чорношкірий, який тягнув поховальні дроги для одного зі своїх, і дроги були пофарбовані рожевим, а чорнопикий одягнутий дуже строкато, ніби карнавальний блазень, молодик показав на дорогу і сказав лимарю: і навіть такого чорного мурина…

На цьому суддя зупинився. Доти він дивився на вогонь, але раптом підняв голову й роззирнувся. Він розповідав історію так, ніби декламував її. І ніколи не втрачав нитки оповіді. Усміхнувся глядачам, які сиділи навколо нього.

Сказав, що навіть такий божевільний чорний мурин не менше людина, ніж інші. І тоді син старигана встав і виголосив власну промову: вказав на путівець, закричавши, щоб звільнили дорогу чорношкірому. Це були його точні слова: звільнити дорогу. Звичайно, натоді чорношкірий і його дроги вже зникли з поля зору.

На цих словах стариган знову покаявся, присягаючись, що хлопець правий, а його стара, яка сиділа біля вогнища, була вражена всім, що почула, а коли гість оголосив, що настав час його від’їзду, мало не заплакала, а дівчинка вибігла з-за ліжка і вчепилася за його одяг.

Стариган запропонував провести його у дорогу і підказати, куди повернути на роздоріжжі, адже в цій частині світу важко знайти дорожні знаки.

Ідучи, вони розмовляли про життя у дикому місці, де таких людей бачиш хіба раз, а потім уже ніколи їх не зустрічаєш, і незабаром вони підійшли до роздоріжжя, де мандрівник подякував старигану за те, що той так далеко його провів, вони розійшлися, і незнайомець пішов своєю дорогою. Однак лимар вочевидь не витримав розлуки, тож покликав молодика і наздогнав його, щоб ще трохи з ним пройтися. І так незабаром вони підійшли до густого темного лісу, крізь який вела дорога, і на тому місці стариган убив мандрівника. Він вдарив його каменем, забрав його одяг, забрав годинник і гроші й поховав у неглибокій могилі при дорозі. А потім пішов додому.

По дорозі він розірвав на собі сорочку і порізав себе кременем, а дружині розповів, що на них напали розбійники й убили юного мандрівника, а йому вдалося втекти. Жінка плакала, а згодом попросила відвести її до того місця, там зірвала диких первоцвітів, яких вдосталь росло навкруги, поклала квіти на каміння і потім багато разів поверталася туди, поки не постаріла.

Лимар дожив до того часу, коли його син подорослішав, і більше нікого не кривдив. На смертному одрі він покликав сина і зізнався у скоєному. Син сказав, що пробачить йому, якщо має так вчинити, а стариган відповів, що так, саме це, а тоді помер.

Але хлопець не засмутився, бо заздрив мерцю, а тому, покинувши батьківський дім, знайшов те місце, відкинув каміння, викопав кістки та розкидав їх по лісу й лише тоді пішов. Пішов на захід і сам став убивцею людей.

Старенька тоді ще була жива і нічого не знала про те, що сталося, тому думала, що дикі звірі вирили кістки й розкидали їх по лісу. Може, вона знайшла й не всі, але поклала знайдене у могилу, засипала землею та камінням і приносила туди квіти, як і раніше. І вже дуже старою вона розповідала людям, що там похований її син, і, може, тоді так воно і було.

Тоді суддя звів очі й усміхнувся. Спочатку панувала тиша, а потім усі почали одночасно кричати й заперечувати.

Він був не лимарем, а шевцем, і з нього зняли всі звинувачення, вигукнув один.

А інший кричав: він ніколи не жив у дикій місцевості, у нього була майстерня в самісінькому центрі Камберленда, що в Меріленді.

Та вони і знати не могли, звідки ті кістки. А стара була божевільна, це всі знали.

У тій труні лежав мій брат, танцюрист-менестрель[144] із Цинциннаті, що в Огайо, а застрелили його через жінку.

І далі лунали різні протести, поки суддя не підняв руки на знак тиші. Зачекайте, сказав він. У цієї оповідки є доповнення. Мандрівника, з кістками якого ми вже познайомилися, чекала наречена, і в утробі вона носила його сина. Тепер цей син був у кепському становищі, бо існування його батька в цьому світі стало історією, в якої були різні версії ще до того, як дитина прийшла у наш світ. Усе своє життя він несе перед собою ідол досконалості, але не може його досягнути. Мертвий батько позбавив сина спадщини. Бо син має право на смерть батька і радше успадковує її, ніж майно. Він ніколи не дізнається про ті підлі дрібниці, які загартували цю людину за життя. Він ніколи не побачить, як його батько бореться з дурницями, які сам і створив. Ні. Свідчення про успадкований ним світ фальшиві. Він стоїть пригнічений перед замерзлим богом і ніколи не знайде свого шляху.

Правда однієї людини, сказав суддя, є правдою багатьох. Людей, які раніше жили тут, називали «анасазі». «Древні». Вони покинули ці краї, гнані посухою, хворобами чи мандрівними бандами мародерів, пішли багато століть тому, й про них нічого не пам’ятають. Вони — чутки та привиди цієї землі, і їх дуже шанують. Знаряддя праці, мистецтво, будівлі — за цим їх судять пізніші народи. Але їм однаково нема за що вхопитися. Древні зникли, як фантоми, і дикуни тепер блукають цими каньйонами під звуки їхнього стародавнього сміху. Вони зіщулилися у темряві у своїх неоковирних хатинах, прислухаючись до страху, що сочиться зі скель. Будь-який рух від вищого порядку до нижчого позначений руїнами, таємницями й осадом безіменного гніву. Отак. Ось мертві батьки. Їхній дух поховано у камені. Він лежить на цій землі всією тією вагою і повсюдністю. Бо той, хто будує собі прихисток із гілок і шкур, поєднує свій дух зі спільною долею всіх створінь і зі слабким криком повернеться назад у первісну багнюку. А той, хто будує з каменю, прагне змінити лад всесвіту, і так і було з цими каменярами, хай би якою простацькою видавалася нам їхня робота.

Ніхто не відповів. Суддя сидів напівголий і спітнілий, хоча ніч була прохолодна. Невдовзі колишній священник Тобін звів очі.

Мене вражає, сказав він, що ті обидва сини перебувають в однаково невигідному становищі. Тож як виховувати дитину?

Замолоду, відповів суддя, дітей треба кидати в яму з дикими собаками. Щоб вони самі могли з правильних підказок зрозуміти, за якими з трьох дверей не ховаються дикі леви. Їх треба змусити бігати голими пустелею, поки…

Почекай, перебив його Тобін. Я ж питаю абсолютно серйозно.

Відповідь та сама, сказав суддя. Якби Бог хотів втрутитися в процес виродження людства, чи не зробив би він цього вже давним-давно? Друже, вовки проводять добір серед самих себе. Яка ще істота могла б це зробити? А хіба людський рід не став ще більшим хижаком? Світ має рости, квітнути й помирати, але людських справ не меншає, а зеніт їхнього втілення вже віщує настання ночі. Людський дух виснажується на піку своїх досягнень. Його меридіан — це і сутінки, і вечір його дня. Людина любить ігри? Хай грає, але робить ставки. Оці руїни, що їх ви бачите, дивують дикі племена, як гадаєте, це станеться знову? Ага. А потім знову. З іншими людьми, з іншими синами.

Суддя роззирнувся. Він сидів біля вогнища у самих штанях, обхопивши долонями коліна. Замість очей у нього були порожні щілини. Ніхто в загоні не знав, що означає ця поза, але, сидячи так, він настільки скидався на ікону, що вони з обережності дуже стримано перемовлялися між собою, наче не хотіли будити те, що тихо спало.

* * *

Наступного вечора, під’їжджаючи до західного краю каньйону, вони втратили мула. Він легко котився по стіні каньйону, і вміст саков безшумно вибухав у гарячому сухому повітрі, а мул падав крізь сонячне світло й тіні, перевертаючись у тій самотній пустці, доки не зник у холодному синьому просторі, який назавжди стер його з пам’яті кожної живої істоти. Ґлентон сидів на коні й уважно вдивлявся в адамантову глибину. З далеких скель унизу піднявся ворон, він кружляв і каркав. У різкому світлі контури прямовисної скелі видавалися дивними, і вершники на цьому виступі навіть самим собі здавалися дуже маленькими. Ґлентон швидко глянув угору, начебто треба було щось перевірити в бездоганному порцеляновому небі, а тоді стиснув коня п’ятами, і вони рушили далі.

Перетинаючи наступними днями високе плоскогір’я, вони натрапили на вигорілі ями, де індіанці варили мескаль, а ще проїхали через химерні ліси агави — алое чи столітника — з величезними квітучими стеблами, які здіймалися метрів на десять у пустельному повітрі. Щоразу на світанку, сідлаючи коней, в пошуках диму вони дивилися на бліді гори на півночі та заході. Дарма. Розвідники вирушали рано, зникаючи в темряві ще до сходу сонця, і поверталися вже вночі, вираховуючи місце табору у цьому пустищі без координат за найслабшим світлом зірок чи навіть у цілковитій темряві, коли загін сидів серед скель без вогню і хліба, а товариського духу між ними було не більше, ніж у смугастих мавп. Вони сиділи мовчки, їли сире м’ясо тварин, що їх делавари вполювали з лука на рівнині, а тоді спали серед кісток. Місяць у формі цитрусової дольки зійшов над чорними силуетами гір, затьмаривши зірки на сході, на сусідньому хребті вітер ворушив білі квіти юки, а з якогось долішнього світу вночі прилетіли кажани і зависли на шкіряних крилах, як темні сатанинські колібрі, щоб живитися з вуст цих квітів. Далі біля хребта, трохи вище, на виступі пісковику, навпочіпки сидів блідий голий суддя. Він підняв руку, і кажани збентежено розлетілися, а тоді він опустив її і сів, як раніше, тож незабаром вони знову прилетіли підживитися.

* * *

Ґлентон не мав наміру повертатися. Його розрахунки щодо ворога враховували всі суперечності. Він говорив про засідки. Навіть він, попри всю свою пихатість, не думав, що загін із дев’ятнадцяти осіб вибавить територію площею шістнадцять тисяч квадратних кілометрів від усіх живих людей. За два дні розвідники повернулися опівдні й доповіли, що знайшли покинуте поселення апачів, однак Ґлентон поїхав туди не одразу. Вони отаборилися на плоскогір’ї і, розклавши обманливі вогнища, усю ніч пролежали з гвинтівками в руках на цьому кам’яному пустирищі. Уранці наздогнали коней і спустилися в дику долину, де стояли хижі з трави та лишилися сліди багать, на яких готували їжу. Злізли з коней і рушили далі між хижами, тендітними спорудами з бур’янів і молодих дерев, встромлених у землю і зігнутих угорі, зверху на них накидали шматки шкіри або старі ковдри. Кістки й скалки кременю і кварциту були розкидані по землі, ще вони знайшли уламки глечиків, старі кошики, розбиті кам’яні ступи, розколоті і висохлі мескитові стручки, солом’яну дитячу ляльку, розтрощену простацьку скрипку з однією струною й обривок намиста з висушеного насіння дині.

Двері халуп були їм по пояс і виходили на схід, і лише в небагатьох приміщеннях можна було стояти. Останню хижу, куди ввійшли Ґлентон і Девід Браун, захищав великий злий пес. Браун вихопив з-за пояса пістолет, але Ґлентон його зупинив. Він став на одне коліно і заговорив до тварини. Собака притиснувся до дальньої стінки хогана[145], вишкіривши ікла, хитаючи головою туди-сюди і притискаючи вуха.

Він тебе вкусить, сказав Браун.

Принеси шматок в’яленого м’яса.

Ґлентон присів, розмовляючи із собакою. Пес спостерігав за ним.

Ти не приручиш цього сучого сина, зауважив Браун.

Я можу приручити будь-кого, хто їсть. Неси шматок м’яса.

Коли Браун повернувся з в’ялениною, пес тривожно озирався. А коли вони вирушили з каньйону на захід, біг, злегка накульгуючи, біля ніг Ґлентонового коня.

Вони пішли старою кам’яною стежкою через високий перевал, і мули лізли по прискалках, як козли. Ґлентон вів свого коня, гукаючи до інших, та темрява їх усе ж наздогнала, і, коли їх огорнула ніч, вони тяглися вздовж розлому на стіні неширокої ущелини. Сиплячи прокляттями, Ґлентон вів їх угору крізь найгустішу пітьму, але дорога ставала такою вузькою, а ґрунт під ногами був такий підступний, що їм довелося зупинитися. Делавари пішли назад пішки, кинувши своїх коней у проході, і Ґлентон погрожував їх застрелити, якщо на загін нападуть у цьому місці.

Ніч для кожного минула між ногами його коня, що стояв між прямовисною стіною та прямовисною прірвою. Ґлентон сидів на чолі колони, виклавши перед собою всю зброю. Він спостерігав за собакою. Уранці вони встали і рушили далі, а зустрівшись на вершині перевалу з розвідниками на конях, знову відправили тих уперед. Того дня вони без упину їхали по горах, і якщо Ґлентон і спав, цього ніхто не помітив.

Делавари вважали, що в поселенні не було людей днів десять, і гіленьо поступово покидали його групками. Слідів не залишилося. Загін їхав по горах вервечкою. Розвідники не поверталися вже два дні. На третій день вони прискакали до табору на ледь живих конях. Уранці вони бачили вогнища на тонкій синій лінії плоскогір’я за вісімдесят кілометрів на південь.

XII

Через кордон — Бурі — Лід і блискавка — Убиті золотошукачі — Азимут — Рандеву — Військові ради — Різанина гіленьо — Смерть Хуана Міґеля — Мертві в озері — Ватажок — Дитина апачів — У пустелі — Нічні багаття — El virote[146] — Операція — Суддя знімає скальп — Un hacendado[147] — Ґальєґо — Ciudad de Chihuahua[148].

Наступні два тижні вони їхали вночі і не розкладали багаття. Вони позбивали підкови у коней і заповнили глиною дірки від цвяхів, ті, у кого ще був тютюн, жували і плювали його в підсумки, а спали всі в печерах і на голому камінні. Вони проводили коней своїми слідами там, де спішилися, закопували фекалії, як коти, і майже не розмовляли. Перетинаючи вночі ці безплідні гравійні рифи, вони видавалися якимись віддаленими і нематеріальними. Як варта, що приречена переживати давнє прокляття. Щось, про що у темряві здогадуєшся зі скрипу шкіри і брязкоту металу.

Вони перерізали горла в’ючним тваринам, м’ясо порізали на смужки, пов’ялили, розділивши між собою, і помандрували далі під відлогою диких гір широкою содовою рівниною, куди долинав бездощовий грім з півдня і де виднілися натяки на світло. У світлі майже повного місяця кінь і вершник видавалися прив’язаними до власної тіні на сніжно-блакитній землі, і з кожним спалахом блискавки, коли буря наближалася, ці тотожні форми зводилися за ними із жахливою надмірністю, наче третій ракурс їхньої присутності, чорним шаленством прибитий до голої тверді. Вони їхали далі. Вони їхали, як люди, які мали мету ще до свого народження, як кровні спадкоємці одного наказу, настійного і задавненого. Бо хоча кожен був замкнений у собі, разом вони становили незнане до того поєднання, і в їхній колективній душі були пустки, майже такі ж незаповнені, як білі області на старих мапах, де живуть чудовиська та немає жодної форми відомого світу, окрім, імовірно, вітрів.

Вони перетнули Дель-Норте і попрямували на південь у ще більш ворожу землю. Цілий день вони сиділи навпочіпки, як сови, у тіні скупої акації і придивлялися до варива світу. Смерчова курява стовпом стояла на обрії, як дим від далеких багать, але навколо не було жодної живої душі. Вони поглянули на сонце на його цирковій арені і в сутінках, коли небо на заході зробилося кривавим, і вирушили далі прохололою рівниною. Біля пустельної криниці злізли з коней і напилися разом із ними, щелепа до щелепи, а потім знову сіли верхи і поїхали далі. Маленькі пустельні вовки дзявкотіли в темряві, а собака Ґлентона біг під черевом коня, ніби чітко прошиваючи своїми лапами сліди поміж його копит.

Тієї ночі з бездоганного неба несподівано випав град, коні сахалися і стогнали, а люди, спішившись, сиділи на землі, тримаючи сідла над головами, градини стрибали на пісок, наче маленькі прозорі яйця, створені алхіміком з пустельної темряви. Коли ж вони нарешті посідлали своїх коней і поїхали далі, ще багато кілометрів під ними була крижана бруківка, а над краєм світу зійшов провідний місяць, схожий на око сліпого кота. Вночі вони проминули вогні поселення на рівнині, але не відхилилися від курсу.

Ближче до ранку вони побачили на горизонті пожежі. Ґлентон відправив делаварів на розвідку. Вранішня зоря вже блідо палала на сході. Делавари повернулися й присіли разом із Ґлентоном, суддею і братами Браунами, розмовляючи й жестикулюючи, а потім усі сіли на своїх коней і поїхали далі.

Посеред пустелі жевріли п’ять фургонів, вершники спішилися і мовчки рушили між тілами мертвих золотошукачів, звичайних подорожніх, які тепер лежали безіменні поміж каміння, зі страшними ранами, із нутрощами, які вивалювалися з боків, з оголеними торсами, наїжаченими древками стріл. Судячи з борід, деякі з них були чоловіками, хоча й мали дивні менструальні рани між ногами, а їхні відрізані статеві органи звисали, темні і дивні, із вишкірених ротів. Вони лежали в перуках із засохлої крові, дивлячись мавпячими очима на братське сонце, що якраз здіймалося на сході.

Від фургонів лишилися самі жарини в панцирі почорнілих силуетів залізних ободів і коліс, а розпечені осі тремтіли в купі вуглин. Невдовзі вершники вже сиділи біля вогнища, кип’ятили воду, пили каву, смажили м’ясо і лягали спати поміж мерців.

Увечері загін рушив далі, як і раніше, на південь. Сліди вбивць вели на захід, але то були білі, які полювали на мандрівників у цій дикій місцевості, маскуючи свій напад під дикунський. Думки про випадковість і долю непокоять людей, що взялися за необачні справи. Як уже сказано, подорож золотошукачів завершилася у попелі, і на місці сходження таких векторів у такій пустці, де душі і зусилля однієї маленької народності були поглинуті та знищені другою, колишній священник запитав: чи хтось міг би побачити в цьому руку цинічного бога, який з такою великою жорстокістю і так глузливо несподівано й смертельно все узгоджує. Появу ж свідків, які прийшли третьою чи четвертою стежкою, також можна назвати доказом, зважаючи на цей неймовірний збіг, але суддя, який проїхав верхи вперед і опинився нарівні з мудрагелями, які про це міркували, відповів, що в цьому й виражається сама суть свідка і що їхня присутність тут — явище не третьорядне, а, найімовірніше, першорядне, бо хіба про те, що сталося, можна сказати, що воно було непоміченим?

У сутінках делавари рушили вперед, і колону очолював мексиканець Джон Макґілл, який час від часу спішувався і припадав до землі, спостерігаючи за відправленими вперед верховиками на тлі пустельного неба, а потім знову сідав на мустанга, не зупиняючи ні його, ні загону, який ішов за ним. Вони рухалися, як переселенці під мандрівною зіркою, невиразна аркада їхніх слідів на піску відбивала рухи самої Землі. На заході купи хмар стовбичили над горами, наче темний намул небесної тверді, а над головами вершників незмірною аурою висіли всіяні зірками огроми галактик.

Через два ранки делавари повернулися із світанкової розвідки й доповіли, що гіленьо отаборилися на березі неглибокого озера менш як за чотири години їзди на південь. З ними були жінки та діти, і їх доволі багато. Після наради Ґлентон підвівся і відійшов у пустелю, він стояв на самоті, довго вдивляючись у темряву на полозі.

Вони оглянули зброю, витягли заряди й перезарядили її. Говорили між собою стишено, хоча пустеля лежала навколо них, наче велика безплідна плита, що злегка тремтить на спеці. У другій половині дня частина загону відвела коней на водопій, а потім повернулася, і вже в темряві Ґлентон і його помічники пішли за делаварами, щоб оглянути позиції ворога.

Вони встромили палицю на узвишші на північ від табору, і коли кут її нахилу збігся із кутом Ковша, Тоудвайн і вандіменієць віддали наказ рушати, і всі попрямували на південь, зв’язані путами найсуворішої долі.

В останні прохолодні передсвітанкові години вони досягли північного краю озера й поїхали вздовж берега. Вода була дуже чорна, на піску лежали грудки піни, а з озера долинало далеке крякання качок. Під ними пологою кривою лежали жарини табірних багать, мов вогні далекого порту. А попереду на відлюдному березі сидів на коні самотній вершник. Це був один із делаварів, він повернув коня, не сказавши жодного слова, і вони пішли за ним через кущі в пустелю.

Загін присів у верболозі десь за кілометр від ворожих вогнищ. Голови коней вони накрили ковдрами, і тварини в капюшонах тепер стояли позаду, незворушні, ніби на якійсь церемонії. Вершники, що прибули щойно, злізли з коней, сплутали їм ноги і сіли на землю, поки Ґлентон говорив до них:

У нас є година, може, трохи більше. Коли приїдемо туди, кожен сам за себе. По змозі робіть так, щоб жодного пса не лишилося в живих.

Скільки їх, Джоне?

А ти що, на лісопильні вчився говорити пошепки?

Їх досить для всіх, сказав суддя.

Не гайте пороху і куль на тих, хто не може відстрілюватися. Якщо не вб’ємо всіх чорнопиких, нас самих слід відшмагати і відправити додому.

На цьому нарада закінчилася. Наступна година була довгою. Вони відвели вниз засліплених коней і стали, стежачи за табором, але насправді спостерігаючи за обрієм на сході. Озвалася пташка. Ґлентон повернувся до свого коня і стягнув з його голови ковдру, як сокольник зі свого птаха вранці. Вітер посилився, кінь підвів голову і вдихнув повітря. Інші чоловіки зробили те саме, що й Ґлентон. Килими кинули там само. Вони сідали на коней з револьверами в руках і примотаними до зап’ястків кийками із сириці та річкового каміння, схожими на знаряддя для якоїсь стародавньої кінної гри. Ґлентон глянув на загін через плече, а потім підторкнув коня.

Коли вони скакали риссю вздовж білого соляного берега, із кущів, де він до того сидів навпочіпки, вийшов стариган і повернувся до них. Собаки, які чекали, аби дістатися до його фекалій, з гавкотом кинулися до нього. З озера почали злітати качки, поодинці та парами. Хтось повалив старигана ударом палиці, вершники пришпорили коней і, вишикувавшись шеренгою обличчям до табору, поскакали позаду собак, крутячи палицями в повітрі, а пси завивали, наче на картині пекельного полювання, і так дев’ятнадцять бійців кинулися на табір, де спало понад тисячу душ.

Ґлентон спрямував коня на першу хатину, топчучи її мешканців. З низьких дверних пройм вилазили постаті. Вершники галопом промчали крізь табір, розвернулися і поїхали назад. Один воїн рушив їм назустріч, цілячись пікою, але Ґлентон застрелив його. Прибігло ще троє, і Ґлентон убив перших двох такими щільними пострілами, що вони впали разом, а третій, здається, розпався на частини, поки біг, схопивши пів десятка куль.

У першу ж хвилину розгорнулася повсюдна різанина. Кричали жінки і голі діти, а один стариган пошкандибав наперед, розмахуючи білими панталонами. Верхівці рухалися поміж людьми, убиваючи всіх палицями та ножами. Сотня прив’язаних собак завивала, а інші гасали між хатами, скаженіючи і роздираючи один одного та припнутих псів, і цей бедлам і галас не припинявся і не вщухав від першої ж миті, коли вершники в’їхали у поселення. Уже палало кілька хатин, і колона поселенців, несамовито голосячи, потяглася вздовж берега на північ, а між ними мчали вершники, наче пастухи в табуні, першими забиваючи тих, хто забарився.

Ґлентон і його помічники знову завернули до села, люди тікали з-під копит, а коні кидалися вперед, дехто з вершників зі смолоскипами вже ходив поміж хатами і витягував звідти жертв, вимазаних і скривавлених, рубаючи тих, хто вмирав, і стинаючи голови тим, хто на колінах благав про милість. У таборі утримували групу мексиканських рабів, і ті прибігли, кричачи щось іспанською, але і їх застрелили чи вибили їм мізки кийками, один із делаварів вийшов із диму з двома голими немовлятами в руках, присів біля сміттєвої купи, оточеної кам’яним колом, схопив дітей за ноги, замахнувся й розбив їхні голови об каміння, аж мізки бурхнули з тім’ячок кривавою блювотою, люди вибігали, охоплені вогнем, волаючи, як берсерки, і вершники рубали їх величезними ножами, а якась молода жінка підбігла й обійняла закривавлені передні ноги бойового коня Ґлентона.

Тоді ж на поселення поміж охоплених полум’ям хатин, зацокотівши навалою стріл, пішла у наступ групка воїнів на конях із ремуди, що спочатку розбіглася. Ґлентон дістав гвинтівку з піхов і вистрілив у коней перших двох індіанців, тоді вклав зброю на місце і витягнув з кобури револьвер, почавши стріляти практично між вухами свого коня. Воїни зашпорталися серед впалих і брикливих коней і, кружляючи, скупчились, один за одним вони гинули від куль, та зрештою із десять вцілілих розвернулися і втекли до озера повз колону поселенців, що стогнала, зникаючи в плавкому кільватері содового пилу.

Ґлентон повернув коня. Деякі мерці лежали на мілководді, ніби жертви морської кораблетрощі, розкидані на береговій смузі солі в безладняві крові та нутрощів. Вершники витягували тіла з кривавих озерних вод, і піна, яка легко осідала на пісок, була блідо-рожева у світанковому сонці. Вони рухалися поміж мерців, за допомогою ножів збираючи врожай чорного волосся, лишаючи жертв голомозими у дивних закривавлених очіпках. Звільнені від вершників коні із ремуди з тупотом пробігли смердючим берегом і зникли в клубах диму, а потім притупотіли назад. Деякі із загону шелепали в червоній воді, безцільно рубаючи мерців, а дехто злягався на пляжі із молодими жінками, які вмирали чи вже померли. Один делавар ішов, несучи колекцію відрубаних голів, наче дивний торговець, що прямує на ринок, він накрутив волосся на зап’ястки, через що самі голови висіли й разом крутилися. Ґлентон знав, що за кожну мить затримки на цій землі неминуче доведеться платити пізніше в пустелі, тому він їздив серед людей, підганяючи їх.

Макґілл відійшов від тріскотливого вогнища і зупинився, похмуро дивлячись на місце дії. Його проштрикнула піка, і він тримався за держак, який стирчав із нього спереду. Ратище зі стебла сотолу було прив’язане до старовинної кавалерійської шаблі, вигнуте лезо якої стирчало ззаду з попереку мексиканця. Малюк вишелепав з води й підійшов до нього, а Макґілл обережно сів на пісок.

Відійди від нього, наказав Ґлентон.

Макґілл обернувся, щоб поглянути на нього, тоді ж Ґлентон навів револьвер і вистрелив йому в голову. Потім вклав револьвер у кобуру і притулив порожню рушницю вертикально до сідла, притиснув її коліном і насипав у стволи пороху. Хтось гукнув до нього. Кінь здригнувся і позадкував, але Ґлентон тихо промовив до нього, запижив дві кулі й зарядив ними стволи. Він спостерігав за узвишшям на півночі, де група кінних апачів скупчилася на тлі неба.

Вони були десь за пів кілометра, п’ять чи шість вершників, і їхніх слабких криків було вже майже не чути. Ґлентон поклав гвинтівку на згин руки і вставив капсулі в барабан одного револьвера, покрутив його, а тоді зробив те саме і з другим. І весь час не зводив очей з апачів. Вебстер зіскочив із коня, витягнув гвинтівку, дістав шомпол, став на одне коліно, увігнав сторчма шомпол у пісок, а цівку гвинтівки зіпер на стиснутий кулак. Гвинтівка мала подвійний ударно-спусковий механізм. Він звів задній гачок і приставив приклад до щоки. Вебстер врахував силу вітру і сонце, що збоку світило на срібну мушку, додав висоти й натиснув на гачок. Ґлентон сидів нерухомо. У порожньому просторі постріл пролунав приглушено і сухо, швидко звіявся сірий димок. Ватажок апачів на узвишші осадив свого коня. Потім повільно захитався в сідлі й упав на землю.

Ґлентон із радісним вигуком кинувся вперед. За ним поскакало четверо чоловіків. Воїни на узвишші злізли з коней, щоб підняти ватажка. Ґлентон обернувся в сідлі, не зводячи очей з індіанців, і передав гвинтівку найближчому вершнику. Це був Сем Тейт, він взяв зброю і так натягнув віжки, що кінь ледве не впав. Ґлентон поскакав далі разом із трьома вершниками, а Тейт дістав шомпол, зіпер на нього гвинтівку, пригнувся і вистрілив. Кінь, на якого посадили пораненого вождя, зашпортався, але побіг далі. Тейт повернув інший ствол, вистрілив удруге, і кінь зарився в землю. Апачі із пронизливими криками натягнули віжки. Ґлентон нахилився вперед і щось прошепотів на вухо своєму коню. Індіанці посадили свого вождя на спину іншого коня, і всівшись по двоє на скакунів, знову понеслися далі, настьобуючи своїх жеребців. Ґлентон вихопив револьвер і помахав ним чоловікам позаду, один із них зупинився, зістрибнув з коня, впав долічерева, витягнув револьвер і звів його, опустив важіль зведення, загнав його в пісок, схопив пістолет обома руками, впершись підборіддям у землю, і прицілився. Вершники були на відстані десь двісті метрів і швидко рухалися. Після другого пострілу мустанг із ватажком став дибки, і воїн, який їхав поруч, потягнувся і взяв віжки. Вони намагалися у русі зняти ватажка з пораненої тварини, але та впала.

Ґлентон першим дістався до вмираючого і став навколішки, затиснувши цю чужинницьку варварську голову між стегнами, наче якась смердюча чужоземна сестра милосердя, від решти дикунів він відмахнувся револьвером. Якийсь час ті покружляли рівниною, потрясли луками й пустили в нього кілька стріл, а потім повернулися й поскакали геть. З грудей ватажка забулькотіла кров, і він звів угору свої вже осклянілі згаслі очі з полопаними капілярами. В обох цих темних калюжах плавало ідеальне сонечко.

Ґлентон повернувся до табору на чолі невеликої колони, а на його паску гойдалася голова ватажка, прив’язана за волосся. Чоловіки нанизали скальпи на ремінці, а у деяких мерців вирізали на спині широкі шматки шкіри, з яких робили ремені та збрую. Мертвого мексиканця Макґілла теж скальпували, закривавлені черепи вже чорніли на сонці. Більшість вікіапів згоріло до цурки, і оскільки там знайшли кілька золотих монет, деякі вершники ходили по жаринах і попелу, розкидуючи його ногами. Ґлентон вилаяв їх, а потім узяв піку і настромив на неї голову ватажка, вона гойдалася і поглядала на всіх зизим оком, як карнавальна маска, а він їздив туди-сюди, закликаючи їх зібрати caballado і рушати в дорогу. Повернувши коня, він побачив суддю, який сидів на землі. Суддя зняв капелюх і пив воду зі шкіряного бутля. Він подивився на Ґлентона.

Це не він.

Хто не він?

Суддя кивнув. Отой.

Ґлентон повернув древко піки. Голова з довгими темними пасмами тепер дивилася на нього.

А хто ж це, якщо не він?

Суддя похитав головою. Це не Ґомес. Він кивнув у бік піки. Отой джентльмен — sangre puro[149]. А Ґомес — мексиканець.

Але ж не повністю мексиканець.

Не можна бути повністю мексиканцем. Це як бути повністю дворнягою. Це не Ґомес. Я бачив Ґомеса, і це не він.

А зійде за нього?

Ні.

Ґлентон подивився на північ. А потім униз на суддю. Ти не бачив мого собаки?

Суддя знову похитав головою. Ти гнатимеш це стадо?

Поки мене не змусять його кинути.

Це може статися дуже швидко.

Може.

Як думаєш, скільки часу треба цим єгу[150], щоб перегрупуватися?

Ґлентон сплюнув. Це не було запитання, тому він не відповів. Де твій кінь? запитав він.

Втік.

Якщо хочеш їхати з нами, краще б тобі знайти нового. Він подивився на голову на палиці. Так собі з тебе був начальник, сказав він. Він підстьобнув свого коня каблуками і поїхав уздовж краю води. Делавари шелепали в озері, намацуючи ногами тіла потонулих. Ґлентон на мить завмер, потім розвернув коня й поїхав через розграбований табір. Він їхав обережно, тримаючи револьвер на стегні. Ішов з пустелі слідом туди, звідки вони прийшли. Невдовзі повернувся зі скальпом того старигана, який вийшов до них із кущів на світанку.

За годину вони сиділи на конях, прямуючи на південь, залишивши позаду на посіченому березі хаос, кров, сіль та попіл та ведучи пів тисячі коней і мулів. Суддя їхав на чолі колони, а перед ним у сідлі сиділо дивне, темне, вкрите попелом дитинча із частково спаленим волоссям. Воно сиділо мовчки і стоїчно позирало своїми великими чорними очима на нові землі, як підмінок, підкинутий нечистю. Поки вони їхали, чоловіки, чий одяг та обличчя були вкриті кров’ю, почали чорніти на сонці, а потім повільно побіліли від здійнятого пилу і нарешті знову набули кольору землі, яку проминали.

Їхали цілий день, а Ґлентон замикав колону. Перед обідом їх наздогнав собака. Його груди були темні від крові, і Ґлентон посадив його на луку сідла й віз там, доки той не відновив сили. Ближче до вечора собака знову біг риссю в тіні скакуна, а в сутінках забіг далеко вперед рівниною, де високі тіні коней рухалися чапаралем на павучих лапах.

Тепер на півночі пролягла тонка смуга пилу, і вони їхали до темряви, вряди-годи делавари злізали з коней і припадали вухом до землі, а тоді всі знову їхали далі.

Коли вони зупинилися перепочити, Ґлентон наказав розкласти багаття й оглянути поранених. Одна з кобил ожеребилася в пустелі, і незабаром тендітне дитя вже насадили на рожен з паловерде над складеним купкою вугіллям, і делавари передавали з рук у руки гарбуз зі зсілим молоком, витягнутим з його шлунка. З невеликого узвишшя, західніше від їхнього табору, вони роздивилися ворожі багаття, що палали на півночі кілометрів за п’ятнадцять. Загін сидів навпочіпки в шкурах, на яких запеклася кров, і рахував скальпи та нанизував їх на палиці, синяво-чорне волосся було сплутане й липке від крові. Девід Браун блукав серед тих змарнілих м’ясників, що згорбилися біля вогнищ, але не міг ніяк знайти хірурга. У нього зі стегна стирчала стріла, звичайна стріла з оперенням, і ніхто її не хотів дістати. А найменше — Док Ірвінґ, бо Браун колись назвав його трупарем і голярем, і відтоді вони трималися якомога далі один від одного.

Хлопці, сказав Браун, та я б сам себе підлікував, але не можу її як слід вхопити.

Суддя подивився на нього й усміхнувся.

Допоможеш мені, Голдене?

Ні, Дейві, не допоможу. Але скажу, що я зроблю.

І що?

Випишу тобі страхування життя від усіх нещасть, крім зашморгу.

Та щоб тебе чорти взяли.

Суддя засміявся. Браун люто на нього глянув. Невже ніхто так і не допоможе людині?

Усі мовчали.

Та щоб вас тоді всіх чорти взяли, сказав він.

Потім Браун, який був там найзакривавленіший, сів, витягнув перед собою ногу і подивився на неї. Схопився за древко і натиснув на нього. На його чолі виступив піт. Другою рукою він тримав ногу і тихо лаявся. Хтось дивився на нього, хтось ні. Тоді встав малюк. Давай я спробую.

Гарний хлопчик, сказав Браун.

Він підтягнув сідло, щоб на нього спертися. Тоді повернув ногу до вогню, склав ремінь навпіл і, тримаючи його в руках, прошипів хлопцеві, що стояв перед ним на колінах. Тримай міцніше, хлопче. І просто тисни. А потім стиснув ремінь зубами і ліг на спину.

Малюк схопився за древко стріли якомога ближче до стегна Брауна і натиснув на нього всією вагою тіла. Браун вчепився руками за землю, відкинувши голову назад, а його мокрі зуби заблищали у світлі багаття. Малюк удруге схопився за древко і знову почав тиснути. На шиї Брауна вени напнулися, як мотузки, і він кляв малюка на всі заставки. З четвертої спроби наконечник стріли пройшов крізь стегно, і кров полилася на землю. Малюк присів і витер лоба рукавом сорочки.

Браун випустив ремінь з рота. Пройшла? запитав він.

Так.

А вістря? Де вістря? Кажи, чоловіче.

Малюк дістав ножа, вправно зрізав кривавий наконечник і простягнув Брауну. Той підніс його до вогню й усміхнувся. Вістря було зроблене з кованої міді, воно зігнулося на місці кріплення до просотаного кров’ю древка, але лишилося цілим.

Хоробрий хлопчик, може, з тебе колись і буде зугарний костоправ. Тепер витягай її.

Малюк плавно вийняв древко стріли з його ноги, і Браун палким жіночним рухом вигнувся до землі, хрипко сварячись крізь зуби. Якусь мить він полежав, а потім сів, узяв у малюка древко, кинув у вогонь, підвівся й пішов вкладатися спати.

Коли малюк повернувся до своєї ковдри, колишній священник нахилився і прошепотів йому на вухо: Дурень, сказав він. Бог не любитиме тебе вічно. Малюк обернувся і подивився на нього.

Хіба ти не знаєш, що він узяв би тебе із собою? Він узяв би тебе, хлопче. Як наречену до вівтаря.

* * *

Уже десь по півночі вони встали й рушили далі. Ґлентон наказав розкласти великі багаття, і вони помчали геть, і полум’я освітлювало землю навколо них, тінисті силуети пустельних кущів похитувалися на пісках, а вершники топтали власні тонкі й палахкотливі тіні, поки всі не перейшли в темряву, а згодом і стали нею.

Коні й мули далеко розбрелися пустелею, тож вони ловили їх за багато кілометрів на півдні і гнали табуном далі. Літні блискавки, після яких не було дощу, виокремлювали з ночі темні гірські хребти на краю світу, а попереду рівниною бігали напівдикі мустанги в синюватому стробоскопічному світлі, мов тремтливі коні із самої безодні.

На димливому світанку загін у лахмітті і крові з тюками шкур більше скидався не на переможців, а на знесилених вояків-роботяг, які плентаються позаду якоїсь занапащеної армії, що відступала меридіанами одвічного царства ночі та хаосу[151] — коні спотикаються, сонні люди трясуться в сідлах. Новий день виявив довкола ту ж безплідну місцевість, що і раніше, а на безвітряній півночі тонко курився дим від їхніх нічних багать. Так само, здавалося, не став ближчим блідий пил, піднятий ворогами, які мали намір гнатися за ними аж до міської брами, тож вони пленталися далі на спеці, яка наростала, женучи попереду оскаженілих коней.

Ближче до обіду втамували спрагу із затхлої вибоїни, по якій уже пройшло три сотні тварин, вершники повідганяли їх від води, потім злізли з коней, щоб напитися з капелюхів, а тоді поїхали далі вздовж висохлого річища, і копита стукали по кам’янистій землі, сухим скелям і брилам, згодом пустельний ґрунт знову став червоним і піщаним, а незмінні гори височіли над ними, порослі тонкою травою і вкриті фук’єрією й сотолом, а одвічні алое квітли, як фантасмагорія в гарячковому краю. Уночі вони відправили кількох вершників на захід розкласти вогнища в прерії, а решта загону лягла в темряві і поснула, поки кажани тихо ширяли над ними серед зірок. Коли вранці вони вирушили, ще було темно, і коні майже непритомніли від утоми. Удень виявилося, що язичники значно наблизилися. Наступного ранку на світанку в них була перша сутичка з індіанцями, і вони билися з ними наступні вісім днів і ночей, на рівнині та серед скель у горах, на стінах і azoteas покинутих асьєнд, і не втратили жодної людини.

Третьої ночі вони зачаїлися в цитаделі за старими валькованими стінами, а вогні ворога були в пустелі десь за півтора кілометра від них. Суддя сидів біля багаття з хлопчиком апачі, який спостерігав за всім чорними ягідками очей, і деякі чоловіки із загону почали з ним гратися та смішити його, давали йому в’ялене м’ясо, яке він жував, поважно позираючи на високі фігури, що проходили повз. Його вкрили ковдрою, а вранці, поки чоловіки сідлали коней, суддя гойдав його на коліні. Тоудвайн бачив їх разом, коли проходив із сідлом, а коли за десять хвилин повертався з конем, дитина вже була мертва, і суддя зняв з неї скальп. Тоудвайн притулив дуло револьвера до великої бані голови судді.

Чорт забирай, Голдене.

Або стріляй, або прибери його. Ну, давай.

Тоудвайн застромив револьвер за пояс. Суддя всміхнувся, витер скальп об штанину, а потім підвівся й відвернувся. Ще за десять хвилин вони вже щодуху тікали рівниною від апачів.

На п’яту добу в другій половині дня вони перетинали висохлу улоговину, женучи коней попереду, а індіанці їхали позаду на відстані пострілу з гвинтівки, гукаючи до них іспанською. Час від часу хтось із загону спішувався з гвинтівкою та шомпольним стрижнем, й індіанці розбігалися, мов куріпки, смикаючи своїх мустангів і ховаючись за ними. На сході тонкі білі стіни асьенди тремтіли від спеки, а тонкі зелені жорсткі деревця височіли з-за них, наче сцена в діорамі. За годину вони гнали коней — певно, лише близько сотні — уздовж цих стін протоптаною стежкою до джерельця. Назустріч їм виїхав молодик і офіційно привітався іспанською. Йому ніхто не відповів. Молодий вершник глянув уздовж струмка на поля, порізані іригаційними ровами, де стояли робітники з мотиками в запорошеному білому одязі серед нового врожаю бавовни та кукурудзи, яка виросла їм до пояса. Він знову подивився на північний захід. Апачі, сімдесят чи вісімдесят, саме проминали перший ряд хатин, ідучи вервечкою по стежці у тіні дерев.

Тоді ж їх побачили і пеони в полі. Вони кинули своє знаряддя і побігли, хтось кричав, інші хапалися за голови. Молодий дон подивився на американців, а потім знову на дикунів, що наближалися. Він щось крикнув іспанською. Американці відігнали коней від джерельця до тополиного гаю. Востаннє вони його бачили, коли він витягнув із халяви маленький пістолет і повернувся до індіанців.

Увечері вони з апачами назирці пройшли крізь містечко Ґальєґо, де вулиці перетворилися на багнисті канави, які патрулювали свині та жалюгідні лисі собаки. Поселення здавалося безлюдним. Молода кукурудза на придорожніх полях, вимита нещодавніми дощами, стояла біла, сяйлива та майже прозора, знебарвлена сонцем. Вони їхали майже всю ніч, та й наступного дня індіанці їх переслідували.

Вони знову билися з ними в Енсінільясі, вони билися з ними в сухих ущелинах, які вели до Ель-Сауза, а потім на невисоких передгір’ях, з яких уже могли бачити шпилі церкви в місті на півдні. Двадцять першого липня року тисяча вісімсот сорок дев’ятого вони в’їхали в Чіуауа, де їх зустрічали як героїв, коли вони крізь стовпотворіння зубів і очних білків гнали перед собою строкатих коней курявими вулицями. Хлопчики бігали між копитами, а переможці в заюшеному лахмітті, вкриті брудом, пилом і запеклою кров’ю, усміхалися, несучи на палицях висохлі голови своїх ворогів серед фантазійної музики і квітів.

XIII

У лазнях — Торговці — Військові трофеї — Бенкет — Тріас — Бал — Північ — Кояме — Кордон — Водойми уеко — Побиття тігуа — Каррісаль — Джерело в пустелі — Medaños[152] — Дізнання щодо зубів — Накорі — Кантина — Безвихідна зустріч — У гори — Знищене село — Улани — Сутичка — Переслідування тих, хто вижив — Рівнини Чіуауа — Убивство солдатів — Поховання — Чіуауа — На захід.

Їхня процесія збільшилася через нових вершників, хлопців на мулах і стариганів у плетених капелюхах, а також делегацію, яка взяла на себе відповідальність за захоплених коней і мулів і, сидячи верхи, погнала їх вузькими вуличками до арени для боя биків, де їх можна було тримати. Пошарпані учасники походу сунули далі, дехто з чашками в руках, махаючи гнилими капелюхами дамам, які скупчилися на балконах, піднімаючи на палицях хитливі голови, чиї обличчя з дивно напівприкритими повіками висохли так, що мали знуджений вигляд, їх усіх оточив такий натовп, що вони здавалися авангардом якогось обірваного повстання, що його раніше проголосило двоє барабанщиків, які йшли попереду, один з них дурний і обидва босі, і сурмач, що маршував з по-військовому піднятою над головою рукою, безупинно дуючи у свій інструмент. Так вони проминули високу браму губернаторського палацу і потерті кам’яні поріжки, вийшовши просто на подвір’я, де розклочені й непідковані копита коней найманців стишено і по-черепашому своєрідно зацокотіли бруківкою.

Поки на камінні рахували висушені скальпи, навколо тислися сотні глядачів. Солдати з мушкетами стримували натовп, дівчата дивилися на американців великими темними очима, а хлопці прокрадалися наперед, щоб доторкнутися до страшних трофеїв. Там було сто двадцять вісім скальпів і вісім голів, і віцегубернатор зі своїм почтом вийшов на подвір’я, щоб привітати прибулих і помилуватися їхньою роботою. Їм пообіцяли повну оплату золотом під час вечері, що того вечора мала відбутися на їхню честь у заїзді «Ріддл і Стівенс», дізнавшись це, американці збадьорилися і знову сіли на коней. Старі жінки в чорних rebozos вибігали поцілувати край їхніх смердючих сорочок і здіймали вгору свої маленькі смагляві руки, так благословляючи вершників, які розвернули своїх виснажених коней і почали продиратися на вулицю крізь галасливе юрмище.

Вони попрямували до громадських лазень, де один за одним входили у воду, кожен наступний біліший за попереднього, і всі в татуюваннях, таврах і швах, з великими зморщеними шрамами на грудях і черевах, залишеними бозна-де якимись варварськими хірургами знаками, що скидалися на сліди гігантських багатоніжок, деякі чоловіки спотворені, без пальців і очей, із літерами і цифрами, закарбованими на їхніх лобах і руках, ніби вони були товарами, які потребували інвентаризації. Мешканці міста обох статей стали біля стін і дивилися, як вода перетворюється на рідку кашу з крові та бруду, і ніхто не міг відвести очей від судді, який роздягнувся останнім і тепер по-королівськи походжав лазнею із сигарою в роті, пробуючи воду своїм напрочуд мініатюрним пальчиком на нозі. Він сяяв, як місяць, бо був такий же блідий, і на його величезному тілі не було жодної волосинки, ні в щілинах, ні навіть у великих ніздрях, ні на грудях, ні у вухах, ані жмуточка над очима чи на повіках. Величезна блискуча баня його оголеного черепа була схожа на купальну шапочку, натягнуту на доволі вже темне обличчя і шию. Коли його великий тулуб опустився в басейн, рівень води помітно піднявся, і суддя, занурившись по очі, з неабияким задоволенням роззирнувся, його очі злегка звузилися, ніби він усміхався під водою, наче блідий роздутий ламантин, який сплив у трясовині, а за маленьким вухом, близько притуленим до голови, просто над поверхнею води м’яко диміла сигара.

Тоді ж купці вже почали розкладати свої товари на глиняних кахлях позаду них: вбрання з європейського сукна та європейського ж крою, сорочки з кольорового шовку та боброві капелюхи із щільним ворсом, елегантні іспанські шкіряні чоботи, тростини зі срібною маківкою, виїздкові хлисти, посріблені сідла та різьблені люльки, захалявні пістолети та набір толедських мечів із держаками зі слонової кістки та з чудовим гравіюванням на клинках, а голярі поставили стільці для відвідувачів, вигукуючи імена відомих клієнтів, яких вони обслуговували, і кожен із цих підприємців запевняв загін про кредит на найвигідніших умовах.

Коли вершники перетинали площу, вбрані в нові туалети, деякі були в сюртуках з рукавами, які ледь сягали ліктів, на залізні ґратки альтанки нанизували скальпи, наче прикраси до якогось варварського свята. Відрубані голови підняли на палицях над ліхтарними стовпами, і тепер вони споглядали своїми запалими язичницькими очима висохлі шкури своїх родичів і предків, що висіли на кам’яному фасаді собору, тихо лопочучи на вітрі. Пізніше, коли запалили ліхтарі, голови в м’якому відблиску горішнього світла набули вигляду трагічних масок, а за кілька днів усі вони будуть геть поцятковані, як прокажені, білими плямами від посліду птахів, які влаштували там сідала.

* * *

Цього Анхеля Тріаса, губернатора, ще замолоду відправили за кордон на навчання, тому він був добре начитаний у класиці та знав іноземні мови. Крім того, він був гідною людиною, і ті грубі воїни, яких він найняв для захисту свого штату, здавалося, розбуркали щось у його душі. Коли віцегубернатор запросив Ґлентона та його офіцерів на вечерю, той відповів, що не їсть окремо від своїх людей. Віцегубернатор, погоджуючись із цим, усміхнувся, і Тріас вчинив так само. Вони виглядали як належало: поголені й підстрижені, в нових черевиках і одязі, а делавари були напрочуд суворі й грізні у своїх сурдутах — усі зібралися навколо накритого для них столу. Подали сигари й херес у келихах, і губернатор, стоячи на чолі бенкетного столу, привітав їх і наказав камергеру виконувати всі їхні забаганки. Їх обслуговували солдати, які приносили додаткові келихи, наливали вино і запалювали сигари від ґнота в срібній підставці, спеціально для цього і зробленого. Суддя прибув останнім у ладно скроєному костюмі з невибіленого лляного полотна, пошитому для нього того ж дня. Над його виготовленням працювала ціла команда кравців, що витратила кілька рулонів тканини. Суддя був взутий у чудово відполіровані сірі чоботи з лайки, а в руці він тримав панамку, так старанно зшиту з двох однакових менших капелюхів, що стібків було майже не видно.

Коли нарешті з’явився суддя, Тріас уже сів на своє місце, але щойно його побачив, губернатор знову підвівся і приязно потиснув судді руку, а потім посадив його праворуч від себе, і вони одразу ж заговорили мовою, якої ніхто з присутніх не розумів, за винятком кількох принагідних брудних епітетів, принесених із півночі. Колишній священник сів навпроти малюка й, звівши брови, кивнув і поглядом вказав у бік губернатора. Малюк у своєму першому накрохмаленому комірі й краватці сидів мовчазно, як кравецький манекен.

Вечеря вже почалася, і страви надходили безупинно: риба, птиця, яловичина, місцева дичина, смажене порося на таці, гострі закуски в каструлях, трайфли, холодні десерти, пляшки вина та коньяку з виноградників Ель-Пасо. Пили під патріотичні тости: помічники губернатора підіймали келихи за Вашингтона і Франкліна, американці відповідали ще більшим списком героїв своєї батьківщини, бо не були обізнані з дипломатією, та й не знали імен з пантеону героїв братньої республіки. Вони допалися до їжі і їли, доки не спустошили спочатку стіл, а потім і ту комору заїзду, де зберігалося м’ясо. Кур’єрів відправляли в місто по нові наїдки, але принесене швидко зникало, тож їх відправляли знову, поки кухар «Ріддлу» не забарикадував двері власним тілом, і потім солдати з обслуги вивалювали великі таці з тістечками, смаженими м’ясними обрізками й головками сиру — усе, що змогли знайти, — просто на стіл.

Губернатор постукав по келиху і підвівся, заговоривши правильною англійською, але набрезклі найманці, відригуючи і роззираючись, вимагали ще напоїв, а деякі досі не переставали вигукувати тости, що тепер виродилися в непристойні обіцянки, дані повіям із різних південних міст. Скарбника привітали вигуками, свистом і піднятими кубками. Ґлентон забрав собі довгий полотняний мішок із гербом штату і, перепинивши губернатора, підвівся, висипав золото на стіл поміж кісток, шкірок і калюж розлитого вина і жваво, як то заведено під час польових виплат, розділив золоту купу лезом ножа, щоб кожен із загону без зайвих церемоній отримав обіцяну частку. У кутку якийсь самодіяльний оркестр заграв скорботну мелодію, суддя встав першим і провів музикантів з інструментами до сусідньої бальної зали, де біля стін на лавах уже сиділи кілька дам і без видимої тривоги обмахувалися віялами.

Американці виходили на танцювальний майданчик поодинці, парами і групами, відсуваючи або перекидаючи стільці і залишаючи їх там, де вони впали. По всій кімнаті горіли настінні лампи з олов’яними відбивачами, і учасники святкування, що зібралися, відкидали перехресні тіні. Мисливці за скальпами, смокчучи зуби, шкірилися до дам, у своєму зморшкуватому одязі, озброєні ножами та револьверами, вони мали вигляд мугиряк із божевільними очима. Суддя поспілкувався з оркестрантами, і невдовзі ті заграли кадриль. Тоді ж усі захиталися і затупотіли, і суддя, ввічливий і галантний, з невимушеною ґречністю протанцював з однією дамою, а потім з іншою. Опівночі губернатор попрощався, і музиканти почали вислизати із залу. Сліпий вуличний арфіст нажахано стояв на бенкетному столі серед кісток і таць, а до танцю доєдналася орда страшнувато блідих повій. Незабаром почалася перестрілка, і містер Ріддл, який був американським консулом у місті, спустився, щоб напоумити гуляк, але його попередили, щоб не наближався. Почалася бійка. Меблі поламали, і чоловіки махали ніжками стільців і канделябрами. Дві повії, зчепившись, налетіли на сервант і впали на підлогу під дзенькіт склянок для бренді. Джексон, вихопивши пістолети, вискочив на вулицю, присягнувшись відстрелити дупу Ісусу Христу, цьому довгоногому сучому синові. На світанку непритомні пияки хропіли на підлозі у темних бризках крові, що вже підсихала. Обійнявшись, на столі спали Баткет і арфіст. Сімейка злодіїв навшпиньки ходила серед тих уламків, нишпорячи по кишенях тих, хто спав, а на вулиці перед входом жевріло багаття, яке знищило значну частину меблів.

Такі сцени повторювалися ніч за ніччю. Міщани офіційно звернулися до губернатора, але той скидався на учня чаклуна[153], який справді міг змусити бісеня виконати його волю, але не міг змусити того зупинитися. Лазні перетворилися на борделі, обслугу розігнали. На площі вночі білокам’яний фонтан наповнювався голими п’яними чоловіками. Кантини порожніли, як від вогню, коли туди заходило бодай двійко людей із загону, тож американці сиділи в тавернах-привидах, де на столах лишилося питво і сигари, які досі тліли в глиняних попільничках. Вони заскакували на конях в будинки, і коли золото почало танути, крамарі опинилися в ситуації, коли їм за цілі полиці товарів видавали боргові розписки іноземною мовою на обгортковому папері. Крамнички почали закриватися. На побілених стінах з’явилися надряпані вугіллям написи. Mejor los indios[154]. Увечері вулиці були безлюдні, ніяких paseos[155], а місцевих молодих дівчат замикали у будинках, і їх більше не бачили.

П’ятнадцятого серпня вони рушили далі. За тиждень група скотарів доповіла, що загін оточив місто Кояме, розташоване майже за сто тридцять кілометрів на північний схід.

* * *

Кілька років тому Ґомес і його банда обклали поселення Кояме щорічною даниною. Тому, коли туди приїхали Ґлентон і його люди, на них кинулися з обіймами, як на святих. Жінки бігли біля коней, щоб торкнутися чобіт найманців, їм запихали до рук різноманітні подарунки, аж поки кожен не їхав у цілковитому збентеженні від динь, тістечок і зв’язаних курей, перекинутих через сідло. Коли вони вирушили звідти через три дні, вулиці були безлюдні, і навіть жоден пес не проводжав їх до воріт.

Вони прямували на північний схід аж до містечка Пресидіо на кордоні з Техасом, де перевели коней через річку і поїхали вулицями, лишаючи за собою калюжі води. Це був край, де діяв ордер на арешт Ґлентона. Він виїхав у пустелю сам, зупинився й подивився з конем і собакою на хвилясті чагарі, безплідні кучеряві пагорби й гори, пласку місцевість із кущами, за якою розгорталася рівнина, а за шістсот п’ятдесят кілометрів на схід були його дружина й дитина, яких він більше ніколи не побачить. Далеко перед ним його тінь видовжилася на облямованій піском вимивині. Ґлентон не пішов за нею. Він зняв капелюха, щоб вечірній вітерець освіжив його, а потім надягнув його знову, розвернувся і приєднався до загону.

Вони тижнями блукали прикордонням, шукаючи сліди апачів. Розтягнувшись по рівнині, вони рухалися, постійно розриваючи стрій, висвячені дієвці фактично розділеного світу, з яким вони зіткнулися, лишаючи позаду на землі однаково понищеним те, що було, і те, чого вже ніколи не буде. Примарні вершники, бліді від пилу, безликі в зубчастій спеці. Вони видавалися насамперед цілковито відданими авантюрі, первісні, тимчасові, вони не знали ладу. Ніби істоти, прикликані із суцільної скелі, безіменні, кожен прив’язаний до свого марева, усі засуджені до блукання, хижого, приреченого і німого, як горгони, які блукають жорстокими пустищами Гондвани за часів, коли ще не було назв, а одне було всім.

Вони вбивали дичину і реквізували все потрібне з пуебло й естансій[156], через які проходили. Одного вечора, вже майже побачивши Ель-Пасо, вони поглянули на північ, де зимували гіленьо, і зрозуміли, що туди не підуть. Тієї ночі вони стали табором біля водойм уеко, скупчення природних кам’яних резервуарів у пустелі. Майже в кожному затишному місці каміння було вкрите старовинними малюнками, і незабаром суддя уже ходив між ними, копіюючи чіткіші у свою книжечку, щоб забрати їх із собою. Там були намальовані люди, звірі, гони, були й дивні птахи, і таємні карти, і такі витвори уяви, що виправдовували всі страхи людини і все, що її наповнює. Цих таких собі офортів — деякі з них зберегли яскраві кольори — були сотні, та все ж суддя впевнено ходив між ними, знаходячи саме ті, які були йому потрібні. Коли він закінчив, ще було трохи світла, тож він повернувся до кам’яного виступу і трохи посидів там, роздивляючись тамтешні твори. Тоді підвівся і шматком відколотого флінту затер один із візерунків, поки від нього не залишилося жодного сліду, крім грубої поверхні на камені там, де він був. Далі узяв свою книжку і повернувся до табору.

Вранці вони вирушили на південь. Говорили мало і зовсім не сперечалися між собою. Через три дні влаштували засідку на групу мирних індіанців тігуа, що отаборилися біля річки, і перебили їх усіх.

Напередодні вони сиділи біля вогнища, яке шипіло під тихим дощем, відливали кулі та нарізали пижі, нібито долю аборигенів уже визначила зовсім інша сила. Начебто прообрази такої долі були вирізьблені на самій скелі для очей тих, хто вміє читати. Ніхто не став на захист індіанців. Тоудвайн і малюк поспілкувалися між собою, а коли наступного ранку опівдні всі вирушили, вони помчали біля Баткета. Їхали мовчки. Ці сучі сини нікого не чіпають, сказав Тоудвайн. Вандіменієць глянув на нього. Він дивився на сині літери, витатуйовані на лобі, і на пряме жирне волосся, що звисало з безвухого черепа. Глянув також на намисто із золотих зубів на грудях. І вони поїхали далі.

У слабких довгих променях денного світла вони підійшли до пошарпаних шатер із підвітряного боку вздовж південного берега річки, де відчувався запах диму від багать, на яких готували їжу. Коли загавкали перші собаки, Ґлентон пришпорив коня, і вони виїхали з-за дерев у сухий підлісок, коні неслися у пилюці, витягнувши довгі шиї, завзяті, як гончаки, і вершники підхльоскували їх бігти проти сонця, на тлі якого пласкі силуети жінок підіймалися від своєї роботи, застигаючи на мить, перш ніж повністю повірити в реальність цього запорошеного скупчення, що тупотіло на них. Вони стояли безмовні й босі, вдягнені в сільську невибілену бавовну. І стискали черпаки і голих дітей. Після першого випалу десяток із них ніби зім’ялися і впали.

Інші побігли, старигани здіймали руки, діти хиталися, кліпаючи від пострілів. Кілька юнаків вибігли з натягнутими луками, але впали під кулями, і вершники розлетілися по селу, витоптуючи траву біля вікіапів і розбиваючи голови їхнім верескливим мешканцям.

Тієї ночі, після того як стемніло і місяць уже зійшов, група жінок, що сушили рибу вище річкою, повернулася до селища і, голосячи, блукала серед руїн. На землі ще жевріло кілька вогнищ, і собаки крадькома відбігали від трупів. Одна старенька стала навколішки на почорнілому камінні перед порогом свого дому, встромила у жаринки гілочку, роздмухала вогонь з попелу і почала складати перекинуті горщики. Навкруги лежали мерці з обідраними черепами, як поліпи в блакитній волозі або сяйливі дині, що остигали на місячному плоскогір’ї. Найближчими днями крихкі чорні ребуси крові, застиглі на піску, потріскаються, розсиплються і розвіються, і всього за кілька обертів сонця всі сліди знищення цих людей зітруться. Пустельний вітер засипле їхні руїни сіллю, і не лишиться нікого, ні духа, ні літописця, щоб розповісти подорожньому, як так сталося, що люди жили в цьому місці і в цьому ж місці і померли.

На другий день ближче до вечора на конях, прикрашених смердючими скальпами тігуа, американці ввійшли в місто Каррісаль. Місто занепало практично до руїн. Багато будинків стояли пусткою, пресидіо занурювалося назад у землю, з якої постало, а мешканці через давні страхи самі скидалися на пусті приміщення. Темними сумними очима вони спостерігали, як вулицями проминав той закривавлений караван великих торговельних кораблів. Здавалося, вершники прибули з якогось легендарного світу, бо залишали по собі дивну плямину, наче післяобраз на сітківці, а збурене ними повітря змінювалося і наелектризовувалося. Вони проминули зруйновані стіни цвинтаря, де в нішах функцію риштування виконували мерці, а земля була всіяна кістками, черепами та розбитими горщиками, наче то був древній осуарій. За ними на курних вулицях з’являлися люди в лахмітті, які просто стояли і дивилися їм услід.

Тієї ночі вони отаборилися біля теплого джерела на вершині пагорба серед старих слідів іспанських мурів, роздягнулися й зійшли у воду, наче послушники, поки піском вигинисто розповзалися величезні білі п’явки. Коли вранці вони рушили, було ще темно. Далеко на півночі стояли обірвані ланцюги блискавок, мовчазно окреслюючи в порожнечі стакато безплідних синіх гір. День спалахував над димною просторінню пустелі, оповитою вдалині темними хмарами, вершники нарахували на берегах круглої землі п’ять окремих штормів, між якими були проміжки. Вони їхали по чистому піску, і коні були такі втомлені, що довелося злізти з тварин і вести їх, важко долаючи круті ескери[157], де вітер здував з гребенів білу пемзу, наче піну бурхливого моря, і пісок став рифленим й утворював крихкі форми, і більше там не було нічого, крім відполірованих кісток. Вершники їхали серед дюн цілий день, а ввечері, спустившись останнім низьким піщаним пагорбом між «котячих кігтів» і «шипів розп’яття»[158] на рівнину, перетворилися на висохлу та виснажену групу людей і тварин. Коли вони вивели коней на рівнину, орли-гарпії з криком злетіли з мертвого мула й покружляли на захід, до сонця.

Через дві ночі, ставши на бівуак на гірському перевалі, вони побачили під собою віддалені вогні міста. Присіли рядком із підвітряного краю сланцевого хребта, вогонь звивався на вітрі, і спостерігали за ліхтарями, що мерехтіли майже за п’ятдесят кілометрів на дні глибокої синьої ночі. Суддя пройшов повз них у темряві. Іскри від багаття летіли за вітром. Суддя зайняв своє місце серед подряпаних сланцевих плиток, і всі сиділи, як істоти з давніх віків, спостерігаючи, як один за одним тьмяніють далекі ліхтарі, поки місто на рівнині не зморщилося до маленького ядра світла, яке могло бути охопленим полум’ям деревом, самотнім табором мандрівників або, можливо, взагалі якимось незрозумілим вогнищем.

* * *

Коли вони виїхали через високі дерев’яні ворота губернаторського палацу, двоє солдатів, які стояли поруч і рахували людей у загоні, ступили вперед і схопили коня Тоудвайна за недоуздок. Ґлентон об’їхав його з правого боку і рушив далі. Тоудвайн встав у сідлі.

Ґлентоне!

Вулицею застукотіли копита. Ґлентон озирнувся уже біля воріт. Двоє солдатів розмовляли з Тоудвайном іспанською, й один націлив на нього escopeta.

Нема у мене нічиїх зубів, сказав Ґлентон.

Я застрелю цих двох дурнів на місці.

Ґлентон сплюнув. Він подивився на вулицю, потім на Тоудвайна. Нарешті зліз з коня і повів його назад на подвір’я. Vamonos[159], сказав він. Він подивився на Тоудвайна. Злазь з коня.

За два дні вони покинули місто під конвоєм. Уздовж дороги їх супроводжувала більш як сотня солдатів, неспокійний натовп у різноманітному одязі і з різною зброєю, що крутилися біля них на конях і відпихали чоботами від броду, де американські коні зупинилися попити. Біля підніжжя пагорбів, над акведуком, солдати затрималися на узбіччі, а американці вервечкою проїхали повз них, завернули у бік скель і заросту нопалу й зменшувалися в тіні, поки не зникли.

Вони попрямували на захід, в гори. Проминали невеличкі поселення, де схиляли голови у капелюхах, побачивши місцевих, яких уб’ють до кінця місяця. Болотисті пуебло, розтягнуті, як чумні міста, де врожай гнив на полях, де худоба, яку ще не вкрали індіанці, вільно собі блукала, нікому було її пасти і доглядати, у більшості поселень майже повністю винищили чоловіків, і налякані жінки та діти сиділи зіщулені у своїх халупах, дослухаючись, поки останній кінський стукіт не затихав удалині.

У місті Накорі була кантина, і саме перед нею загін спішився і юрмою ринувся всередину, займаючи столи. Тобін зголосився охороняти коней. Він стояв на вулиці, позираючи то в один бік, то в другий. На нього ніхто не звертав уваги. Люди тут бачили вдосталь американців, запилюжені неповороткі валки, які цілі місяці перебували поза межами свого краю, напівбожевільні від жахливості власної присутності в цій неосяжній і кривавій пустці, вони реквізували їжу і м’ясо чи, потураючи своїй прихованій схильності, ґвалтували місцевих тернооких дівчат. Було близько першої по опівдні, і кілька робітників та торговців переходили вулицю, прямуючи до кантини. Коли вони проминали коня Ґлентона, його пес скочив і наїжачився. Вони обійшли його і попрямували далі. Тієї ж миті площу надумала перетнути зграя псів, п’ять чи шість, що дивилися на пса Ґлентона. Тоді ж з-за рогу вийшов жонглер, який очолював похоронну процесію, витягнув одну з петард, яку тримав під пахвою, підніс її до сигарили, затиснутої у зубах, і кинув петарду на площу, де та і вибухнула. Гурт собак сполохався і відскочив назад, за винятком двох, які вибігли на вулицю. Кілька мексиканських коней, прив’язаних біля бару, хвицали задніми ногами, а інші почали знервовано тупцяти. Пес Ґлентона не зводив очей з чоловіків, що наближалися до дверей. Жоден з американських коней навіть вухом не повів. Два собаки, які переходили вулицю перед похоронною процесією, обминули брикливих коней і попрямували до кантини. На вулиці вибухнули ще дві петарди, і тепер з’явилася вже вся процесія зі скрипалем і корнетистом на чолі, які грали швидку жваву мелодію. Собаки опинилися в пастці між похованням і кіньми найманців і тому зупинилися, притиснувши вуха, далі вони то просувалися бочком, то бігли риссю. Зрештою кинулися через вулицю за процесією. Ці дрібниці, певно, зіграли на руку робітникам, які входили до кантини. Вони повернулися спиною до дверей і стали, притиснувши капелюхи до грудей. Повз них проходили люди, які несли на плечах мари, і серед квітів глядачі побачили сіре обличчя молодої жінки в похоронному вбранні, тіло задерев’яніло посмикувалося. Далі вбрані в темне носильники тримали її почорнілу від кіптяви труну із сириці, схожу на простацький човен зі шкур. А позаду йшла група плакальниць, п’яні чоловіки і старі жінки в запорошених чорних хустках, які допомагали оплакувати мертву, переступаючи через вибоїни в землі, а ще діти з квітами, які полохливо позирали на вуличних глядачів.

Тільки-но американці сіли в кантині, як образа, яку пробурмотіли за сусіднім столиком, змусила трьох чи чотирьох з них зірватися на ноги. Малюк звернувся до кривдників своєю вбогою іспанською, спитавши, хто з тих понурих пияків подав голос. Перш ніж хтось встиг зізнатися, на вулиці, як уже було сказано, вибухнула перша петарда, і всі американці кинулися до дверей. З-за столу вискочив один п’яниця з ножем і, хитаючись, кинувся за ними. Друзі щось гукали йому вслід, але той лише відмахнувся від них.

Першими на вулиці опинилися Джон Дорсі та Гендерсон Сміт, двоє хлопців із Міссурі. За ними були Чарлі Браун і суддя. Суддя, височіючи над іншими, підняв руку, щоб зупинити тих, хто позаду. Вулицею якраз проносили мари. Скрипаль і корнетист злегка вклонилися один одному, і з їхніх кроків було зрозуміло, що звучить військова мелодія. Це поховання, сказав суддя. Щойно він це промовив, п’яниця, дохитавшись до дверей, встромив ножа глибоко в спину американцеві на ім’я Ґрімлі. Цього ніхто не бачив, крім судді. Ґрімлі схопився за грубий дерев’яний одвірок. Мене вбили, сказав він. Суддя витягнув з-за пояса револьвер, націлився над головами людей із загону і вистрілив п’яниці просто в лоба.

Американці, що стояли на вулиці, не дивилися на ствол револьвера, коли суддя вистрілив, а тому більшість впала на землю. Дорсі перекотився на бік і, підвівшись, зіткнувся з робітниками, які віддавали шану поховальному кортежу. Вони саме наділи капелюхи, коли пролунав постріл. Мрець впав в кантоні навзнак, і з його голови зафонтанувала кров. Коли Ґрімлі обернувся, американці побачили дерев’яне руків’я ножа, яке стирчало з його закривавленої сорочки.

Інші ножі вже теж були в грі. Дорсі зчепився з мексиканцями, а Гендерсон Сміт витягнув «бові» та майже відрубав руку одному із супротивників, який тепер стояв, намагаючись затулити рану пальцями, з-поміж яких бризкала темна артеріальна кров. Суддя підняв Дорсі на ноги, і вони разом позадкували до кантони, атаковані мексиканцями, які тицяли в них ножами. Зсередини долинали невгавні постріли, і у дверній проймі стояв дим. Біля дверей суддя повернувся і переступив через кілька трупів, які валялися на підлозі. Усередині безперервно гриміли величезні револьвери, і вже зо двадцять мексиканців лежали розстріляні на підлозі в різних позах серед перевернутих стільців, столів і свіжих скалок, а вальковані стіни були всі подзьобані великими конічними кулями. Ті, хто вижив, кинулися на світло в дверях, перший з них наштовхнувся там на суддю і замахнувся на нього ножем. Але суддя був спритний, як кіт: ухилився, схопив чоловіка за руку, зламав її і підняв чолов’ягу за голову. Усміхаючись, притиснув мексиканця до стіни, і кров бурхнула з його вух, потекла між пальцями судді та по його руках, а коли суддя нарешті відпустив того, з головою чоловіка було щось не так, він сповз на підлогу і не вставав. Тим часом ті, що бігли позаду, натрапили на вогонь випалом, тож мертві і ті, що вмирали, заблокували двері, аж раптом в приміщенні запанувала дзвінка тиша. Суддя стояв, притулившись до стіни. Дим пропливав, як туман, оповиваючи застиглі постаті. Посеред кімнати Тоудвайн і малюк завмерли, спина до спини, з націленими вгору револьверами, наче на дуелі. Суддя підійшов до дверей і крикнув над купою трупів колишньому священнику, який стояв серед коней з револьвером у руках.

По незграбах, Священнику, по незграбах.

Вони ніколи раніше публічно не вбивали людей у такому великому місті, але тут уже було нічого не вдіяти. Трійко чоловіків тікали вулицею, ще двоє рвонули через площу. І, крім них, навколо не було ані душі. Тобін вийшов з-за коней, прицілився, тримаючи великий револьвер обома руками, і почав стріляти, дуло задиралося, і зброя відскакувала, втікачі хиталися й летіли сторч головою. Він убив двох на площі, а тоді розвернувся і розстріляв бігунів на вулиці. Коли останній мексиканець упав у дверях, Тобін обернувся і вихопив із кобури другий револьвер, оббіг коня й роззирнувся вулицею, шукаючи ознак життя на ній і в будинках. Суддя відступив від дверей до кантини, де стояли американці й дещо здивовано поглядали один на одного та на трупи. Усі поглянули на Ґлентона. Він роздивився задимлену кімнату. Його капелюх лежав на столі. Він підійшов до нього, узяв, надів на голову і поправив. І тоді роззирнувся. Його люди вже перезаряджали камори своїх револьверів. Волосся, хлопці, сказав він. На цій угоді ґніт ще не добіг кінця.

Коли за десять хвилин вони вийшли з кантини, вулиці були безлюдні. Ковзаючи долівкою з утоптаної глини, яка тепер стала багнюкою винного кольору, вони зняли скальпи з усіх мерців. В таверні було двадцять вісім мексиканців і ще вісім надворі, п’ятьох із яких убив колишній священник. Вони сіли на коней. Ґрімлі сидів, притулившись боком до глиняної стіни. Він не підносив очей. Тримав револьвер на колінах і дивився на вулицю, а загін розвернув коней, проїхав північним краєм площі й зник.

Люди вийшли на вулицю лише за пів години. Усі говорили пошепки. Коли вони підійшли до кантини, один із чоловіків з’явився в дверях, наче кривава примара. З нього зняли скальп, кров заливала йому очі, і він затискав на грудях величезну діру, з якої під час вдиху і видиху виходила рожева піна. Хтось із місцевих поклав йому руку на плече.

A dónde vas? запитав він.

A casa[160], відповів чоловік.

* * *

Наступне містечко, до якого вони дісталися, було за два дні шляху, глибше в сьєрах[161]. Вони так і не дізналися його назви. Купка валькованих хатин на голому плато. Коли вони прибули, тамтешній люд кинувся тікати, як впольовані звірі. Їхні перекрикування чи, можливо, їхня видима слабкість, здавалося, викликали щось у Ґлентоні. Браун спостерігав за ним. Ґлентон підторкнув коня, вихопив револьвер і миттєвим драгунським наскоком перетворив це сонне пуебло на жахливу бойню. Багато мешканців утекло до церкви і стало навколішки, чіпляючись за вівтар, вони вили, поки одного за одним їх витягували з цього притулку, вбивали та скальпували на підлозі вівтаря. Коли через чотири дні вершники поверталися через поселення, мерці досі лежали на вулицях, і їх під’їдали стерв’ятники та свині. Падальники мовчки спостерігали, як вершники прокладали шлях повз них, наче статисти в їхньому сні. Коли останній з них пішов, вони повернулися до їжі.

Загін їхав через гори без відпочинку. Вони йшли вузькою стежкою крізь темні соснові ліси вдень і в темряві, у тиші, яку порушували лише хрускіт спорядження і дихання коней. Тонка оболонка похиленого місяця лежала над зубчастими вершинами. Перед сходом сонця вони спустилися до гірського поселення, де не було ні ліхтарів, ні вартових, ні собак. У сірому світанку всілися біля стіни чекати дня. Прокричав півень. Рипнули двері. Доріжкою повз мазані стіни свинарника пройшла стара жінка, несучи у мряці глечики на коромислі. Вони встали. Було холодно, і від їхнього дихання йшов пар. Вони витягнули жердини з коралю і вивели коней. І виїхали на вулицю. І зупинилися. Тварини йшли боком і тупцяли на морозі. Ґлентон натягнув віжки й вихопив револьвер.

З-за стіни з північного боку поселення вийшла кавалерія і звернула на вулицю. У них були високі ківери з металевими пластинами та султанами з кінського волоса, зелені мундири, оздоблені шарлатовими галунами і такими ж чересами, вони були озброєні піками та мушкетами, а їхні коні мали гарно орнаментовану збрую, і вони входили на вулицю, гордовито рухаючись боком, а всі вершники були гарними юнаками. Загін глянув на Ґлентона. Той поклав револьвер назад у кобуру і дістав гвинтівку. Капітан уланів підняв шаблю, щоб зупинити колону. Наступної миті вузька вулиця сповнилася пороховим димом, а на землі конало з десяток солдатів. Коні вставали дибки, іржали, падали один на одного, скидали людей, які підводилися і намагалися втримати своїх скакунів. Другий випал пронизав їхні ряди. Вони почали розгублено відступати. Американці дістали револьвери й пришпорили своїх коней в атаку.

Мексиканський капітан стікав кров’ю від вогнепального поранення в грудях, але встав у стременах із шаблею в руці, чекаючи нападу. Ґлентон вистрелив йому в голову і ногою скинув з коня, а потім убив ще трьох солдатів одного за одним. Солдат, який раніше впав на землю, підхопив піку і кинувся на нього, але один із вершників на мить показався із цієї дикої сутички, схилився і перерізав тому горло і рушив далі. У ранковій вогкості сірчаний дим завис над вулицею сірою пеленою, а різноколірні улани падали під коней у цій смертоносній імлі, як солдати, вбиті уві сні: з широко розплющеними очима, задерев’янілі й мовчазні.

Дехто з ар’єргарду зумів розвернути коней і рушив вулицею назад, американці ляпали револьверними стволами коней без вершників, ті ставали дибки, кружляли, стремена летіли навсібіч, і коні сурмили своїми довгими мордами, затоптуючи мерців. Вони ударами відігнали тварин і погнали своїх коней по вулиці туди, де вона звужувалася і йшла вгору, а далі почали стріляти в уланів-утікачів, які безладно дерлися стежкою, а повз них донизу стрибали камінці.

Ґлентон послав групу з п’ятьох людей у погоню, а сам повернувся разом із суддею і Баткетом. Вони зустріли решту загону, разом повернулися на місце бойні, зійшли з коней і почали грабувати трупи, які лежали на вулиці поруч, ніби мертвий оркестр, американці розбивали мушкети об стіни будинків, ламали шаблі та піки. Виїжджаючи з міста, вони зустріли тих п’ятьох вершників, які вже поверталися. Улани зійшли зі стежки і розбіглися по лісу. За дві ночі, отаборившись на вершині крутого пагорба над широкою центральною рівниною, вони побачили в пустелі точку світла, схожу на відблиск самотньої зірки в озері цілковитої темряви.

Скликали раду. Полум’я великого багаття, розкладеного на шорсткій скелі, вирувало і звивалося, і вони вдивлялися в абсолютну темряву внизу, куди западала пітьма, ніби то був розкол у поверхні світу.

Як думаєте, вони далеко? запитав Ґлентон.

Голден похитав головою. Вони випередили нас на пів дня, відповів він. Їх не більш як дванадцять-чотирнадцять. Уперед вони нікого не посилатимуть.

А далеко до Чіуауа?

Дні чотири. Три. Де Дейві?

Ґлентон обернувся. Далеко до Чіуауа, Девіде?

Браун стояв спиною до вогню. Він кивнув. Якщо це вони, то за три дні будуть.

Як вважаєш, ми зможемо їх наздогнати?

Не знаю. Залежить від того, чи знають вони, що ми за ними женемося.

Ґлентон повернувся і плюнув у вогонь. Суддя підняв оголену бліду руку й почав перебирати пальцями під пахвою. Думаю, якщо ми зійдемо з цієї гори до світанку, сказав він, зможемо їх догнати. Бо інакше краще їхати в Сонору.

Вони можуть бути із Сонори.

Тоді краще їх схопити.

Ми могли б привезти скальпи до Уреса.

Полум’я то повзло по землі, то знову підіймалося. Краще їх схопити, повторив суддя.

На світанку вони спустилися на рівнину, як він радив, і вночі побачили вогонь мексиканців, що відбивався на сході в небі за вигином землі. Увесь наступний день і ніч вони їхали без упину, посмикуючись і нахилившись, як делегація паралітиків. Уранці третього дня вони побачили на рівнині перед собою уланів, чиї силуети виднілися проти сонця, а до вечора можна було вже й порахувати, скільки вершників напружено простують безлюдною камінчастою пусткою. Коли зійшло сонце, у тьмяному світлі на сході постали бліді тонкі стіни міста десь за тридцять кілометрів від них. Вони сіли на коней. Улани вишикувалися вздовж дороги кількома кілометрами південніше. Ніяких причин спинятися у них не було, як і сподівань на те, що можна втекти, але поки вони могли їхати, їхали, й американці знову погнали своїх коней уперед.

Якийсь час вони їхали до міських воріт майже паралельно, два обірвані закривавлені загони на конях, що спотикалися. Ґлентон гукнув їм, щоб здавалися, але ті їхали далі. Він дістав гвинтівку. Вони пленталися по дорозі, як безмовні тварини. Ґлентон смикнув коня за віжки, і коли той став, широко розставивши ноги й здіймаючи боки, прицілився і вистрілив.

Більшість із них навіть не були озброєні. Їх ішло дев’ятеро, вони зупинилися, розвернулися і побігли по камінню і чагарнику в атаку, за хвилину всіх їх збили кулями.

Коней піймали, зігнали всіх на дорогу, зрізали збрую й сідла. Трупи роздягли, а форму спалили разом зі зброєю, сідлами та іншим спорядженням, потім викопали яму біля дороги і поховали їх у спільній могилі, вкриті ранами оголені тіла, схожі на жертви хірургічних експериментів, лежали в ямі, дивлячись незрячими очима в пустельне небо, поки їх засипали землею. Американці витоптали місце кіньми, щоб воно знову було схоже на дорогу, витягли з попелу закурені мушкетні замки, леза шабель і кільця попруг, віднесли все трохи далі й поховали в окремому місці, а коней без вершників погнали в пустелю, ввечері вітер розвіяв попіл, а вночі він роздмухав останні жарини і завіяв останній ламкий сніп іскор, швидкоплинний, як спалах між двома кременями в безіменній темряві світу.

Вони ввійшли до міста виснажені, запаскуджені та просмерділі кров’ю людей, яких найнялися захищати. Скальпи вбитих селян повісили у вікнах губернаторського палацу, бійцям заплатили з майже вичерпаної скарбниці, але Sociedad[162] розпустили і домовленість про винагороду скасували. Менш як за тиждень після їхнього від’їзду з міста за голову Ґлентона призначили нагороду у вісім тисяч песо. Вони попрямували дорогою на північ, як і війська, що прямували до Ель-Пасо, але ще до того, як зникнути з поля зору городян, повернули на захід і поїхали на своїх печальних скакунах, заворожені і майже залюблені у свою справу, туди, де червоно конав день, до звечорілих країв і далекого стовпа сонця.

XIV

Гірські бурі — Tierras quemadas, tierras despobladas[163] — Хесус-Марія — Заїжджий двір — Крамарі — Bodega[164] — Скрипаль — Священник — Лас-Анімас — Процесія — Cazando las almas[165] — Із Ґлентоном стається напад — Собаки на продаж — Штукарство судді — Прапор — Стрілянина — Вихід — Conducta[166] — Кров і ртуть — На броді — Врятований Джексон — Джунглі — Збирач трав — Суддя колекціонує зразки — Погляд на його діяльність як науковця — Урес — Простолюддя — Los pordioseros[167] — Фанданго — Собаки-вигнанці — Ґлентон і суддя.

Усюди на півночі дощ вився з грозових хмар додолу чорними пагонами-вусиками, наче смужки лампової сажі, які впали у склянку, а вночі було чути, як злива барабанить у прерії за багато кілометрів від них. Коли вони проїжджали скелястий перевал, блискавка окреслила тремкі гори вдалині, і від цього дзвеніли скелі навколо, і жмутки синього вогню чіплялися за коней, наче розжарені стихії, які годі відігнати. Над металевими частинами збруї мерехтіли м’які вогники, а на стволах гвинтівок світилося синім рідке полум’я. Збожеволілі зайці стріпувалися і завмирали в блакитному сяйві, а у височині серед дзвінких стрімчаків облаштувалися на ночівлю яструби, настовбурчивши пір’я кольору козулі і кліпаючи жовтим оком на громовицю внизу.

Вони їхали кілька днів під дощем, потім знову під дощем, тоді під градом і ще раз під дощем. У сірому світлі бурі перетнули затоплену рівнину, і довгоногі силуети коней відбивалися у воді серед хмар і гір, а вершники згорбились, виправдано скептичні щодо мерехтливих міст, побачених на далекому березі того моря, яким вони чудодійно ступали. Вони заїхали на пагористі пасовиська, де з-під копит злітали, цвірінькаючи, пташки, а стерв’ятник важко здіймався з кісток, махаючи крилами «хоп-хоп-хоп», як дитяча іграшка на мотузці, і в червоному світлі повільного заходу сонця пласти води під ними лежали на рівнині, наче припливні водойми первісної крові.

Вони пройшли високогірною лукою, вкритою польовими квітами, гектарами золотого жовтозілля, цинії та темно-фіолетового тирличу, дикими лозами блакитної берізки та широкою рівниною різноманітних квіточок, що тяглися, наче строката бавовна, до найвіддаленіших зубчастих країв землі, блакитних від туману, і до непохитних гірських хребтів, які здіймаються невідь-звідки, ніби гребені морських істот на світанку девонського періоду. Знову задощило, і вони їхали, згорбившись, у плащах, викроєних із жирних і напіввидублених шкур, у цих великих каптурах з простацьких шкір, що мали захистити від сірого ливного дощу, вони скидалися на наглядачів якоїсь незрозумілої секти, яких відправили навертати на свою віру найстрашніших звірів цього краю. Місцевість попереду була оповита хмарами і темрявою. Це були довгі сутінки, а вони все їхали, сонце вже сіло, місяць ще не зійшов, а гори на заході й далі тремтіли, обрамлені гуркотливими спалахами, і нарешті догорали, а тоді западала пітьма, і тільки дощ сліпо шумів, падаючи на нічну землю. До підніжжя вони пробиралися крізь сосни й оголені скелі, а потім їхали серед ялівців і смерек, а ще деінде великих алое і високих статечних стебел юки з блідими суцвіттями, що видавалися тихими і потойбічними на тлі вічнозелених рослин.

Вночі вони йшли вздовж гірського потоку дикою вузькою ущелиною, що задихалася між моховитих валунів, вони проходили попід темними гротами, де вода з присмаком заліза крапала і бризкала навсібіч, і бачили, як сріблясті нитки водоспадиків розділялися надвоє на гранях далеких пагорбів, які стриміли, як знаки, ніби небесні чудеса, такі ж темні, як земля, з якої вони постали. Вони перетнули згарище, де лежали зчорнілі стовбури, і поїхали далі повз розколоті на дві нерівні частини гладенькі скелі, на схилах тієї залізистої місцевості були старі стежки, прокладені вогнем, і почорнілі кістки дерев, убитих гірськими бурями. Наступного дня їм почали траплятися падуб і дуб, цілі ліси міцних дерев, дуже подібних на ті, які вони полишили в молодості. У западинах північних схилів серед листя лежав град, схожий на тектити, і ночі стали прохолодними. Вони промандрували на високогір’я, глибше в гори, у лігвища буревіїв, у дзвінку вогняну землю, де біле полум’я мерехтіло на вершинах, а земля пахла горілим кременем. Уночі в темних лісах цього світу до них озивалися вовки, ніби вони були друзями людини, а собака Ґлентона, скиглячи, біг риссю поміж безупинних шарнірів кінських ніг.

На дев’ятий день після виходу з Чіуауа вони перетнули гірський прохід і почали спускатися стежкою, яку ніби вирізьбили у скелі на висоті триста метрів над хмарами. Згори, із сірого ескарпу, за ними спостерігав кам’яний мамонт. Ідучи вервечкою, вони обережно вибирали, куди ступити. Проминули тунель, вирубаний у скелі, і з його другого боку побачили дахи міста в ущелині на багато кілометрів нижче від них.

Вони спускалися скелястими зигзагами і перетинали річища струмків, де форельки стояли на блідих плавцях і роздивлялися кінські носи на водопої. Пласти туману із металевим запахом і присмаком підіймалися з ущелини, наринали на них і плинули до лісу. Вони перегнали коней через брід далі на стежку і о третій годині дня під дрібним дощем в’їхали в старе кам’яне місто Хесус-Марія.

Коні процокотіли по розмитій дощем бруківці, обліпленій листям, перейшли через кам’яний міст і пішли вулицею, де крапало з карнизів галерейних будинків, уздовж гірського потоку, що протікав через місто. У гладеньких валунах у річці були видовбані ямки, щоб збагачувати руду, а пагорби над містом усі були в тунелях і риштуванні, порубцьовані штреками і відвальними хвостами. Кілька мокрих псів, що сиділи в дверних проймах, зустріли приїзд вершників-нечупар виттям, ті звернули на вузьку вулицю і зупинилися, мокрі як хлющ, перед входом до заїжджого двору.

Ґлентон постукав кулаком у двері, ті відчинилися, і звідти визирнув хлопець. Показалася жінка, поглянула на них і зайшла назад. Нарешті вийшов чоловік і відчинив ворота. Трохи п’яний, він притримував ворітницю, поки вершники один за одним в’їжджали на невелике залите дощем подвір’я, а потім зачинив за ними ворота.

Вранці дощ ущух, і вони вийшли на вулицю, обдерті, смердючі, прикрашені частинами людських тіл, як людожери. За поясом вони носили величезні револьвери, а в їхню огидну на вигляд шкіру глибоко в’їлися кров, дим і порохова кіптява. Вийшло сонце, і старі жінки з відрами та ганчірками, які натирали кам’яні сходи до крамниць, поверталися і дивилися на них, а крамарі, розставляючи свої товари, обачно кивали їм, вітаючись. Вони видавалися дивною клієнтурою в цьому торговому місці. Стояли, кліпаючи, перед дверима крамниць, де у вітринах висіли плетені клітки із зябликами та мідно-зеленими папугами, що стояли на одній нозі й неспокійно кричали. Там висіли ristras[168] сушених фруктів і перцю, грона цинового посуду звисали, як куранти, бурдюки зі свинячої шкури, наповнені пульке, звисали з балок, як роздуті туші на шкуродерні. Відправили людину по склянки. З’явився скрипаль, присів на кам’яний поріг і почав награвати якусь мавританську народну мелодію, і жоден з тих, хто йшов у своїх вранішніх справах, не міг відвести очей від блідих смердючих велетнів.

Опівдні вони знайшли bodega, яким керував якийсь Френк Керролл, невисокий шинок, колишню стайню, великі двері якої були прочинені на вулицю, адже це було єдине джерело світла. Скрипаль пішов за ними зі, здавалося, великим сумом і зайняв своє місце біля дверей, звідки міг бачити, як іноземці п’ють і брязкають золотими дублонами по стільниці. На порозі на сонці стояв стариган, піднісши слухову трубку з козячого рогу до вуха, він нахилився до шуму, який лунав ізсередини, і постійно кивав, хоча жодного слова зрозумілою йому мовою не прозвучало.

Суддя угледів музиканта, покликав його і кинув монету, яка задзвеніла об каміння. Скрипаль на мить підняв її до світла, наче вона могла бути негодящою, потім сховав у складках одягу, притиснув інструмент підборіддям і заграв мелодію, яка серед іспанських шарлатанів застаріла ще двісті років тому. Суддя ступив у промінь світла біля порога і з дивною вправністю зробив на камінні кілька па, вони зі скрипалем видавалися чужоземними менестрелями, які випадково опинилися в цьому середньовічному місті. Суддя зняв капелюх і вклонився двом дамам на вулиці, які здалеку обходили пивницю, зробив надзвичайний пірует на своїх дріботливих ногах, а потім налив пульке з чашки в трубку старигана. Той швиденько заткнув трубку кінчиком великого пальця, обережно підняв перед собою, подлубався пальцем у вусі і випив.

Із настанням темряви вулиці сповнилися очманілими шаленцями, які хиталися, лаялися і дзвонили в церковні дзвони, стріляючи в них з револьвера, влаштовуючи безбожний «котячий концерт», доки не з’явився священник із Христовим розп’яттям, щоб напучувати їх уривками латинських монотонних наспівів. Вони лупцювали його, тицяли між ніг та закидали золотими монетами, коли він лежав, притискаючи до грудей святий образ. Підвівшись, він погордував підіймати монети, але прибігли хлопчики, яким він наказав їх зібрати та віддати йому, поки варвари радісно гукали та пили за нього.

Глядачі розійшлися, вузька вулиця спорожніла. Кілька американців забрели в прохолодні води струмка, щоб похлюпатися там, а потім мокрі вилізли на вулицю й стояли там у тьмяному світлі ліхтарів, темні, курні, апокаліптичні. Ніч була холодна, вони пленталися, паруючи, брукованим містом, як казкові звірі, аж тут знову задощило.

Наступного дня було свято Лас-Анімас[169], вулицями проходила процесія: візок, запряжений кіньми, на якому їхав простацько зроблений Христос на заплямованому старому катафалку. Миряни-прислужники всі разом слідували за ним, а на чолі йшов священник, який дзвонив у дзвіночок. Позаду процесію завершували босі ченці в чорному зі скіпетрами з трави. Пронесли Христа: убога солом’яна фігура з дерев’яними різьбленими головою й ногами хиталася і підстрибувала. На його голові була корона з гірського терну, на лобі намальовано краплі крові, а на старих дерев’яних щоках — сині сльози. Селяни ставали на коліна, хрестилися, дехто підходив, торкався вбрання дерев’яної фігури і цілував пучки. Процесія скорботно котилася вулицею, а в дверях будинків сиділи дітлахи, поїдаючи кондитерські черепи[170] і спостерігаючи за ходою людей і дощем на вулиці.

Суддя сидів у кантині на самоті і теж дивився на дощ. Маленькі очі на великому голому обличчі. Далі набрав повні кишені цукерок-черепів і, сидячи біля дверей, намагався запропонувати їх дітям, які проходили повз нього під карнизами будівель, але ті сахалися, як поні.

Увечері місцеві мешканці групками спускалися з цвинтаря на схилі гори, а згодом, коли стемніло, знову прямували зі свічками та лампадками у руках до церкви на молитву. Усі обминали компанії американців, стуманілих від алкоголю, а брудні прибульці незграбно знімали капелюхи, тряслися і, посміхаючись, робили дівчатам непристойні пропозиції. Коли запали сутінки, Керролл зачинив своє задрипане бістро, але потім знову відчинив, щоб йому не виламали двері. Щойно споночіло, прибув кавалерійський загін, який прямував до Каліфорнії, усі геть змарнілі від сильного виснаження. Проте за годину вони знову були в дорозі. Опівночі, коли, як подейкують, повертаються душі померлих, мисливці за скальпами знову почали репетувати на вулицях і стріляти з револьверів, незважаючи на дощ і смерть, і так тривало з перервами аж до світанку.

Опівдні наступного дня у Ґлентона, досі п’яного, був якийсь напад, і він, збожеволілий і скуйовджений, вискочив на маленьке подвір’я і почав стріляти зі своїх револьверів. По обіді він лежав прив’язаний до ліжка, як безумець, а суддя сидів біля нього, прикладаючи до чола прохолодні мокрі ганчірки й розмовляючи з ним тихим голосом. З крутих пагорбів долинали голоси. Зникла дівчинка, і групи міщан почали пошуки в шахтах. Невдовзі Ґлентон заснув, а суддя встав і пішов.

Надворі сіріло, дощило, і вітер розвіював листя. З дверей біля дерев’яної ринви вийшов пошарпаний дітвак і смикнув суддю за лікоть. У своїй підгорнутій сорочці він ніс двох цуценят, яких пропонував на продаж, притримуючи одного за шкірку.

Суддя глянув на вулицю. Коли він подивився на хлопчика, той витягнув другого собаку. Вони мляво висіли. Perros a vende[171], сказав він.

Cuánto quieres?[172] запитав суддя.

Хлопець подивився спочатку на одну, а потім на другу тварину. Начебто хотів вибрати того, якого вподобав би суддя, якщо такий пес узагалі десь існує. Він простягнув уперед того, якого тримав у лівій руці. Cincuenta centavos[173], сказав він.

Цуценя звивалося й билося в його кулаці, наче тварина, що задкує у нору, і його світло-блакитні очі були налякані водночас холодом, дощем і суддею.

Ambos[174], відповів Голден. Він почав шукати гроші по кишенях.

Продавець псів подумав, що це хитрість покупця, і знову подивився на собак, ніби хотів краще оцінити їхню вартість, але суддя вже видобув з-під свого забрудненого одягу золоту монетку — за таку ціну можна було купити цілу зграю таких собак. Він поклав монету на долоню, простягнув її, а другою рукою забрав собак у господаря, тримаючи обох, як пару шкарпеток. Він потрусив золотим кружальцем.

Andale[175], сказав.

Підліток витріщився на монету.

Суддя стиснув долоню і знову розкрив. Монетка зникла. Він поворушив пальцями в повітрі, потягнувся рукою за вухо хлопця, дістав звідти монету і дав йому. Хлопець тримав монету перед собою обома руками, як маленький ківорій, а потім звів очі на суддю. Але той уже пішов геть, а у його руці бовталися цуценята. Він вийшов на кам’яний міст, зиркнув на збурену воду, підняв руку і кинув собак униз.

Протилежний кінець мосту переходив у вуличку, що йшла вздовж річки. Там стояв вандіменієць і мочився із кам’яної стіни у воду. Коли він побачив, як суддя скидає цуценят з мосту, висмикнув кольт з-за пояса й крикнув.

Собаки зникли в піні. Вони пронеслися один за одним по широкій зеленій бистрині над пластами відшліфованих скель до заводі внизу. Вандіменієць прицілився і звів револьвер. Вербове листя кружляло в чистій воді заводі, крутячись, немов нефритова плотва. Револьвер смикнувся в його руці, і одне з цуценят підстрибнуло у воді, він знову звів зброю і вистрілив, і за течією розпливлася рожева пляма. Він утретє звів запобіжник і вистрілив, довкола другого цуценяти розквітло рожевим, і воно теж потонуло.

Суддя і далі йшов по мосту. Хлопець підбіг і подивився у воду, він досі стискав монету. Вандіменієць стояв на протилежному боці вулиці, тримаючи в одній руці прутень, а в другій револьвер. Дим розвіявся вниз за течією вздовж берега, і в заводі вже нічого не було.

Ближче до вечора Ґлентон прокинувся і зумів звільнитися від пут. Перша ж звістка про нього була про те, що він зрізав ножем мексиканський прапор перед cuartel і прив’язав його до хвоста мула. Потім сів на тварину і погнав її площею, тягнучи за собою по багнюці священний bandera[176].

Він кружляв вулицями й знову з’являвся на площі, люто б’ючи п’ятами тварину в боки. Коли він обернувся, пролунав постріл, і мул під ним упав мертвий із мушкетною кулею, яка застрягла в його мозку. Ґлентон відкотився від тварини, звівся на ноги й почав несамовито стріляти. Якась стара жінка безгучно звалилася на каміння. Суддя, Тобін і Док Ірвінґ стрімголов прибігли від Френка Керролла, стали на коліна в тіні стіни і почали стріляти в горішні вікна. Ще з пів десятка американців вийшли з-за рогу з дальнього кінця площі, і двоє з них упали, потрапивши під шквальний вогонь. На кам’яних плитах дзвеніли шматки свинцю, а над вулицями у вологому повітрі висіла хмара диму. Ґлентон і Джон Ґанн уздовж стін дісталися до сараю за posada[177], де стояли коні, і почали їх виводити. Ще троє людей із загону вибігли на подвір’я і взялися виносити з будівлі спорядження та сідлати скакунів. Тепер на вулиці стріляли безперервно, двоє американців лежали мертві, а інші просили про допомогу. Коли через пів години загін тікав з міста, це скидалося на шпіцрутен: мешканці безладно стріляли із фузей і кидали каміння та пляшки — так американці втратили шістьох своїх.

За годину їх наздогнали Керролл й інший американець Сенфорд, який також мешкав у тому містечку. Місцеві підпалили Керроллів салун. Священник причастив поранених американців, а потім відійшов і їх добили пострілами у голову.

Ще до настання ночі вони натрапили на conducta зі ста двадцяти двох мулів, що насилу дерлися вгору західним схилом, доставляючи циліндри з ртуттю до шахт. Вершники почули тріск батогів і крики arrieros[178] на зигзагуватій стежці далеко внизу, побачили навантажених тварин, що важко сунули біля самого краю прямовисної скелі, наче козли. Не поталанило. Двадцять шість днів від моря і лише дві години до шахт. Мули хрипіли й дерлися по осипищу, і їх підганяли люди в пошарпаному барвистому вбранні. Коли перший погонич побачив вершників над ними, він став у стременах і озирнувся. Колона мулів йшла звивистою стежкою близько кілометра, і коли вони, скупчившись, зупинилися, вдалині на зигзагах стежки можна було побачити групи по вісім-десять тварин, вони крутили мордами туди-сюди, і хвости передніх мулів були начисто обгризені задніми, ніби кісточки, а ртуть сильно пульсувала в гутаперчевих колбах, ніби мули перевозили таємничих звірів, кожен по парі істот, які ворушилися і важко дихали у роздутих сумках. Погонич мулів знову повернувся і подивився на стежку. Ґлентон уже був перед ним. Чоловік щиро привітався з американцем. Ґлентон мовчки проминув його, тримаючись внутрішнього боку скелястого проходу і небезпечно штовхнувши мула погонича, що стояв на уламках сланцю. Обличчя чоловіка спохмурніло, він повернувся й покликав своїх людей. Інші вершники саме проходили повз, примруживши очі, їхні обличчя були чорні від порохової сажі, як у кочегарів. Погонич зліз із мула і витягнув escopeta з-під захисних чохлів на сідлі. Цієї миті Девід Браун був навпроти, револьвер він тримав з іншого боку коня, тож зброя лишалася невидимою для погонича. Він перекинув револьвер над передньою лукою і вистрілив мексиканцю просто в груди. Чоловік незграбно осів і, коли Браун вистрілив у нього вдруге, упав зі скель у прірву.

Решта загону навіть не повернулася, щоб дізнатися, що відбулося. Усі впритул стріляли по погоничах мулів. Ті падали з коней на стежку чи зслизали з ескарпу і зникали внизу. Нижче на стежці погоничі розвертали своїх тварин, намагаючись утекти, а навантажені мули з побілілими очима дерлися на прямовисну стіну, наче величезні щури. Вершники вклинювалися між мулами та скелею і методично зіштовхували тварин з ескарпу, ті падали безшумно, як мученики, спокійно обертаючись у порожнечі і приголомшливо вибухаючи на скелях унизу кров’ю та сріблом з розбитих колб, ртуть майоріла в повітрі, хитаючись, великими пластами, часточками та маленькими тремтливими супутниками, зливаючись у різні форми і ринучи кам’яними арройо, як проривання якогось остаточного алхімічного роблення, відвар із таємної темряви серця землі, олень древніх, якого не наздогнати, на схилі гори був яскраво-стрімкий утікач, що на сухому шляху штормових стоків набував форми кам’яних заглиблень, квапився від одного скельного виступу до іншого, мерехтливий і спритний, як вугри.

Погоничі зійшли з виступу в падь, де крутояр здавався майже положистим, і помчали далі, падаючи з розгубленими криками серед ялівцевих кущів і сосен, поки вершники гнали за ними відсталих мулів. Вони божевільно мчали вниз скелястою стежкою, наче люди, віддані на поталу якомусь жахіттю. Керролл і Сенфорд відбилися від загону і, діставшись виступу, де зникли решта arrieros, спинили своїх коней і озирнулися на стежку. Там було порожньо, якщо не рахувати кількох трупів мулів з conducta. Пів сотні тварин скинули з ескарпу, і з вигину кручі вершники тепер бачили їхні розбиті силуети, розкидані по скелях, а калюжі ртуті яскравіли у вечірньому світлі. Коні тупотіли й вигинали шиї. Вершники поглянули вниз у ту зловісну пучину, а потім один на одного, але обговорювати не було чого, тож вони смикнули віжки й, пришпоривши коней, продовжили спускатися з гори.

Загін вони наздогнали вже у сутінках. Інші вершники вже спішилися на протилежному березі річки, і малюк з одним з делаварів відганяли змилених тварин геть від води. Керролл і Сенфорд вирушили до броду й почали переходити, вода сягала черева коней, і тварини обережно ступали між каменями, нестямно дивлячись угору за течією, де стрімкий спад з гуркотом виривався зі стемнілого лісу і падав у плямисту клекітливу заводь. Коли вони подолали брід, суддя перегородив їм шлях і схопив Керроллового коня за щелепу.

Де чорнопикий? запитав він.

Керролл подивився на суддю. Їхні очі були майже на одному рівні, хоча Керролл був верхи.

Не знаю, відповів він.

Суддя глянув на Ґлентона. Ґлентон сплюнув.

Скільки наших ви бачили на площі?

Не було часу порахувати. Трьох чи чотирьох підстрелили, наскільки я знаю.

Але не чорнопикого?

Я його там не бачив.

Сенфорд підторкнув коня. На площі не було чорнопикого, сказав він. Я бачив, як вони вбивали хлопців, і всі до одного були білі, як ми з тобою.

Суддя відпустив коня Керролла й пішов по свого скакуна. Двоє делаварів залишили загін. Коли вони почали підійматися стежкою, вже майже стемніло, загін відступив у ліс, поставив кінних вартових і отаборився, не розкладаючи багаття.

По стежці ніхто не пройшов. Спочатку ніч була темна, але перша зміна варти біля броду спостерігала за тим, як посвітлішало, коли місяць вийшов над каньйоном, а потім вони угледіли, як до води спустився ведмідь, став на протилежному березі річки, принюхався і повернувся назад до лісу. Перед світанком повернулися суддя і делавари. Із собою вони привезли чорношкірого. Він був закутаний лише у ковдру. Навіть без чобіт. І сидів верхи на одному з кісткохвостих мулів з conducta, тремтячи від холоду. Він зберіг тільки револьвер. І тримав його під ковдрою на грудях, бо більше не було де.

* * *

Дорога з гір на захід, до моря, йшла зеленими ущелинами, порослими виноградними лозами, де на них скоса дивилися і хрипко каркали довгохвості папуги та барвисті ара. Стежка йшла вздовж бурхливої каламутної річки, і на шляху було багато бродів, тож вони постійно переходили потік з одного берега на другий. Бліді водні каскади звисали зі стрімкої гірської стіни над ними, розлітаючись дикими випарами з високої гладкої скелі. За вісім днів вони не зустріли жодного вершника. Дев’ятого ж дня побачили старигана, який намагався зійти зі стежки перед ними, тростиною заганяючи двох віслюків у ліс. Дійшовши до того місця, вони зупинилися, Ґлентон повернув у бік дерев, де шаруділо мокре листя, й угледів старигана в кущах, той сидів самотньо, як гном. Віслюки звели очі, нашорошили вуха, а потім опустили голови й продовжили пастися. Стариган спостерігав за Ґлентоном.

Por qué se esconde?[179] запитав Ґлентон.

Стариган не відповів.

De dónde viene?[180]

Здавалося, що стариган не припускав навіть думки про діалог. Він згорбився серед листя, склавши руки на грудях. Ґлентон нахилився і сплюнув. Підборіддям вказав у бік віслюків.

Oué tiene allá?[181]

Стариган знизав плечима. Hierbas[182], відповів він. Ґлентон подивився на тварин, а потім на старигана. А тоді розвернув коня, щоб приєднатися до загону на стежці.

Por qué me busca?[183] гукнув йому вслід стариган.

Вони рушили далі. В долині вони бачили орлів та інших птахів, багато оленів, дикі орхідеї та бамбукові хащі. Річка в цьому місці була чималою, вона омивала величезні валуни, і звідусіль з високих густих джунглів лилися водоспади. Суддя їхав попереду з одним делаваром, тримаючи рушницю, заряджену маленьким твердим насінням нопалу, ввечері він майстерно розбирав тушки барвистих птахів, яких підстрелив удень, натирав їхню шкіру порохом, набивав кульками висушеної трави і пакував готові екземпляри у свої сакви. Між сторінками своєї книжки він клав листя дерев і рослин і, тримаючи обома руками сорочку, навшпиньки підкрадався до гірських метеликів, пошепки з ними розмовляючи, та сам суддя був не менш цікавим екземпляром для дослідження. Коли він сів, щоб записати щось у своєму гросбусі, підносячи його до вогню, Тоудвайн поглянув на нього і запитав, яка мета всього цього.

Перо, що дряпало папір, завмерло. Суддя глянув на Тоудвайна. Потім повернувся до писання.

Тоудвайн плюнув у вогонь.

Суддя писав далі, а тоді нарешті згорнув свій гросбух, відклав його набік, зчепив руки, провів ними по носу й роту й поклав їх на коліна.

Усе, що існує, сказав він. Усе, що існує у творенні без мого відома, існує без моєї згоди.

Він оглянув темний ліс, де вони стали бівуаком. Кивнув у бік зібраних зразків. Можливо, ці безіменні істоти, сказав суддя, здаються малими чи нікчемними на тлі всього світу. І все-таки найменша крихта може нас зжерти. Найменше створіння під цим каменем, невідоме людям. Лише природа може поневолювати людину, тому лише тоді, коли існування кожної до останньої істоти буде викрито і всі вони постануть перед нами оголеними, людина стане справжнім сюзереном на цій землі.

Що таке «сюзерен»?

Власник. Власник чи повелитель.

Чому б не сказати «власник»?

Бо це особливий власник. Сюзерен править навіть там, де є інші правителі. Його влада скасовує рішення інших.

Тоудвайн плюнув.

Суддя поклав руки на землю. Він подивився на запитувача. Це моя вимога, сказав він. І все-таки всюди є закутки незалежного життя. Незалежного. І для того, щоб воно було моїм, нічого не може відбуватися без мого дозволу.

Тоудвайн сидів, схрестивши ноги, перед вогнем. Жодному не дано спізнати все, що є на цій землі, відповів він.

Суддя схилив свою велику голову. Людина, яка вірить, що таємниці світу завжди залишатимуться прихованими, живе у стані нерозуміння і страху. Забобони сприятимуть її падінню. Дощ розмиє діяння її життя. Але людина, яка вирішить витягнути нитку ладу з гобелена, завдяки цьому рішенню стане володарем світу, і, лише взявши цю владу у свої руки, вона зможе диктувати долі власні умови.

Не розумію, як це стосується зловлених птахів.

Пташина свобода для мене образлива. Я їх усіх замкнув би у зоопарках.

Був би з біса великий зоопарк.

Суддя всміхнувся. Так, відповів він. Хай навіть так.

Вночі стежкою пройшов караван, голови коней і мулів закутали в серапе і мовчки вели в темряві, вершники застерігали один одного, притуливши палець до губ. Суддя спостерігав за ними з вершини високого валуна.

Вранці вони рушили в дорогу. Перейшли вбрід каламутну річку Які й проїхали далі через насадження соняшників заввишки з людину на коні, що повернулися своїми мертвими обличчями на захід. Попереду був новий край, і вони час від часу натрапляли на посіяну на схилах кукурудзу та галявини посеред заростів, де стояли трав’яні хижі та росли апельсинові й тамариндові дерева. Але жодної людини. Другого грудня тисяча вісімсот сорок дев’ятого року вони ввійшли в Урес, столицю штату Сонора.

Вони не пройшли навіть половини міста, а за ними вже зібрався набрід таких різноманітних мерзенних людей, яких вони ніколи раніше не бачили: жебраки та їхні наглядачі, повії та звідники, вуличні торговці та бруднющі діти, цілі делегації сліпих і калік, й усі наполегливо вигукують «por dios»[184], деякі переслідували їх, сидячи на спинах носіїв, — безліч людей різного віку і стану, керованих цікавістю. Вони проминали балкони, де відпочивали дами з репутацією домогосподарок, їхні обличчя, надто яскраво розмальовані індиго й almagre[185], скидалися на мавпячі зади, жінки визирали з-за своїх віял із зловісною соромливістю, ніби трансвестити в божевільні. Суддя і Ґлентон їхали на чолі невеликої колони та розмовляли. Коні бігли нервово, і коли хтось намагався схопитися за збрую і вершники пришпорювали йому руку, той мовчки її відсмикував.

Вони зупинилися на ніч на околиці міста в постоялому дворі, яким керував німець, він повністю передав їм приміщення і більше не приходив, ані щоб обслужити їх, ані заради оплати. Ґлентон блукав високими запиленими кімнатами з плетеними стелями і зрештою знайшов стару criada[186], яка настрашено зіщулилася в приміщенні, яке, мабуть, було там за кухню, хоча в ній не було жодного посуду, крім жаровні та кількох глиняних горщиків. Він наказав їй нагріти воду для купання і, втиснувши в її руку жменю срібних монет, доручив наготувати сякий-такий обід. Вона, завмерши, дивилася на гроші, поки він нарешті не прогнав її, тож вона пішла коридором, тримаючи монети в стиснутій долоні, як пташка. Стара зникла на сходах, гукаючи до інших, і незабаром там уже поралося кілька жінок.

Коли Ґлентон повернувся у коридор, побачив там чотирьох чи п’ятьох коней. Він відігнав їх капелюхом, підійшов до дверей і визирнув на вулицю, де стояв натовп мовчазних глядачів.

Mozos de cuadra, гукнув він. Venga. Pronto[187].

Двоє хлопців проштовхалися наперед і підійшли до дверей, а за ними ще декілька назирці. Ґлентон жестом покликав найвищого, поклав йому руку на маківку, розвернув його і подивився на інших.

Este hombre es el jefe[188], сказав він. Jefe стояв із урочистим виглядом, зиркаючи на інших. Ґлентон повернув його голову і поглянув на нього.

Те encargo todo, entiendes? Caballos, sillas, todo.

Sí. Entiende.

Bueno. Andale. Hay caballos en la casa[189].

Jefe обернувся, вигукнув імена своїх друзів, і пів десятка хлопців вийшли з натовпу й увійшли в дім. Коли Ґлентон йшов коридором, вони вже вели коней — деякі з цих тварин колись убили людей — до воріт, і найменший хлопець ледь сягав тулуба тварини, про яку він піклувався. Ґлентон пішов у задню частину будівлі, аби пошукати там колишнього священника, якого він любив посилати по повій та випивку, але того ніде не було. Намагаючись зрозуміти, від кого з підлеглих можна очікувати повернення, Ґлентон зупинив свій вибір на Докові Ірвінґу і Шелбі, дав їм жменю монет і знову повернувся на кухню.

На подвір’ї за постоялим двором у темряві смажилися на рожні пів десятка козенят, їхні почорнілі силуети виблискували в димному світлі. Суддя прогулювався у полотняному костюмі і помахом своєї сигари давав вказівки кухарям, а за ним слідував струнний оркестр із шести музикантів, усі старі, усі серйозні, вони трималися на три кроки позаду нього й увесь час грали. Посеред двору стояв триніжок із бурдюком, повним пульке, й Ірвінґ повернувся з двадцятьма чи тридцятьма повіями різного віку та зовнішності, перед дверима будівлі розташувалися цілі каравани фургонів і возів, за якими наглядали принагідні маркітанти, кожен із яких викрикував ціни на різноманітні товари, а навколо хвилювалася мінлива галерея городян і кілька десятків напівдиких коней, запряжених біля входу в будівлю, які ставали дибки й іржали, а ще занедбана худоба, вівці та свині зі своїми власниками, і вже майже все містечко, якого Ґлентон і суддя сподівалися позбутися, зібралося перед їхнім домом як своєрідний карнавал, якому в цій частині світу притаманні підкреслено святковий настрій і дедалі більша потворність дійства. На подвір’ї розгорілося таке високе багаття, що з вулиці видавалося, ніби пожежа охопила всю задню частину приміщення, а нові купці з товарами та нові глядачі і далі прибували разом із групами похмурих індіанців у набедрениках, що сподівались найнятися на роботу.

Близько опівночі багаття розклали вже й на вулиці, там само тривали танці та пиятика, а дім дзвенів від пронизливих криків повій, ворожі зграї собак пролізли на тепер частково затемнене й задимлене подвір’я, там вони люто побилися за обгорілі козячі кістки, і там само пролунали перші постріли цієї ночі, поранені собаки вили й чвалали по двору, поки не вийшов сам Ґлентон і не добив їх ножем, зловісна сцена в мерехтливому світлі: зранені пси мовчали й лише клацали зубами, волочилися по ділянці, як тюлені чи хтось схожий, тулилися до стін, поки він ходив від одного до іншого й розколював їм черепи величезним ножем з мідною ручкою, який носив на поясі. Тільки-но Ґлентон повернувся в будинок, як біля рожнів загавкали нові собаки.

У передсвітанкові години майже всі лампи постоялого двору лише диміли, і п’яне хропіння наповнило кімнати. Маркітанти з возами зникли, а на дорозі лишилися чорні обгорілі кола від вогню, як воронки від снарядів; поліна, що досі жевріли, стягли разом і кинули в останнє багаття, біля якого сиділи старигани й хлопці, курили сигари й обмінювалися історіями. Коли на світанку на сході почали проступати силуети гір, ці люди теж розійшлися. У дворі за будинком вцілілі собаки порозтягали кістки урізнобіч, а мертві лежали в темній ріні власної крові, засохлої в пилюці, і тоді ж заспівали півні. Коли суддя і Ґлентон з’явилися біля вхідних дверей у своїх костюмах, перший у білому, другий у чорному, єдиним присутнім був один із маленьких конюхів, який спав на сходах.

Joven, сказав суддя.

Хлопець скочив на ноги.

Eres mozo del caballado?

Sí señor. A su servicio.

Nuestros caballos[190]…, почав було суддя. Він хотів описати коней, але хлопець уже побіг.

Було холодно, і дув вітер. Сонце ще не зійшло. Суддя стояв на сходах, а Ґлентон ходив туди-сюди, розглядаючи землю. За десять хвилин повернувся хлопчик у супроводі ще одного, ведучи по вулиці бадьорою риссю двох осідланих доглянутих коней, хлопці бігли стрімголов, босоніж, а коні видихали пару, енергійно хитаючи головами з боку в бік.

XV

Новий контракт — Слоут — Різанина на Накосарі — Сутичка з Еліасом — Від погоні на північ — Жереб — Шелбі і малюк — Кульгавий кінь — Північний вітер — Засідка — Втеча — Війна на рівнині — Спуск — Дерево, що горить — По сліду — Трофеї — Малюк приєднується до загону — Суддя — Пустельна жертва — Розвідники не повертаються — Огдоада[191] — Санта-Крус — Ополчення — Сніг — Гостинність — Стайня.

П’ятого грудня у холодній темряві перед світанком вони вирушили на північ, маючи підписаний губернатором Сонори контракт на доставку скальпів апачів. Вулиці були порожні й тихі. Керролл і Сенфорд покинули загін, і тепер разом із найманцями їхав хлопець на ім’я Слоут, якого, коли він кілька тижнів тому захворів, залишив у місті караван золотодобувачів, що прямував до узбережжя. Коли Ґлентон запитав хлопця, чи не родич він командора з таким самим прізвищем[192], той плюнув і спокійно відповів: Ні, ні я йому, ні він мені. Він їхав ближче до початку колони, певно, вважаючи, що вирвався з цих країв, але якщо він і подякував за це якомусь богу, то зробив це передчасно, бо край ще мав з ним незакінчену справу.

Вони попрямували на північ у величезну пустелю Сонора й кілька тижнів безцільно блукали пропеченою пусткою в гонитві за чутками та тінями. Пастухи нібито бачили декілька розрізнених банд розбійників з племені чирикауа на якомусь вбогому і занедбаному ранчо. Кілька пеонів потрапили в засідку й були вбиті. Через два тижні після Сонори вони вирізали мешканців пуебло на річці Накосарі, а через два дні, прямуючи зі скальпами до Уреса, на рівнині на захід від Бавіакори натрапили на загін сонорської кавалерії під командуванням генерала Еліаса. Почалася погоня, під час якої вбили трьох людей Ґлентона, а ще сімох поранили, четверо з них не змогли їхати верхи.

Уночі вони бачили багаття армії менш ніж за п’ятнадцять кілометрів на південь. Усю ніч просиділи у темряві, і поранені просили води, а вдалині, у холодній передсвітанковій тиші, палали вогні. На сході сонця делавари в’їхали в табір і сіли поруч із Ґлентоном, Брауном і суддею. У світлі зі сходу вогні на рівнині згасли, як лихий сон, і тепер навколо лежала гола земля, що виблискувала в чистому повітрі. Десь звідти Еліас уже наступав на них із військом, що налічувало понад п’ятсот осіб.

Вони піднялися і почали сідлати своїх коней. Ґлентон дістав сагайдак зі шкіри оцелота і порахував стріли, щоб їх було стільки ж, скільки людей у загоні, тоді розірвав шматок червоної фланелі на смужки, прив’язав їх до древків чотирьох стріл і вклав у сагайдак.

Він сів на землю, поставивши сагайдак між колінами, а загін вервечкою пройшов повз нього. Обираючи стрілу, малюк завмер, побачивши, що за ним спостерігає суддя. Він подивився на Ґлентона. Тоді відпустив стрілу, яку тримав, вибрав іншу і витягнув її зі сагайдака. На ній була червона китиця. Він знову глянув на суддю, але той уже не дивився, тож малюк пішов далі й сів біля Тейта й Вебстера. Четвертим до них приєднався Гарлан із Техасу, який витягнув останню стрілу, і вони стояли разом, поки решта осідлала коней і вивела їх із табору.

Серед поранених було двоє делаварів і один мексиканець. Четвертим був Дік Шелбі, який сидів осторонь і спостерігав за підготовкою до відправлення. Інші делавари в загоні щось обговорювали між собою, потім один із них підійшов до чотирьох американців і по черзі подивився на кожного. Він пройшов повз них усіх, тоді розвернувся, підійшов і забрав стрілу у Вебстера. Вебстер подивився на Ґлентона, який стояв біля свого коня. Тоді делавар забрав стрілу в Гарлана. Відвернувшись, Ґлентон притиснувся чолом до ребер коня, підтягнув попругу і заскочив у сідло. Потім поправив капелюха. Усі мовчали. Гарлан і Вебстер рушили за кіньми. Ґлентон сидів на своєму скакуні, поки його люди один за одним проїжджали повз нього, а тоді розвернувся і рушив за ними на рівнину.

Делавар пішов по свого коня і, не розплутуючи тому ніг, повів його заглибленнями в піску, де спали люди. Один із поранених індіанців лежав тихо, важко дихаючи і заплющивши очі. Другий щось ритмічно наспівував. Делавар відпустив віжки, дістав бойову палицю із торби, став над першим індіанцем, широко розставивши ноги, замахнувся й одним ударом розтрощив йому череп. Чоловік згорбився, судомно здригнувся кілька разів і затих. Так само він покінчив і з другим, а тоді делавар підняв ногу коня, розплутав її, зняв пута, підвівся, поклав пута й палицю в торбу, сів на коня й розвернув його. Подивився на двох чоловіків, що стояли поруч. Його обличчя та груди були забризкані кров’ю. Він торкнувся п’ятами боків коня і поїхав.

Тейт присів на пісок, звісивши руки перед собою. Тоді повернувся і поглянув на малюка.

Хто розбереться з мексиканцем? запитав він.

Малюк не відповів. Вони обоє глянули на Шелбі. Той дивився на них.

Тейт стиснув камінці в кулаці й один за одним кидав їх на пісок. Він глянув на малюка.

Іди, якщо хочеш, сказав малюк.

Він подивився на мертвих делаварів у їхніх ковдрах. Ти ж так не зробиш, сказав він.

За мене не турбуйся.

Ґлентон може повернутися.

Він такий.

Тейт подивився туди, де лежав мексиканець, а потім знову глянув на малюка. Це однаково на мені, сказав він.

Малюк не відповів.

Знаєш, що вони з ними зроблять?

Малюк сплюнув. Здогадуюсь, сказав він.

Ні, не здогадуєшся.

Я сказав, що ти можеш їхати. Роби, що хочеш.

Тейт підвівся й подивився на південь, але пустеля вдалині була чиста, не залюднена жодною армією, яка наближалася б до них. Він пересмикнув плечима від холоду. Індіяни, сказав він. Для них це нічого не означає. Він пройшов табором, спіймав свого коня, привів і сів на нього. Тоді глянув на мексиканця, який тихо хрипів з рожевою піною на губах. Потім подивився на малюка, підторкнув свого мустанга і поїхав поміж чахлих акацій, аж поки не зник.

Малюк сидів на піску, дивлячись на південь. Мексиканця поцілили в легені, тому він однаково має померти, але Шелбі лише розтрощили стегно, і він був при повній свідомості. Лежав і спостерігав за малюком. Він походив із відомої кентукійської родини, навчався в Трансильванському коледжі і, як і багато інших юнаків його соціального класу, поїхав на захід через жінку. Він спостерігав за малюком і величезним сонцем, що кипіло на краю пустелі. Будь-який розбійник і азартний гравець знав би, що той, хто перший заговорить, програє, але Шелбі вже все програв.

Чого б тобі вже цього не зробити? запитав він.

Малюк поглянув на нього.

Якби в мене був пістолет, я б тебе застрелив, сказав Шелбі.

Малюк не відповів.

Ти ж знаєш про це, так?

Нема в тебе пістолета.

Він знову подивився на південь. Там щось рухалося, можливо, перші хвилі тепла. Так рано-вранці пилу немає. Коли він озирнувся на Шелбі, той плакав.

Ти ж навіть не подякуєш мені, коли я тебе відпущу, сказав він.

Тоді роби це, сучий сину.

Малюк просто сидів. З півночі дув легкий вітер, і в зарості саркобатусу позаду них почали воркотати голуби.

Якщо хочеш, щоб я просто покинув тебе, то я піду.

Шелбі не відповів.

Малюк каблуком провів борозну в піску. Маєш сказати.

Ти даш мені пістолет?

Ти знаєш, що я не можу тобі його дати.

Ти такий же, як він. Так?

Малюк не відповів.

А якщо він повернеться?

Ґлентон?

Так.

І що?

Він мене вб’є.

Ти нічого не втратиш.

Ах ти ж сучий син.

Малюк підвівся.

Ти мене сховаєш?

Сховати?

Так.

Малюк сплюнув. Ти не зможеш сховатися. І де ти сховаєшся?

А він повернеться?

Не знаю.

Я не хочу помирати в такому жахливому місці.

А є хороше місце?

Шелбі витер очі тильною стороною зап’ястка. Ти їх бачиш? запитав він.

Ще ні.

Затягнеш мене в кущі?

Малюк обернувся і подивився на нього. Потім знову глянув на місцевість унизу, перетнув улоговину, присів позаду Шелбі, взяв його під пахви й підняв. Шелбі закинув голову назад, звів очі й ухопився за приклад револьвера, що його малюк носив за поясом. Малюк схопив його за руку. Він опустив Шелбі на землю, відійшов убік і лишив того напризволяще. Коли повернувся улоговиною, ведучи коня, Шелбі знову заплакав. Малюк дістав з-за пояса револьвер, застромив його між своїх речей, прив’язаних до навершя сідла, взяв флягу і підійшов до пораненого.

Той лежав, відвернувши голову. Хлопець налив води у його флягу зі своєї, а тоді вставив затичку, яка висіла на ремінці, і долонею загнав її на місце. Потім підвівся і подивився на південь.

Вони вже отама, сказав він.

Шелбі зіперся на лікоть.

Малюк глянув на нього, а потім подивився на невиразний і хаотичний рух туди-сюди вздовж обрію на півдні. Шелбі знову відкинувся на спину. І тепер задивився на небо. З півночі насувалася темна хмара і посилювався вітер. З кущів верболозу на краю піщаної улоговини винесло жмуток листя, а потім його завіяло назад. Малюк підійшов до коня, який чекав на нього, взяв револьвер, застромив його за пояс, повісив флягу на дугу сідла, сів верхи і знову поглянув на пораненого. А потім поїхав.

Він мчав риссю по рівнині на північ і за півтора кілометра попереду побачив іншого вершника. Він не міг його роздивитися і тому поїхав повільніше. Згодом малюк побачив, що вершник веде коня, а ще за деякий час розгледів, що кінь іде якось не так.

То був Тейт. Він сів на узбіччі й спостерігав за малюком, поки той наближався. Кінь стояв на трьох ногах. Тейт сидів мовчки. Він зняв капелюха, зазирнув у нього й знову надів. Малюк повернувся в сідлі, щоб подивитися на південь. Потім поглянув на Тейта.

Може йти?

Не зовсім.

Він спішився і підняв ногу коня. Стрілка копита була розколота і закривавлена, а холка коня тремтіла. Малюк опустив копито. Сонце стояло в небі вже дві години, а на горизонті з’явився пил. Малюк глянув на Тейта.

Що робитимеш?

Не знаю. Поведу його трохи. Подивлюся, як він.

Далеко не піде.

Я знаю.

Ми можемо по черзі їхати на моєму.

Ти міг би просто їхати далі.

Та міг би, чому ні.

Тейт подивився на нього. Ну, їдь, якщо хочеш, сказав він.

Малюк сплюнув. Давай, сказав він.

Нізащо не кину своє сідло. Нізащо не кину коня, поки він іде.

Хлопець схопив віжки свого коня. Краще подумай ще раз про те, що ти нізащо не кинеш, відповів він.

Вони рушили, ведучи обох тварин. Ушкоджений кінь постійно хотів спинитися. Тейт потягнув його. Ну, дурнику, сказав він. Тобі ці чорнопикі сподобаються не більше за мене.

Опівдні сонце стало блідою плямою на небі, а з півночі повіяв холодний вітер. Від цього низько хилилися і людина, і тварина. Вітер ніс колючі шматочки гравію, і вони натягнули капелюхи нижче на обличчя й рухалися далі. Сухі пустельні травинки літали в повітрі разом із бурливими мандрівними піщинками. Ще година — і слідів основного загону, який ішов попереду, вже не було видно. Скрізь, скільки сягало око, рівномірно сіріло небо, а вітер не вщухав. Незабаром пішов сніг.

Хлопець дістав ковдру і закутався в неї. Він повернувся спиною до вітру, а кінь нахилив голову й притиснувся щокою до його обличчя. Вії тварини були припорошені сніжинками. Коли підійшов Тейт, вони стали вдвох, дивлячись туди, куди вітер відносив сніг. Вони могли бачити лише на метр довкола.

Хіба не пекло, сказав Тейт.

Може, твій кінь піде попереду?

Та ні. Я ледве змушую його йти за мною.

Якщо повернемо не туди, можемо легко вийти просто на тих іспанців.

Ніколи не бачив, щоб так швидко похолодніло.

Що пропонуєш робити?

Краще йти далі.

Можна було б видертися на узвишшя. Якщо будемо йти вгору, принаймні знатимемо, що не ходимо колом.

Нас відріжуть від загону. Ми ніколи не знайдемо Ґлентона.

Нас уже відрізали.

Тейт обернувся і похмуро втупився у кружляння сніжинок, які несло з півночі. Ходімо, сказав він. Тут не можна стояти.

Вони повели коней за собою. Земля вже побіліла. Потім по черзі сідали на здорового коня і вели кульгавого. Багато годин вони підіймалися скелястим водориєм, а сніговій не слабшав. Почали натрапляти на перші однохвойні сосни, карликові дуби, розлогі пасовища, і незабаром на цих високих луках снігу вже було сантиметрів тридцять, коні пихкали і диміли, як парові машини, ставало дедалі холодніше і темніше.

Вони спали в снігу, закутані в ковдри, коли їх наздогнали розвідники з передового загону Еліаса. Цілу ніч ті їхали єдиним видимим слідом, рухаючись безупинно, щоб не спустити з очей цього шляху неглибоких западин у землі, засипаних снігом. Їх було п’ятеро, вони виринули в темряві з-поміж вічнозелених рослин, ледь не перечепившись об соньків, два горбики у снігу, один з яких раптово розкрився, і звідти постала постать, схожа на жахливу істоту, що вилупилася з яйця.

Сніг перестав падати. Малюк чітко бачив людей і тварин на тлі блідої землі, чоловіків, що йшли великими кроками, і коней, що дихали холодом. З чоботами в одній руці й револьвером у другій малюк вискочив з-під ковдри, прицілився й розрядив револьвер у груди найближчому чоловікові, а потім повернувся і побіг. Тоді послизнувся і впав на одне коліно. Десь за ним вистрілив мушкет. Малюк скочив на ноги і побіг далі по стемнілих заростях однохвойного сосняку, завертаючи вздовж схилу. Пролунали нові постріли, він обернувся й побачив чоловіка, який вибігав з-за дерев. Чоловік зупинився і підняв лікті, а малюк пірнув сторч головою. Між гілками прошуміла мушкетна куля. Він перевернувся й звів револьвер. Напевно, ствол забився снігом, бо коли він натиснув на спусковий гачок, спалахнуло помаранчеве кільце і почувся дивний тріск. Малюк помацав револьвер, щоб перевірити, чи його не розірвало, але він був цілий. Чоловіка вже не було видно, тож малюк підхопився і побіг. Задихаючись, він сів біля підніжжя схилу, взув чоботи й поглянув на дерева позаду. Жодного руху. Він підвівся, застромив револьвер за пояс і пішов далі.

* * *

Світанкове сонце заскочило його скоцюрбленим під виступом скелі, коли він спостерігав за рівниною на півдні. Сидів так годину чи більше. На протилежному боці арройо паслося стадо оленів, поступово рухаючись далі. Незабаром малюк підвівся і пішов уздовж кряжу.

Цілий день він ходив тим диким високогір’ям і жменями їв сніг з гілок вічнозелених дерев. Він ішов звіриними стежками серед ялин, а ввечері опинився на крайовому скельному уступі, звідки можна було побачити похилу пустелю на південному заході, всіяну сніговими силуетами, що ніби відтворювали хмарний покрив, що вже рухався на південь. На скелях затвердів лід, і міріади бурульок на хвойних деревах виблискували криваво-червоним, відбиваючи сяйво вечірньої зорі, яке заливало прерію із заходу. Він сидів, притулившись спиною до валуна, і, відчуваючи сонячне тепло на обличчі, дивився, як воно зливається, спалахує і стікає, тягнучи за собою все небо, блідо-рожеве і кармазинове. Здійнявся крижаний вітер, і раптом ялівець потемнів на снігу, а далі були тільки тиша і холод.

Він підвівся і, поспішаючи, попрямував далі по сланцюватому камінню. Усю ніч малюк ішов. Зірки рухалися проти годинникової стрілки, Велика Ведмедиця поверталася, а Плеяди миготіли на самій вершині небесного склепіння. Він ішов так довго, що його пальці задерев’яніли і стали торохкотіти в чоботях. Його шлях уздовж скельного уступу заводив усе далі й далі в гори, край великої ущелини, і він не бачив, де можна було б звідти спуститися. Малюк сів, насилу скинув чоботи і почергово потримав обома руками свої холодні ноги. Він не міг їх зігріти, а його щелепу звело від холоду, і коли він спробував знову взутися, йому здавалося, що то він пхає в чоботи не ноги, а палиці. Коли йому нарешті це вдалося, він підвівся і затупотів онімілими ногами, знаючи, що віднині не можна зупинятися, поки не зійде сонце.

Стало ще холодніше, і попереду була довга ніч. Він не збавляв ходу, стежачи в темряві за голими гірськими пасмами, з яких здуло сніг. Зірки незворушно горіли, наче очі без повік, і вночі ставали дедалі ближчими, незадовго до світанку малюк уже йшов, спотикаючись, повз уламки твердої компактної породи найвіддаленішим кряжем, що тягнувся до неба, безплідним голим скельним хребтом, барвистий небесний дім оповивав скелі так міцно, що омиті зірки лежали біля ніг малюка, а мандрівні скалки охопленої полум’ям матерії постійно перетиналися навколо, рухаючись мапою без жодних розрахунків. У передсвітанковому світлі він досяг виступу і першим із усіх створінь цього краю відчув тепло сонця, що сходить.

Він заснув, згорнувшись калачиком серед каміння, притиснувши до грудей револьвер. Його ноги відтавали і горіли, прокинувшись, він лежав, дивлячись на небо блакитного фарфору, де два яструби повільно кружляли навколо сонця високо вгорі, чітко навпроти один одного, мов паперові птахи на жердині.

Цілий день він прямував на північ і у довгих вечірніх променях побачив з краю скелі зіткнення армій на рівнині внизу, далеке й тихе. Кружляли маленькі чорні коні, краєвид змінювався в блідому світлі, а гори за ними проступали стемнілими силуетами. Нападали і відбивали удар далекі вершники, і над ними линув слабкий струмок диму, а потім вони рушили у бік насиченішої тіні у долині, залишаючи за собою обриси смертних, які в цьому місці втратили свої життя. Малюк мовчки спостерігав за розгортанням подій, упорядкованим і безглуздим, доки войовничих вершників не поглинув раптовий натиск темряви, яка впала на пустелю. Перед ним лежала холодна, синя і невиразна земля, і сонце освітлювало лише високі скелі, на яких він стояв. Малюк рушив далі і згодом лишився сам у темряві, з пустелі повіяв вітер, а потерті дроти блискавок знову і знову поставали над західними межами світу. Він ішов по ескарпу, поки не дійшов до пролому в скелі, прорубаному каньйоном, що вів назад у гори. Малюк став і вдивлявся в цю пучину, де на вітрі сичали верхівки покручених вічнозелених дерев, а потім почав свій спуск.

Сніг засипав глибокі ями на схилі, і він борсався у них, тримаючись за оголене каміння, аж руки ціпеніли від холоду. Він обережно перетнув гравійний осип і спустився на протилежний бік повз уламки породи і маленькі вузлуваті дерева. Він знову і знову падав, обмацуючи все у темряві у пошуках точки опори, щоразу підводячись і намацуючи револьвер за поясом. Він був зайнятий цим усю ніч. А коли дістався скелястої тераси над каньйоном, почув струмок, який шумів унизу в ущелині, і пошкандибав далі, тримаючи руки під пахвами, наче втікач у гамівній сорочці. Він дійшов до піщаного водорию і пішов по ньому, так нарешті знову повернувшись у пустелю, де став, хитаючись на холоді, й оніміло видивлявся на хмарному небі бодай якусь зірку.

На рівнині, де він опинився, майже весь сніг розтанув або його здуло вітром. Бурі з півночі налітали одна за одною, здалеку котився грім, було холодно, і пахло мокрим камінням. Він рушив по безплідній улоговині, де росли лише невеликі жмутки трави та високі юки, розкидані одна від одної на великій відстані, вони стояли самотні й мовчазні на тлі низького неба, наче форпости потойбічних істот. На сході чорні гори наступали на пустелю, а попереду він бачив похмурі масивні стрімчаки та виступи, що врізалися в пісок, як миси. Напівзамерзлий, він цокотів своїми ступнями, як копитами, не відчуваючи їх. Майже два дні він не їв і мало відпочивав. Оглядаючи місцевість попереду у світлі періодичних спалахів блискавок, він плентався далі й нарешті обігнув темний скелястий ріг праворуч і зупинився, тремтячи й дмухаючи на свої холодні, схожі на клішні руки. Вдалині в прерії перед ним горів вогонь, самотнє полум’я, розшарпане вітром, що здіймалось і згасало, розсипаючись іскрами за буревієм, ніби гаряча ожарина вилітала з якоїсь незбагненної кузні, що гуділа в цій пустці. Малюк сів і дивився. Він не міг сказати, як далеко було вогнище. Він ліг долічерева, щоб на тлі небесного світла краще роздивитися місцевість та людей, але там не було ні неба, ні світла. Він довго лежав і дивився, але нічого не помітив.

Коли він знову рушив, вогонь, здавалося, відступив. Група постатей промайнула між ним і світлом. Потім знову. Можливо, вовки. І він пішов далі.

Посеред пустелі горіло самотнє дерево. Провісницьке дерево, підпалене буревієм, який минув. Одинокий подорожній, приваблений ним, він пройшов довгий шлях, щоб дістатися до цього місця, і тепер став навколішки на гарячому піску і простягнув закляклі руки, водночас в тому колі зібралися зусібіч групи менших поратівників, відправлених у цей безладний день: маленькі сови, які мовчки присідали і переступали з ноги на ногу, тарантули та сольпуги, скорпіони-теліфони та злісні мігаломорфні павуки, отрутозубові ящірки з ротами чорними, як у чау-чау, смертельні для людей, і маленькі пустельні василіски, у яких з очей бризкає кров, і крихітні піщані носаті гадюки, схожі на порядні божества, однаково мовчазні у Джидді й Вавилоні. Сузір’я розжарених очей, що обрамляли коло світла, усі зв’язані ненадійним перемир’ям перед цим смолоскипом, блиск якого загнав зірки назад в очниці.

Коли зійшло сонце, він спав під тліючим скелетом почорнілого окоренка. Буревій давно пішов на південь, оновлене небо було суворим і блакитним, і шпиль диму від згорілого дерева стримів вертикально в нерухомому світанковому повітрі, наче тонкий стилос, позначаючи годину своєю особливою, ледь ворушкою тінню на поверхні землі, яка і не мала іншого призначення. Істоти, які відбували вігілії поруч уночі, зникли, і навколо нього лежали тільки дивні коралоподібні фульгурити у випалених піщаних борознах там, де по землі із шипінням пролетіла, смердячи сіркою, кульова блискавка.

Він сидів, схрестивши ноги, в епіцентрі цієї пустки, вкритої купою воронок, і спостерігав, як світ по краях віддалявся до мерехтливої здогадки, що окільцьовувала пустелю. Згодом він підвівся і попрямував від улоговини до сухого струмка арройо, ідучи по маленьких демонічних слідах пекарів-джавелінів, аж поки не натрапив на них, коли ті пили воду з калюжі. Пекарі сполохано зарохкали й утекли в чапараль, а він ліг на мокрий втоптаний пісок, пив, відпочивав і знову пив.

Коли він у другій половині дня рушив дном долини, в його животі важко коливалася вода. Через три години він натрапив на довгу дугу кінських слідів з півдня, звідки прискакав загін. Він ступав по їхньому краю, вирізняючи окремих вершників, підраховуючи їхню кількість, і зрештою вирішив, що вони мчали легким галопом. Він кілька кілометрів ішов цими слідами і, зважаючи на їхнє чергування, зрозумів, що вони проїхали всі разом, а перевернуті дрібні камінці та витоптані ямки дали йому знати, що вершники їхали вночі. Він зупинився й прикрив очі рукою, дивлячись кудись удалину, шукаючи пил чи будь-який натяк на Еліаса. Нічого не було. Він рушив далі. Пройшовши ще понад кілометр, він натрапив на дивну почорнілу грудку посеред стежки, схожу на спалену тушу якогось нечестивого звіра. Він обійшов її. Вовки і койоти витоптали відбитки копит і черевиків, сліди незначних вихваток і вилазок сходилися в центрі цього обвугленого силуету і знову розходилися врізнобіч.

Це були рештки скальпів, знятих у Накосарі, безжально спалених у смердючому зеленому багатті так, що від цих поблано[193] не залишилося нічого, крім обвугленого згустка їхніх претерітських[194] життів. Спалення організували на невеликому пагорбі, і малюк уважно оглянув кожен сантиметр землі навколо себе, але нічого не побачив. Малюк рушив далі по слідах, які свідчили про погоню в темряві, вистежуючи їх у дедалі густіших сутінках. Після заходу сонця похолодніло, але не так, як у горах. Ослаблений через недоїдання, він сів на пісок відпочити, а прокинувся вже лежачи на землі, розкинувшись і вигнувшись. Уже зійшов місяць, який висів півмісяцем, як дитячий човник, у щілині між чорними паперовими горами на сході. Малюк підвівся і пішов далі. Навколо гавкали койоти, і в нього підгиналися ноги. Пройшовши ще годину, він натрапив на коня.

Кінь постояв на стежці, відійшов і знову став. Малюк зупинився і вихопив револьвер. Кінь пройшов біля нього, темний силует, і було важко визначити, з вершником він чи без. Тварина зробила коло і повернулася.

Малюк заговорив до коня. Чув його глибоке легеневе дихання, чув, як той рухається, і, підійшовши ближче, відчув його запах. Він ходив за ним майже годину, розмовляв із ним, насвистував, простягаючи руки. Підійшовши досить близько, щоб нарешті його торкнутися, схопив коня за гриву, той помчав риссю, а малюк побіг поруч, чіпляючись, поки не обхопив його передню ногу й не повалив різко на землю.

Малюк підвівся першим. Кінь силкувався встати, тож малюк подумав, що той травмувався під час падіння, але ні. Він затягнув ремінь на морді й сів на нього, потім кінь піднявся й став, тремтячи під ним і широко розставивши ноги. Малюк поплескав його по холці й знову заговорив, і кінь невпевнено рушив уперед.

Він припустив, що це один із в’ючаків, куплених в Уресі. Кінь зупинився, і малюк марно спробував підігнати його. Він різко тицяв коня своїми безкаблучними п’ятами під ребра, аж той присів на зад і завалився набік. Малюк дотягнувся до ременя і зняв його з конячої морди, знову штовхнув його п’ятами, вдарив ременем, і аж тоді тварина жваво рушила. Малюк скрутив великий жмут гриви в кулаці й поїхав верхи, всівшись на гострому хребті коня, що відчутно, хай і непомітно для ока, рухався під шкірою.

Поки вони їхали, до них приєднався другий кінь, який вибіг із пустелі й пішов поруч, він був із ними і коли настав світанок. Уночі до слідів вершників приєдналися сліди більшого загону, і тепер широка, добре витоптана стежка пролягала на північ по дну долини. Коли розвиднілося, малюк нахилився й, притулившись обличчям до холки коня, роздивлявся сліди копит. Тут пройшли непідкуті індіанські мустанги, близько сотні. Не індіанці приєдналися до вершників, а навпаки. Він поїхав далі. Маленький кінь, який приєднався до них уночі, відійшов на значну відстань і тепер пильнував за ними, а кінь під малюком був неспокійний і слабкий через спрагу.

Опівдні тварина вже ледь не падала. Малюк намагався змусити її зійти зі стежки, щоб зловити іншого коня, але вона не збиралася сходити з обраного курсу. Малюк смоктав камінчик і оглядав місцевість. Потім він побачив попереду вершників. Спочатку їх не було, а потім вони зненацька там виникли. Він розумів, що саме їхня близькість стривожила обох коней, але їхав далі, дивлячись то на тварин, то на обрій на півночі. Шкапа під ним тремтіла і сунулася вперед. І за деякий час він побачив, що вершники були в капелюхах. Малюк підторкнув коня, і коли під’їжджав до них, побачив, що загін зупинився й сидів на землі, спостерігаючи за тим, як він наближається.

Вигляд у них був кепський. Виснажені й заюшені кров’ю, чорні кола під очима, рани перев’язані бруднющим закривавленим ганчір’ям, а їхній одяг вкрився кіркою застиглої крові та пороху. Ґлентонові очі в темних очницях — палкі центроїди вбивства, він озлоблено витріщився разом зі своїми змарнілими вершниками на малюка, наче той, попри подібність їхніх нужденних обставин, аж ніяк не був одним із них. Малюк зіслизнув з коня і став між ними, худорлявий, спраглий і ніби збожеволілий. Хтось кинув йому флягу.

Вони втратили чотирьох. Інші пішли на розвідку. Еліас долав гори весь день, усю ніч і наступний день також, він добрався до них крізь сніг, у темряві, кілометрів на шістдесят південніше від того місця, на рівнині, їх гнали на північ, як худобу через пустелю, і вони навмисне пішли по сліду індіанців, щоб їхні переслідувачі розгубилися. Вони не знали, наскільки далеко позаду мексиканці чи як близько попереду апачі.

Малюк випив води з фляги, а потім їх оглянув. Зважаючи на декількох відсутніх, він ніяк не міг зрозуміти, хто пішов у розвідку, а хто загинув у пустелі. Кінь, якого йому привів Тоудвайн, був той самий, на якому новобранець Слоут вирушив з Уреса. Коли через пів години вони зібралися рушати, два коні не встали, тож їх довелося покинути. Малюк сидів, згорбившись, у розхитаному сідлі без шкіряної оббивки на коні мерця і перехилявся з боку на бік, а невдовзі, звісивши ноги і руки, почав хитатися вві сні, наче вершник-маріонетка. Прокинувшись, він побачив біля себе колишнього священника. І знову заснув. Коли прокинувся вдруге, поруч із ним уже їхав суддя. Він теж втратив капелюх і тепер носив вінок із пустельного чагарнику, що робило його схожим на видатного барда солончаків, але суддя дивився на вцілілого з тією ж усмішкою, що й раніше, начебто довколишній світ був приємний тільки йому одному.

Решту дня вони їхали між невисокими хвилястими пагорбами, вкритими кактусами чолья і глодом. Час від часу один із запасних коней зупинявся і стояв, хитаючись і маліючи позаду них. Холодного синього вечора вони спустилися довгим схилом на північ до безплідної бахади[195], де-не-де всіяної фук’єрією та бізонячою травою[196], й отаборилися в низині, цілу ніч там дув вітер, і вони побачили інші багаття в пустелі з північного боку. Суддя вийшов оглянути коней, вибрав з жалюгідної ремуди найменш годящого й упіймав його. Він провів його повз багаття і попросив когось притримати тварину. Ніхто не підвівся допомогти. Колишній священник нахилився до малюка.

Не звертай на нього уваги, хлопче.

Суддя знову покликав із темряви, куди не сягало сяйво вогнища, і священник застережливо поклав руку малюкові на плече. Але той підвівся і плюнув у вогонь. А тоді обернувся й подивився Тобіну в очі.

Думаєш, я його боюся?

Колишній священник не відповів, і малюк повернувся й пішов у темряву, де чекав суддя.

Суддя стояв, тримаючи коня. У світлі багаття було видно лише його блискучі зуби. Вони відвели коня трохи далі, малюк узявся за плетений reata[197], а суддя взяв круглий камінь завважки, мабуть, кілограмів сорок й одним ударом розтрощив тварині череп. З вух ринула кров, і кінь так важко грюкнувся на землю, що його передня нога зламалася з глухим хрускотом.

Чоловіки зідрали шкуру із задньої частини і, не випатравши тварини, відрізали великі шматки м’яса й смажили його на вогні, а решту нарізали смужками й розвісили коптити. Розвідники ще не повернулися, тож поставили кінних дозорців, а інші лягли спати, тримаючи зброю на грудях.

Ближче до опівдня наступного дня вони перетнули солончакову улоговину, де була зібрана колекція людських голів. Загін зупинився, і Ґлентон із суддею поїхали вперед їх роздивитися. Голів було вісім, кожна в капелюсі, і вони стояли колом обличчями назовні. Вдвох Ґлентон і суддя об’їхали те місце, Голден зупинив свого коня, спішився і штовхнув одну голову ногою. Ніби хотів переконатися, що решта тіла не зарита в пісок. Інші ж голови, в яких навколо очей розходилися зморшки, сліпо пильнували за ними, неначе учасники якоїсь праведної ініціації, що дали обітницю мовчання і смерті.

Вершники подивилися на північ. І потім рушили далі. За невисоким узвишшям у холодному попелі лежали почорнілі уламки двох фургонів й оголені торси тих, хто всередині. Вітер уже розвіяв попіл, і залізні осі коліс позначали силуети фургонів, як кільсони — кістяки кораблів на морському дні. Тіла були напівз’їдені, і коли вершники наблизилися, вгору злетіли граки, а два чорні стерв’ятники поквапно пошкутильгали геть по піску, розправивши крила, як закаляні хористки, непристойно посмикуючи своїми нібито ошпареними головами.

Вони пішли далі. Перетнули сухий естуарій пустельної низини, а вдень проїхали низкою вузьких проходів і виїхали на хвилясті пагорби. Тут відчули запах диму багать із соснових дров і до темряви вже в’їжджали в місто Санта-Крус.

Це місто, як і всі пресидіо на кордоні, суттєво зменшилося, порівняно зі старими часами, багато будинків стояли покинуті та зруйновані. Новина про прибуття вершників їх випередила, тож мешканці вишикувалися вздовж дороги, байдуже спостерігаючи за загоном: старі жінки в чорних rebozos, чоловіки, озброєні древніми мушкетами, зброєю з мікелетами[198] та рушницями, виготовленими з деталей, які недбало встромили у ложе з тополі, грубо витесане сокирами, ніби то була іграшкова зброя хлопчиків. У деяких навіть були рушниці взагалі без замків, які стріляли, коли сигарилу притиснути до запалювального отвору на стволі, після цього кам’яні ядра з річкового дна, що виконували функцію набоїв, зі свистом розсікали повітря згідно з власною чудернацькою траєкторією, як метеорити. Американці підострожили коней. Знову засніжило, і попереду вузькою вулицею розгулявся холодний вітер. Попри свій жалюгідний стан, вони з неприхованим презирством поглядали із сідел на це фальстафівське ополчення.

Вони стояли серед своїх коней на цій злиденній маленькій аламеді[199], коли вітер нишпорив у деревах, птахи кублилися тут у сірих сутінках, кричали і чіплялися за гілки, а сніг вихорами віявся по маленькій площі, огортаючи силуети валькованих будівель і заглушаючи крики продавців, які йшли за новоприбулими. Ґлентон повернувся з мексиканцем із загону, усі залізли на коней, вервечкою виїхали на вулицю і дісталися до старих дерев’яних воріт, за якими було подвір’я. Воно було припорошене снігом, і там тримали свійську птицю і худобу — кіз і віслюка, — які, коли ввійшли вершники, почали наосліп дерти та шкребти стіну. У кутку стояв триніжок на почорнілих ніжках, а під ним була величезна пляма крові, частково вкрита снігом, блідувато-рожева в останніх променях сонця. З дому вийшов чоловік, поговорив з Ґлентоном, потім із мексиканцем, а тоді жестом запросив їх усіх сховатися від негоди.

Вони сиділи на підлозі у довгій високій кімнаті із задимленими vigas[200], і жінка з дівчиною принесли миски з guisado[201] з козлятиною та стосик синюватих коржів на глиняній тарілці, миски з квасолею, каву і кукурудзяну кашу з невеличкими шматочками нерафінованого коричневого тростинного цукру пілонсільйо. Надворі було темно і вирували сніжинки. Вогню в кімнаті не було, а їжа сильно парувала. Повечерявши, вони закурили, а жінки зібрали миски, і згодом прийшов хлопець із ліхтарем, щоб вивести їх на вулицю.

Вони перейшли двір поміж коней, які форкали, і хлопець відчинив простацькі дерев’яні двері валькового сараю і став осторонь, високо тримаючи лампу. Вони принесли сідла і ковдри. Надворі на морозі тупотіли коні.

У сараї була кобила із сисунцем, і хлопець хотів вивести тварин, але американці гукнули йому, аби залишив їх тут. Принесли соломи зі стійла й застелили ліжка, поки хлопець світив над ними лампою. В хліву пахло глиною, соломою і гноєм, і в брудному жовтому освітленні їхнє дихання клубочилося парою на холоді. Коли вони застелили ковдри, хлопець опустив ліхтар, вийшов надвір і зачинив за собою двері, залишивши їх у глибокій, цілковитій темряві.

Ніхто не ворушився. У цій холодній стайні звук зачинених дверей міг викликати у деяких серцях спогади про інші постоялі двори, де вони бували не з власної волі. Кобила неспокійно пирхала, а лоша ходило довкола. І тоді вони один за одним почали скидати свій верхній одяг, плащі зі шкір, грубі вовняні серапе та жилети, навкруги сипалися й тріскотіли іскри, і на кожному був саван тьмяного вогню. Стягуючи одяг, вони здіймали руки, і ті сяяли, кожну темну душу огортали чутні силуети світла, наче так і було завжди. Кобила, що стояла біля протилежної стіни, форкнула і кинулася вбік через таку осяйність істот, настільки оповитих темрявою, а лоша повернулося й сховало голову в павутинчасту вовну материного боку.

XVI

Долина Санта-Крус — Сан-Бернардіно — Дикі бики — Тумакакорі — Місія — Пустельник — Тубак — Зниклі розвідники — Сан-Хав’єр-дель-Бак — Форт Тусон — Падальники — Чирикауа — Ризикована зустріч — Манґас Колорадас[202] — Лейтенант Каутс — Набір рекрутів на площі — Дика людина — Убивство Овенса — В кантині — Огляд містера Белла — Суддя про свідчення — Собаки-виродки — Фанданго — Суддя і метеорит.

Того ранку, коли вони виїхали, було ще холодніше. Жодної людини на вулицях, жодного сліду на свіжому снігу. На околиці міста вони побачили місце, де вовки перейшли дорогу.

Їхали вздовж річечки, ще вкритої тонким шаром льоду, повз замерзлу драговину, де сновигали і буркотали качки. Пополудні вони перетнули буйно-зелену долину, де суха зимова трава сягала коням до черева. Довкруги — порожні поля, де гнив урожай, а ще яблуневі, айвові та гранатові сади, повні висохлих плодів, що валялися на землі. Вони помітили стадо оленів, яке скупчилося на луках, і сліди худоби, а вночі, коли сиділи біля багаття, підсмажуючи ребра та стегна молодої олениці, почули, як у темряві ревуть бики.

Наступного дня вони їхали повз руїни старої асьєнди в Сан-Бернардіно. Там на пасовищі побачили диких биків, таких старих, що вони мали ще іспанські тавра на стегнах, і кілька тварин кинулися на їхній невеликий загін, тому їх застрелили та залишили лежати, але з акацієвих поростей біля водорию вихопився ще один і увігнав роги в бік коня, на якому їхав Джеймс Міллер. Він висмикнув ногу зі стремена з того боку, звідки наближалася тварина, але сила удару ледь не вибила його із сідла. Кінь пронизливо завищав і захвицав, але бик стояв непохитно, він підняв коня разом з вершником над землею, перш ніж Міллер встиг вихопити револьвер, а коли той приставив цівку до чола бика й вистрілив, уся гротескна конструкція розвалилася, після цього Міллер видряпався з-під тих «уламків» і з огидою відійшов, а в руці у нього димився револьвер. Кінь силкувався підвестися, тож Міллер повернувся, вистрелив у нього, засунув револьвер за пояс і почав розстібати ремені на попрузі. Кінь лежав просто на мертвому бику, тож Міллеру довелося попітніти, щоб вивільнити сідло. Інші вершники зупинилися і спостерігали, хтось вивів йому останнього запасного коня з ремуди, але більше ніхто ніяк не допоміг.

Далі поїхали вздовж течії Санта-Крус через заріст величезних тополь, що височіли з річки. Вони не угледіли ані ознак присутності апачів, ані сліду зниклих розвідників. Наступного дня прибули до старої місії Сан-Хосе-де-Тумакакорі, і суддя пішов оглянути церкву, яка була приблизно за півтора кілометра від дороги. Він виголосив коротку доповідь про історію й архітектуру цієї місії, і ті, хто його слухав, не могли повірити, що він тут ніколи не був. З ним рушило троє людей із загону, і Ґлентон спостерігав за ними із похмурим передчуттям. Він та інші проїхали трохи далі, а тоді Ґлентон зупинив їх, і вони повернули назад.

Стара церква перетворилася на руїну, і двері у високій стіні огорожі були відчинені. Проїжджаючи крізь портал, що вже розсипався, Ґлентон і його люди побачили чотирьох коней без вершників на порожній ділянці серед сухих фруктових дерев і виноградної лози. Ґлентон тримав гвинтівку напоготові, притуливши приклад до стегна. За його конем назирці біг пес, і вони всі обережно підійшли до стін церкви, що вже осідали. Хотіли в’їхати верхи через двері, але тієї миті зсередини пролунав постріл, злетіли голуби, і Ґлентон і його люди зіслизнули зі своїх скакунів і присіли за ними з гвинтівками в руках. Ґлентон через плече озирнувся на інших, а потім перевів коня через поріг, щоб зазирнути до приміщення. Верхня частина стіни і майже весь дах обвалилися, а на підлозі лежав чоловік. Ґлентон повів коня до ризниці, де став і спостерігав разом з іншими.

Чоловік, який помирав на підлозі, був з голови до ніг у саморобному вбранні: смушевий одяг, чоботи, чудернацька шапка. Він лежав на потрісканих керамічних кахлях, і коли вони його перевернули горілиць, то побачили, що його щелепа ворушиться, а на нижній губі запеклася кривава слина. У його тьмяних очах застигли страх і ще щось. Джон Прюетт поставив гвинтівку прикладом на підлогу і перехилив пороховий ріжок, щоб перезарядити зброю. Я бачив, як інший біг, сказав він. Їх два.

Чоловік на підлозі поворухнувся. Одна його рука лежала на паху, і він злегка її посунув і вказав. На них чи на висоту, з якої впав, чи на своє місце, призначене у вічності, вони не знали. Потім він помер.

Ґлентон роззирнувся на руїни. І звідки взявся цей сучий син? Запитав він.

Прюетт кивнув на крихкий валькований парапет. Він отама був. Я не знав, що він там. І зараз не знаю. Звідтам я того сучого сина і встрелив.

Ґлентон глянув на суддю.

Думаю, він був недоумком, відповів Голден.

Ґлентон провів свого коня через церкву і вийшов на подвір’я крізь маленькі двері в нефі. Він сидів на землі, коли привели другого відлюдника. Джексон вів його перед собою, штовхаючи в спину стволом гвинтівки, худий чоловічок, уже немолодий. Виявилося, що вбитий був його братом. Давним-давно вони стрибнули з корабля біля берега і дісталися до цього місця. Чоловічок був наляканий, не розмовляв англійською та лише трохи знав іспанську. Суддя говорив з ним німецькою. Вони живуть тут багато років. Його брат збожеволів, та й чоловік перед ними у своїх шкурах і чудних черевичках теж був не зовсім сповна розуму. Вони його відпустили. А коли виїжджали, побачили, як він швидкими кроками міряв подвір’я, щось вигукуючи. Здавалося, він не усвідомлював, що в церкві вбили його брата.

Суддя наздогнав Ґлентона, і вони поїхали пліч-о-пліч.

Ґлентон сплюнув. Тре було і цього стрелити, сказав він.

Суддя всміхнувся.

Мені не подобається бачити таких білих людей, сказав Ґлентон. Голландців чи інших. Мені таке не подобається.

Вони їхали стежкою вздовж річки на північ. Дерева стояли голі, листя на землі прихоплене лусочками льоду, а поцятковані кістяні гілки тополі сильно вирізнялися на тлі стебнованої ковдри пустельного неба. Увечері вони проминули Тубак, покинуте місто із сухою пшеницею на озимих полях і вулицями, порослими травою. На одному ґанку сидів сліпець і ніби спостерігав за площею, і коли вони проходили повз нього, він звів голову, дослухаючись.

Щоб отаборитися, вони виїхали у пустелю. Вітру не було, тамтешня тиша, а також відкритість місцевості дуже сприяли будь-яким утікачам, ще й ніяких гір поруч, що їхні силуети могли б приховати ворогів. Вони підхопилися перед світанком і осідлали коней, а потім всі разом поїхали зі зброєю напоготові. Кожен уважно роздивлявся територію, і їхня колективна свідомість фіксувала рухи навіть найменшої істоти, доки всіх їх не об’єднали невидимі дроти пильності, і далі вони просувалися місцевістю в єдиному резонансі. Вони проминули покинуті асьєнди та придорожні могили і ближче до опівдня натрапили на сліди апачів, які знову пройшли до них на захід із пустелі по пухкому піску річкового дна. Вершники злізли з коней, і кожен узяв дрібку втоптаного піску з краю стежки й розтер між пальцями, перевіряючи на сонці піщинки на вологість, потім висипав її і подивився крізь голі дерева вгору вздовж річки. А тоді вони знову сіли на коней і поїхали далі.

Зниклих розвідників знайшли повішеними вниз головою на гілках паловерде, почорнілого від багаття. Їм пронизали підошовні зв’язки загостреними зеленими дерев’яними ткацькими човниками, і вони висіли голі й сірі над попелом згаслого вогню, на якому їх підсмажили, доки їхні голови не обвуглилися, мозок не забулькав у черепі, а з ніздрів не пішов пар. Загострені патички утримували їхні витягнуті язики, вуха їм відрізали, а животи розрізали шматками кременю, так що нутрощі звисали на груди. Кілька людей із загону кинулися з ножами, щоб зрізати тіла, а потім лишили їх у попелі. Дві темніші фігури були останніми з делаварів, а інші двоє — вандіменійцем і чоловіком зі сходу на ім’я Джилкрайст. Воїни-варвари не були до них ані прихильні, ані упереджені, тому всі постраждали й загинули однаково.

Уночі загін проїхав місію Сан-Хав’єр-дель-Бак, і у світлі зірок її церква виглядала урочисто і суворо. І навіть жоден пес не гавкнув. Там скупчилися хатини індіанців папаґо, в яких, здавалося, ніхто не жив. Повітря було прохолодне і прозоре, а місцевість тут і вдалині оповила така темрява, якої не порушувала навіть сова. Блідо-зелений метеор здійнявся над долиною позаду них, проминув угорі й безшумно зник у порожнечі.

На світанку на околицях пресидіо Тусона вони проминули руїни кількох асьєнд, а потім нові знаки вздовж дороги, де були вбиті люди. Трохи на віддалі на рівнині стояла невелика естансія, де будівлі ще курилися, а на живоплоті зі стебел кактусів сиділи пліч-о-пліч падальники, дивлячись на схід у бік обіцяного сонця, піднімаючи то одну ногу, то другу і розкинувши крила, мов плащі. Вони побачили кістки свиней, які здохли на ділянці за валькованими стінами, а посеред ділянки з динями угледіли ще й вовка, який припав до землі, виставивши худі лікті, і спостерігав, як вони їдуть. На півночі на рівнині лежало місто, окреслене тонкою лінією блідих стін, і вони зігнали своїх коней уздовж низького ескеру з гравію, а потім оглянули той населений пункт, передмістя і хребти голих гір удалині. Пустельне каміння лежало ланцюгами темної тіні, а вітер дув від сонця, яке важко осідало, пульсуючи на східних межах землі. Вони підострожили коней і вирушили на рівнину, як і за два дні до них — апачі чисельністю в сотню вершників.

Вони їхали шеренгою, тримаючи гвинтівки на колінах і розосередившись. Світанкове пустельне сонце палахкотіло над землею, і припутні поодинці й парами здіймалися з чапаралю, тоненько висвистуючи. Ще десь кілометр, і вони побачили апачів, які отаборилися біля міських стін на півдні. Їхні коні паслися серед верб у сухому річищі сезонної річки на заході від міста, а те, що скидалося на каміння й уламки, виявилося купою вбогих навісів і вікіапів, зроблених із палиць, шкур і брезенту із фургонів.

Вони поїхали далі. Загавкало кілька псів. Собака Ґлентона неспокійно гасав уперед-назад, і делегація вершників уже виїхала з табору.

Це були чирикауа-апачі, двадцять чи двадцять п’ять. Попри те, що сонце зійшло, було прохолодно, а вони сиділи на своїх конях напівголі, у самих набедрениках, чоботах і своєрідних шоломах зі шкіри з пір’ям, дикуни кам’яного віку, які намалювали на собі глиною таємничі символи, засмальцьовані й смердючі, масть їхніх мустангів вицвіла під пилом, коні гарцювали і видихали пару. Вершники були озброєні піками й луками, а деякі мушкетами, всі мали довге чорне волосся і застиглі чорні очі з налитими кров’ю матовими склерами, вони свердлили поглядом вершників, вивчаючи їхнє спорядження. Не перемовлялися навіть між собою, так мовчки проштовхалися на конях крізь загін, ніби виконуючи особливий ритуал, коли на певні клаптики землі треба наступити у певній послідовності, як у дитячій грі, але зі значно страшнішими ставками.

Ватажком цих воїнів-шакалів був невисокий смаглявий чоловік у ношеному мексиканському військовому вбранні, який мав із собою шаблю, а на його роздертому барвистому панталері[203] висів вітнівільський кольт одного з розвідників. Він зупинив коня перед Ґлентоном і, оцінивши розташування інших вершників, запитав гарною іспанською, куди вони прямують. Не встиг він проказати фразу, як скакун Ґлентона витягнув шию і вкусив коня індіанця за вухо. Хлинула кров. Кінь заіржав і звівся дибки, й апачі насилу втримався в сідлі, він вихопив шаблю і побачив, що на нього націлена чорна лемніската — здвоєна двоцівка Ґлентона. Ґлентон двічі ляснув із силою свого коня по морді, і тварина закинула голову, кліпаючи одним оком і плюючись кров’ю. Апачі відвернув голову свого мустанга, і коли Ґлентон обернувся поглянути на своїх людей, то побачив, що вони завмерли, наче заблоковані дикунами, вони і їхня зброя сплелися в тугу, крихку конструкцію, наче пазл, де розташування кожного елемента зумовлене місцем решти, а вони і собі залежні від кожного наступного, тож жоден не може навіть поворухнутися, бо від цього зруйнується вся композиція.

Першим почав ватажок. Вказуючи на закривавлене вухо свого коня, він сердито заговорив діалектом апачів, і його чорні очі уникали погляду Ґлентона. Суддя виступив наперед.

Vaya tranquilo, сказав він. Un accidente, nada más[204].

Mire, відповів апачі. Mire la oreja de mi caballo[205].

Він притримав коня за голову, щоб показати рану, але тварина різко вирвалася і смикнула ушкодженим вухом, забризкавши кров’ю вершників. Хай то коняча кров чи інша, від неї затремтіла вся ненадійна архітектурна споруда, мустанги, стоячи непохитно, дрижали в почервонілій ранковій зорі, і пустеля під ними гула, як малий барабан. Непевність цього незатвердженого перемир’я дійшла до крайньої межі, аж раптом суддя злегка підвівся в сідлі, підняв руку і вигукнув привітання комусь за групкою апачів.

Від міської стіни під’їхало ще вісім чи десять кіннотників. Їх очолював величезний чоловік з величезною головою у комбінезоні, обрізаному до колін, щоб припасувати до ніг верхні обмотки мокасинів, а крім цього, на ньому ще були картата сорочка та червона нашийна хустка. Він був без зброї, але воїни, які їхали обабіч нього, мали короткоствольні гвинтівки, а також сідельні револьвери та інше спорядження вбитих розвідників. Коли вони наблизилися, інші дикуни відступили, щоб дати їм дорогу. Індіанець на покусаному коні показав їм рану, але вождь лише чемно кивнув. Він повернув скакуна на чверть оберту до судді, і тварина вигнула шию, проте вершник її приборкав. Buenos días, сказав він. De dónde viene?[206]

Суддя всміхнувся і торкнувся зів’ялого вінка на голові, мабуть, забувши, що капелюха в нього немає. Він абсолютно офіційно представив свого начальника Ґлентона. Відбулося знайомство. Чоловіка звали Манґас, він був доброзичливий і вільно говорив іспанською. Коли індіанець на покусаному коні знову поскаржився, Манґас спішився, взяв руками голову тварини й оглянув рану. Він був високий, кривоногий і мав дивно непропорційне тіло. Він звів очі на американців, а тоді глянув на інших вершників і помахав їм.

Andale, сказав він. Він обернувся до Ґлентона. Ellos son amigables. Un росо borracho, nada más[207].

Апачі почали вибиратися із загону американців, як люди, що задкують із колючих кущів. Американці поставили гвинтівки вертикально, а Манґас вивів укушеного коня наперед і задер тому голову, утримуючи його лише своїми руками, поки тварина дико водила білими очима. Після короткого обговорення з’ясувалося, що, попри оцінені збитки, як оплату не приймуть нічого, крім віскі.

Ґлентон сплюнув і глянув на індіанця. No hay whiskey[208], сказав він.

Запала тиша. Апачі перезирнулися. Потім подивилися на сакви, фляги та бутлі з гарбуза. Cómo?[209] запитав Манґас.

No hay whiskey, повторив Ґлентон.

Манґас відпустив грубий недоуздок із сириці. Його люди дивилися на нього. Він поглянув на обнесене стінами місто, а потім на суддю. Немає віскі? запитав він.

Немає віскі.

Серед похмурих облич Манґас єдиний видавався незворушним. Він дивився на американців і їхню упряж. Вони справді не були схожі на тих, у кого могло залишитися невипите віскі. Суддя і Ґлентон сиділи на своїх конях і в межах перемовин більше нічого не пропонували.

Hay whiskey en Tucson[210], сказав Манґас.

Sin duda, погодився суддя. Y soldados también[211]. Він проїхав на коні трохи вперед, тримаючи рушницю в одній руці, а віжки в другій. Ґлентон поворухнувся. Кінь під ним теж зрушив. Тоді Ґлентон зупинився.

Tiene oro? запитав він.

Si.

Cuánto.

Bastante[212].

Ґлентон подивився на суддю, а потім знову на Манґаса. Bueno, сказав він. Tres días. Aquí. Un barril de whiskey[213].

Un barril?

Un barril. Ґлентон штовхнув п’ятами свого коня, апачі розступилися, і він, суддя та інші за ними вервечкою поїхали до воріт убогого валькованого міста, яке палало на рівнині у світлі зимового сходу сонця.

* * *

Лейтенанта, який командував невеликим гарнізоном, звали Каутс. Він був на узбережжі із командою майора Ґрема, а коли повернувся чотири дні тому, виявив, що місто перебуває в неофіційній облозі апачів. Вони були п’яні від свіжозвареного тисвину[214], і дві ночі поспіль лунали постріли та гучні безперервні вимоги дати віскі. Гарнізон мав дванадцятифунтову напівкулеврину[215], заряджену мушкетними кулями та розміщену на укріпленому валу, і Каутс сподівався, що дикуни відступлять, коли все вип’ють. Він поводився дуже офіційно і називав Ґлентона «капітаном». Ніхто з пошарпаних бійців не зліз з коня. Вони оглядали похмуре зруйноване місто. Віслюк у шорах, припнутий до жердини, нескінченно кружляв, обертаючи лопатеву мішалку, і дерев’яний вал поскрипував у своїх блоках. Біля основи мішалки порпалися кури та дрібні птахи. Жердина була на висоті понад метр над землею, але птахи все ж пригиналися і присідали щоразу, коли вона рухалася над ними. На площі в пилюці лежало декілька чоловіків, які, здавалося, спали. Білі, індіанці, мексиканці. Хтось накритий ковдрою, хтось ні. У дальньому кінці площі стояв стовп для публічних покарань, потемнілий унизу від собачої сечі. Лейтенант провів поглядом загін. Ґлентон відсунув капелюха і поглянув на лейтенанта з висоти свого коня.

І де чоловіку в цій блювотній дірі можна випити? запитав він.

Це були перші слова, сказані ними. Каутс уважно їх оглянув. Змарнілі, переслідувані, чорні від сонця. Після чищення зброї порохова кіптява глибоко залягала у зморшках і порах на їхній шкірі. Навіть коні виглядали якимись чужоземними, таких лейтенант до того не бачив: вони були прикрашені людським волоссям, зубами та шкірою. Якби не зброя, пряжки та металеві деталі збруї, в цих прибульцях нічого б не вказувало на те, що вони вже знають про винахід колеса.

Є кілька місць, сказав лейтенант. Але боюся, що вони ще не відчинилися.

Ну, скоро повідчиняються, відповів Ґлентон. І підторкнув коня. Більше він нічого не сказав, й інші теж мовчали. Коли вони переходили площу, кілька волоцюг вистромили голови з-під ковдр, щоб подивитися їм услід.

Бар, у який вони зайшли, виявився квадратною валькованою кімнатою, де господар взявся обслуговувати їх у самому спідньому. Вони сиділи в пітьмі на лавці за дерев’яним столом і понуро випивали.

Звідки ви всі? запитав господар.

Ґлентон і суддя пішли глянути, чи можна завербувати когось із того наброду, що спочивав у пилу на площі. Декілька чоловіків сиділи там, мружачись від сонця. Один із них із «бові» шукав охочих зробити ставку й схрестити леза, аби побачити, чия сталь краща. Усміхнений суддя ходив поміж них.

Капітане, що ви несете в цих саквах?

Ґлентон обернувся. Вони із суддею несли сумки, перекинуті через плече. Чоловік, який заговорив до них, сидів, притулившись до стовпа і зіпершись ліктем на зігнуте коліно.

В оцих торбах? перепитав Ґлентон.

Так, в оцих.

В оцих торбах повно золота та срібла, сказав Ґлентон, бо так воно і було.

Той дармобит посміхнувся і сплюнув.

Оце тому в нього і є така кортячка до тої Каліфорни, сказав інший. Вбив собі в голову, що там отак уже й повну сумку золота йому.

Суддя привітно всміхнувся тим лежням. Можете отам трохи перехопити, сказав він. Хто хоче з нами на золоті копальні?

Один із чоловіків підвівся, відійшов на кілька кроків і почав мочитися просто на вулиці.

Мо’, дика людина з тобою піде, гукнув хтось. Він і Клойс були б тобі якраз.

Вони вже давно збираються поїхать.

Ґлентон і суддя пішли їх шукати. Простацький намет зі старого брезенту. І табличка з написом: «Побач Дику Людину Четвертак». За завісою із брезенту, знятого з фургона, стояла простацька клітка зі стовбурів паловерде, а в ній сидів навпочіпки голий недоумок. Підлога клітки була засмічена лайном і потовченою їжею, і всюди лазили мухи. Ідіот був чоловічком з деформованим тілом і калом на обличчі, він сидів і дивився на них з виразом тупої ворожості, мовчки жуючи власний кавалок.

З-за клітки, хитаючи головою, до них вийшов власник. Сюди нікому не можна. Ми ще не відкрилися.

Ґлентон оглянув жалюгідний вольєр. У наметі пахло гасом, димом і екскрементами. Суддя присів, щоб роздивитися недоумка.

Оце твоє? запитав Ґлентон.

Так. Так, він мій.

Ґлентон сплюнув. Там один сказав, що тобі кортить поїхати до Каліфорнії.

Ну, сказав власник. Так, так і є. Так і є.

Що ти збираєшся з оцим робити?

Забрати.

І як будеш його тягнути?

У мене є кінь і віз. Потягну на ньому.

А гроші є?

Суддя підвівся. Це капітан Ґлентон, виголосив суддя. Він очолює експедицію до Каліфорнії. Він зі своїм загоном готовий забезпечити охорону кільком пасажирам, якщо вони достатньо забезпечені.

Ну так. Грошей трохи є. Про яку суму ми говоримо?

Скільки у тебе є? запитав Ґлентон.

Ну. Певно, достатньо. Певен, що грошей достатньо.

Ґлентон придивився до чоловіка. Я тобі скажу, що ми будемо робити. Ти хочеш до Каліфорнії чи це просто балачки?

До Каліфорнії, сказав власник. Однозначно.

Я візьму з тебе сто доларів, але гроші наперед.

Чоловік переводив погляд з Ґлентона на суддю і назад. Хотів би я мати стільки, відповів він.

Ми залишимося тут на кілька днів, сказав Ґлентон. Якщо знайдеш ще пасажирів, то й розцінки відповідно поміняються.

Капітан вчинить справедливо, додав суддя. Можеш бути певен.

Я розумію, сер, сказав власник.

Коли вони проминали клітку, Ґлентон повернувся, щоб знову поглянути на ідіота. А жінок ти пускаєш на оце подивитися? запитав він.

Не знаю, відповів господар. Жодна досі не питала.

Опівдні загін переїхав до харчевні. Коли вони зайшли, троє чи четверо чоловіків, які були всередині, одразу встали й вийшли. На ділянці за будівлею була глиняна піч і напіврозвалений фургон з кількома каструлями та чайником. Стара жінка в сірій хустці рубала сокирою яловичі ребра, а біля неї сиділи й дивилися на це два пси. Високий худий чоловік у закривавленому фартусі зайшов до приміщення через чорний хід й оглянув новоприбулих. А тоді наблизився, нахилився і поклав обидві руки на стіл.

Джентльмени, сказав він, ми не проти обслуговувати кольорових. Радо це зробимо. Але пересядьте, прошу, отуди, за інший столик отам. Отуди.

Він зробив крок назад і простягнув руку в дивному жесті гостинності. Його гості перезирнулися.

Про що, в біса, він говорить?

Саме отуди, повторив чоловік.

Тоудвайн глянув на те місце за столом, де сидів Джексон. Кілька голів повернулося у бік Ґлентона. Той поклав руки на стіл перед собою і злегка схилив голову, ніби молився перед їдою. Суддя всміхався, схрестивши руки на грудях. Вони всі були напідпитку.

Він думає, що ми чорнопикі.

Вони й далі сиділи мовчки. Стара жінка на подвір’ї затягнула якусь скорботну пісню, а господар так і стояв, витягнувши руку вбік. Біля дверей були купою накидані сакви, кобури і зброя всього загону.

Ґлентон звів голову. І подивився на чоловіка.

Як тебе звуть? запитав він.

Мене звуть Овенс. Я власник.

Містере Овенс, якби ото ти не був таким повним дурнем, то оце б глянув на цих ось чоловіків і ясно зрозумів, що жоден з них не збирається вставати зі свого місця, аби кудись там іти.

Тоді я не буду вас обслуговувати.

Як хочеш. Томмі, запитай ото у неї, що вона має з їжі.

Гарлан, який сидів у кінці столу, нахилився й покликав стару жінку, що поралася біля каструль, іспанською він запитав у неї, що є поїсти.

Вона подивилася на будинок. І відповіла: Huesos[216].

Huesos, повторив Гарлан.

Нехай вона їх принесе, Томмі.

Без мого дозволу вона вам нічого не принесе, сказав чоловік. Я тут власник.

Гарлан гукнув крізь відчинені двері.

Я точно знаю, що отамо сидить чорнопикий, сказав Овенс.

Джексон звів на нього очі.

Браун повернувся до Овенса.

У тебе є пістолет? запитав він.

Пістолет?

Пістолет. У тебе є пістолет?

Із собою ні, нема.

Браун витягнув з-за пояса маленький п’ятизарядний кольт і кинув йому. Овенс спіймав револьвер і невпевнено тримав його.

Тепер уже маєш. Тепер стріляй у чорнопикого.

Якого біса, зачекайте.

Стріляй у чорнопикого, повторив Браун.

Джексон підвівся і витягнув з-за пояса великий револьвер. Овенс націлився на нього. Поклади його, сказав він.

Ти краще забудь про свої накази та застрель того сучого сина.

Поклади його. Якого біса, мужик. Скажи йому його покласти.

Застрель його.

Овенс звів курок.

Джексон вистрілив. Швидким, як іскра, рухом він ковзнув лівою рукою по револьверу, зачепивши бойок. Великий револьвер підстрибнув, і дві жмені мізків вилетіли з Овенсової потилиці й ляпнулися на підлогу. Він безшумно сповз на землю й ліг, зіщулившись, горілиць на підлозі, одне око було розплющене, а з розтрощеної голови текла кров. Джексон сів. А Браун підвівся, взяв свій револьвер, опустив курок і застромив пістолет за пояс. Найстрашніший чорнопикий, якого я тільки бачив, сказав він. Знайди кілька тарілок, Чарлі. Сумніваюся, що стара пані ще там.

Вони пили в кантині менше ніж за тридцять кроків від харчевні, коли в приміщення зайшов лейтенант із шістьма озброєними солдатами. В кантині була одна кімната із діркою в стелі, крізь яку сонячний потік лився на долівку, і ті, хто перетинав приміщення, обережно обминали цей стовп світла, нібито об нього можна було обпектися. Американці були тут завсідним мешканством, вони пленталися до бару і назад у своєму лахмітті і шкірі, схожі на печерних людей, зайнятих обміном безіменного краму. Лейтенант обійшов це смердюче осоння і став перед Ґлентоном.

Капітане, нам доведеться взяти під варту того, хто відповідальний за смерть містера Овенса.

Ґлентон звів на нього очі. А хто такий містер Овенс? запитав він.

Містер Овенс — це джентльмен, який володів харчевнею отут поруч. Його застрелили.

Прикро це чути, сказав Ґлентон. Сідайте.

Каутс проігнорував запрошення. Капітане, ви ж не збираєтеся заперечувати, що хтось із ваших людей його застрелив?

Якраз збираюся.

Капітане, це ж не відповідає дійсності.

З темряви виринув суддя. Доброго вечора, лейтенанте, сказав він. Ці люди — свідки?

Каутс глянув на свого капрала. Ні, відповів він. Вони не свідки. Чорт забирай, капітане. Вас усіх бачили, коли ви туди заходили, а потім виходили після того, як пролунав постріл. Збираєтеся заперечувати, що ви та ваші люди там вечеряли?

Я заперечую кожне кляте слово, що було сказане, відповів Ґлентон.

Добре, клянуся Богом, я доведу, що ви там їли.

Дуже прошу адресувати свої зауваження мені, лейтенанте, сказав суддя. Я представляю капітана Ґлентона в усіх юридичних питаннях. Гадаю, що насамперед ви маєте знати: капітан проти того, аби його називали брехуном, і я двічі подумав би, перш ніж сперечатися з ним щодо справи честі. По-друге, я був з ним цілий день і запевняю вас, що ані він, ані будь-хто з його людей не заходили в те приміщення, про яке ви згадали.

Лейтенант видавався приголомшеним нахабністю цих заперечень. Він переводив погляд із судді на Ґлентона й назад. Чорт забирай, мовив він. Потім повернувся і, проштовхавшись повз своїх людей, вийшов із кантини.

Ґлентон відкинувся на спинку стільця і притулився спиною до стіни. Вони завербували двійко міських бідаків, безперспективну парочку, які сиділи з капелюхами в руках і витріщалися на них з дальнього кінця лавки. Ґлентон ковзнув по них своїм темним оком, а потім спинився поглядом на власникові недоумка, який сидів самотою у протилежному кінці кімнати та спостерігав за ним.

Друже, ти взагалі п’єш? запитав він.

Як це?

Ґлентон повільно видихнув через ніс.

Так, сказав власник недоумка. Так, я п’ю.

На столі перед Ґлентоном стояло відро з циновим черпаком, на третину наповнене самогонним віскі, викачаним із бочки біля шинкваса. Ґлентон кивнув на нього.

Я ж не буду тобі його нести.

Власник підвівся, взяв чашку і підійшов до столу. Він схопив черпак, налив собі і знову повернув його у відро. Тоді якимось дивним жестом взяв чашку, підніс її до рота і випив.

Дуже вдячний.

А де твоя мавпа?

Чоловік поглянув на суддю. А потім знову на Ґлентона.

Я його рідко вигулюю.

Звідки ти його взяв?

Мені його залишили. Його мама померла. Нікому було доглядати. Мені його надіслали. Із Джопліна, штат Міссурі. Просто загнали в ящик і відправили. Йшло до мене п’ять тижнів. А йому наче й байдуже було. Я відкрив ящик, а він там сидить.

Налий собі ще.

Чоловік узяв черпак і наповнив чашку.

У всій красі. Ні разу його не кривдив. Я йому замовив волосяницю, але він її з’їв.

І хіба не всі в цьому місті бачили цього сучого сина?

Так. Так, усі. Тому мені треба до Каліфорнії. Там я зміг би брати за нього два четвертаки.

Тебе там можуть виваляти у смолі та пір’ї.

Уже проходив таке. В штаті Арканзас. Заявили, що я йому щось дав. Якісь ліки. Вони забрали його і чекали, поки йому стане краще, але, звісно, цього не сталося. Тому вони привели спеціального проповідника помолитися над ним. А тоді нарешті віддали мені. Якби не він, я міг би чогось досягти у своєму житті.

Якщо я правильно розумію, уточнив суддя, цей недоумок — твій брат?

Так, сер, відповів чоловік. У цьому й суть справи.

Суддя потягнувся до його голови і почав роздивлятися її контури. Очі чоловіка забігали, і він схопив суддю за зап’ястки. Суддя стиснув його голову, наче якийсь величезний небезпечний цілитель. Чоловік стояв навшпиньки, ніби хотів зробити той огляд зручнішим, і коли суддя відпустив його, зробив крок назад і подивився на Ґлентона, у цій напівтемряві його очі були білими. Новобранці дивилися зі свого кінця лавки, роззявивши роти, суддя примружив очі, вивчаючи чоловіка, а потім знову потягнувся, схопив його і, притримуючи за чоло, почав тицяти великим пальцем йому в потилицю. Коли суддя нарешті обережно відпустив чоловіка, той позадкував і перечепився через лавку, а новобранці засмикалися вгору-вниз, дихаючи з присвистом і хриплячи. Власник ідіота роззирнувся по цій паскудній пивничці, ковзаючи поглядом по кожному обличчю, ніби їх було замало. Він підвівся з підлоги й обійшов лавку. Коли був на середині кімнати, суддя гукнув до нього.

А він завжди був таким? запитав він.

Так, сер. Таким народився.

Він повернувся, щоб піти. Ґлентон вихилив свою чашку, поставив її перед собою і звів очі. А ти? запитав він. Але чоловік уже штовхнув двері й зник у сліпучому світлі вулиці, не відповівши.

Увечері знову прийшов лейтенант. Він сів поруч із суддею і разом із ним пройшовся по всіх пунктах закону. Лейтенант кивав, стиснувши губи. Суддя перекладав йому латинські юридичні терміни. Наводив приклади зі справ цивільних і військових судів. Цитував Кока і Блекстоуна, Анаксімандра, Фалеса[217].

Уранці виникла нова проблема. Викрали мексиканську дівчинку. Закривавлені й подерті шматки її одягу знайшли біля північної стіни, через яку її, ймовірно, перекинули. А пустелею начебто когось тягли. І черевик. Батько дівчинки стояв на колінах, притискаючи до грудей закривавлений клапоть одягу, і ніхто не міг його переконати встати й піти. Того вечора на вулицях розклали вогнища й зарізали бика, а Ґлентон і його люди частували строкату компанію городян, солдатів і підкорених індіанців, або tontos[218], як їх назвали б їхні брати, що лишалися за воротами. Відкоркували барильце віскі, і незабаром чоловіки безцільно тинялися, похитуючись, у клубах диму. Місцевий купець приніс виводок собак, де в одного із цуценят було шість ніг, у другого — дві, а в третього — чотири ока на голові. Він запропонував Ґлентону купити їх, але той прогнав купця, погрожуючи застрелити тварин.

Яловичину обгризли до кісток, а самі кістки винесли, vigas витягли зі зруйнованих будинків і кинули в полум’я. Натоді чоловіки Ґлентона були здебільшого голі і рухалися невпевнено, а незабаром суддя змусив їх танцювати, награючи на простацькій реквізованій скрипці, і паскудні шкури, яких вони позбулися, диміли, смерділи і чорніли у вогні, а червоні іскри зринали, наче затаєні в них душі крихітних створінь.

До опівночі місцеві розійшлися, і лишилися тільки озброєні голі чоловіки, які стукали в двері, вимагаючи випивки та жінок. Рано-вранці від вогнищ лишилися купи попелу, а останні іскри розлетілися за вітром, що гуляв брудними вулицями, здичавілі пси бігали біля багать, щоб поцупити почорнілі залишки м’яса, а в дверях лежали, скрутившись, голі чоловіки, що, обійнявши себе за лікті, хропіли на холоді.

До опівдня вони знову були всюди, блукали з червоними очима по вулицях, одягнені здебільшого в нові сорочки та штани. Коли прийшли забирати коней, яких залишали у коваля, той почастував їх випивкою. Це був низенький кремезний чоловік на ім’я Пачеко, а ковадлом йому слугував чималий залізний метеорит у формі великого кутнього зуба, і, побившись об заклад, суддя відірвав його від землі, а коли заклалися ще раз, підняв над головою. Кілька чоловіків проштовхалися наперед, щоб торкнутися залізяки і розхитати її, а суддя скористався нагодою, щоб оповісти про наявність заліза у небесних тілах, їхню силу та можливості. На землі накреслили дві лінії на відстані трьох метрів одна від одної і заклалися втретє, діставши золоті і срібні монети з пів десятка країн і навіть кілька boletas, тобто дисконтних векселів із копалень біля Тубака. Суддя схопив величезну брилу, яка приблукала сюди за невідь скільки тисячоліть з якогось незбагненного куточка Всесвіту, підняв над головою, став, похитуючись, і кинув її вперед. Метеорит майже на пів метра перелетів лінію, і суддя ні з ким уже не ділив побрязкачів, кинутих на чапраку біля ніг коваля, бо навіть Ґлентон не схотів поставити у цьому третьому заклáді на суддю.

XVII

Від’їзд з Тусона — Нове бондарство — Обмін — Ліси сагуаро — Ґлентон біля вогню — Загін Гарсії — Парселена[219] — Божий вогонь — Колишній священник про астрономію — Суддя про позаземне, світоустрій і телеологію у Всесвіті — Фокус із монетою — Пес Ґлентона — Мертві тварини — Піски — Розп’яття — Суддя про війну — Священник нічого не говорить — Tierras quebradas, tierras desamparadas[220] — Тінахас-Атлас — Un hueso de piedra[221] — Колорадо — Золотошукачі — Юма — Перевізники — У табір юма.

Виїхали в сутінках. Зі сторожки над воротами вийшов капрал і закликав їх зупинитися, але вони не послухалися. То був двадцять один чоловік у супроводі собаки, а за ними їхав невеликий візок, до якого була прикріплена клітка з ідіотом, неначе для морської подорожі. За кліткою прив’язали барильце з віскі, яке спорожнили напередодні ввечері. Барильце спочатку розібрав, а потім знову зібрав чоловік, якого Ґлентон призначив тимчасовим бондарем в їхній експедиції, і тепер усередині була фляга зі звичайного овечого шлунку, яка містила десь три з половиною літри віскі. Флягу приладнали до отвору барильця, а решту заповнили водою. Так забезпечені вони проїхали крізь ворота і виїхали за стіни в прерію, яка пульсувала в смугастих сутінках. Невеликий візок кидало, він скрипів, а ідіот хапався за ґратки клітки й хрипко квакав у бік сонця.

Ґлентон їхав на чолі колони у виміняному рінґґольдовому сідлі, оббитому залізом, і в новому чорному капелюсі, який йому дуже пасував. Новобранці, яких уже було п’ятеро, посміхалися один одному, озираючись на вартового в сторожці. Девід Браун їхав останнім, він покидав брата в цьому місті, як виявилося, назавжди і був у такому кепському настрої, що міг би без жодного приводу застрелити вартового. Коли ж вартовий знову гукнув до них, Браун розвернувся в сідлі з гвинтівкою в руках, і чоловікові стало розуму сховатися за парапетом і більше їх не зачіпати. Дикуни виїхали їм назустріч у тривалих сутінках, і віскі обміняли на те, що лежало на розстеленій на землі ковдрі із Сальтільйо. Ґлентон мало приділяв уваги всьому процесу. Але коли дикуни виклали стільки золота й срібла, скільки задовольнило суддю, Ґлентон наступив на ковдру, збуцнув монети в купу каблуком, відступив і наказав Брауну все забрати. Манґас і його помічники похмуро перезирнулися, але американці сіли на коней і поїхали геть, і ніхто, крім новобранців, навіть не озирнувся на індіанців. Новачки знали про деталі оборудки, тож один із них під’їхав до Брауна і запитав, чи дикуни їх не переслідуватимуть.

Вночі вони не поїдуть, відповів Браун.

Новобранець озирнувся на постаті, що зібралися навколо барильця посеред тої пошарпаної почорнілої пустки.

Чому? запитав він.

Браун сплюнув. Бо темно, сказав він.

Вони вирушили від міста на захід уздовж підніжжя невеликої гори, через обжиту луговими собачками місцину, всіяну старими глиняними черепками з пічки для випалу кераміки, яка колись там стояла. Доглядач ідіота їхав за кліткою, поставленою на підмостки, а ідіот, учепившись за жердини, мовчки дивився на край, який вони проминали.

Тієї ночі вони їхали через ліси сагуаро до пагорбів на заході. Небо було затягнуте хмарами, і рифлені колони, які вони проминали в темряві, скидалися на руїни величезних храмів, які поважно вишикувалися у тиші, яку порушували тихими криками хіба що сичі-ельфи, які літали поміж них. Кактуси чолья, що рясно росли по всій місцевості, чіплялися за коней шипами, що пробили б і підошву чобота аж до кістки, вітер здіймався серед пагорбів і люто сичав цілу ніч дикою гадюкою поміж тієї безлічі хребтів. Вони їхали далі, а земля ставала дедалі висушенішою, і врешті тими місцями, де води зовсім не було, вони добулися до першого з багатьох jornadas[222] і там й отаборилися. Тієї ночі Ґлентон довго дивився на вуглинки багаття. Навколо нього спали його люди, але багато чого змінилося. Так багато пішло, дезертувало, загинуло. Усіх делаварів убито. Він спостерігав за багаттям, але якщо і бачив у ньому передвістя, йому було однаково. Він доживе до того, що побачить західне море, і що б не сталося по тому, він буде всякої години готовий до цього. Неважливо, чи триватиме його історія поміж людей і народів, чи закінчиться. Він давно відмовився зважувати наслідки своїх дій і допускати, як раніше, що доля дана людині, водночас він ніби присвоїв собі думку, що містить у собі все, чим міг бути у світі, і все, чим світ міг бути для нього, бувши власним статутом, викарбуваним на самому протокамені, він вимагав правочинності і, кажучи це, загнав би безжальне сонце до його остаточного затемнення, ніби наказав йому це ще багато віків тому, ще перед тим, як усюди пролягли шляхи, ще перед людьми і сонцями, із яких можна було б почати.

Навпроти нього сиділо дещо величезне й огидне, і його називали суддею. Напівголий, він щось писав у своєму гросбусі. У колючому лісі, який вони проминули, дзявкотіли маленькі пустельні вовки, а інші їм відповідали із сухої рівнини попереду, і вітер роздмухував вугілля, на яке дивився Ґлентон. Кістляві стовбури чольї, які сяяли у своїх розпечених переплетеннях, пульсували, мов палаючі голотурії у фосфоресцентній темряві морських глибин. Клітку з ідіотом підсунули ближче до вогню, і той невтомно пильнував за багаттям. Коли Ґлентон звів голову, побачив з іншого боку багаття малюка, який сидів навпочіпки, закутавшись у свою ковдру, і спостерігав за Голденом.

Через два дні вони натрапили на ватагу лахмітників під командуванням полковника Гарсії. Це були загони із Сонори, близько сотні вершників, які шукали гурт апачів під проводом Пабло. Хтось без капелюхів, хтось без штанів, хтось голий під мундиром, усі озброєні занедбаною зброєю, старими фузеями та «тауерівськими» мушкетами[223], луками та стрілами або просто мотузками, аби задушити ворога.

Ґлентон і його люди оглядали цю компанію із безжальним подивом. Мексиканці з’юрмилися довкола них із простягнутими руками, випрохуючи тютюн, Ґлентон обмінявся з полковником мінімальними люб’язностями й протиснувся крізь ту настирливу орду. Ці вершники належали до іншої нації, і вся земля на півдні, звідки вони походили, і будь-яка землі на сході, куди вони прямували, йому були байдужі, і край, і його тимчасові мешканці, водночас далекі і сумнівні за своєю суттю. Це почуття охопило весь загін ще до того, як Ґлентон повністю позбувся тої юрби, і кожен з них повернув свого коня вслід за ватажком, і навіть суддя не сказав нічого у своє виправдання за те, що має звідти піти.

Вони рушили в темряву до вибіленої місяцем пустки, що розкинулася перед ними, холодної й блідої, і місяць завис на краю кільця, в якому лежав інший, уже фальшивий місяць із власними холодно-сірими і перламутровими морями. Загін отаборився на вузькому уступі, де стіни сухого агрегату[224] позначали старе річище, там вони розклали вогнище і сиділи мовчки, а очі собаки, ідіота та кількох інших горіли в черепах червоними вуглинами, коли ті повертали голову. Полум’я хиталося на вітрі, вуглинки тьмяніли і спалахували вглибині, тьмяніли і спалахували, ніби то кров поштовхами витікала з якоїсь випатраної істоти на землі перед ними, і вони дивилися на вогонь, у якому є щось людське, оскільки без нього вони ніби меншають, стають вигнанцями, відділеними від свого походження вигнанцями. Бо будь-яке багаття — це всі багаття, перше й останнє. Незабаром суддя встав і пішов із невідомою місією, а за деякий час хтось запитав колишнього священника, чи правда, що колись на небі було два місяці, той глянув на фальшивий місяць над ними і відповів, що, може, так воно і було. Але премудрий Всевишній, запевне, засмучений буянням сомнамбулізму на землі, мабуть, змочив великий палець, нахилився з безодні й притиснув його до одного місяця, і той зашипів, згасаючи. І якби він знайшов інший спосіб, завдяки якому птахи правили б свою путь у темряві, можливо, він зробив би те саме і з другим.

Тоді постало питання, чи є люди або подібні істоти на Марсі чи інших планетах у небесній порожнечі, і тоді суддя, який уже повернувся до багаття і стояв поруч, напівголий і спітнілий, сказав, що там нікого немає, і в усьому Всесвіті люди живуть лише на Землі. Коли він говорив, його слухали всі: і ті, хто повернув голову в його бік, і ті, хто ні.

Правда про світ, сказав він, полягає в тому, що все можливо. Якби ви не побачили його весь від народження і тим самим не позбавили його тої дивної сутності, він постав би перед вами таким, яким є: фокусом із капелюхом на шоу лікарської трупи, гарячковим сном, трансом, населеним химерами, що не мають ані аналогів, ані попередників, мандрівним карнавалом, кочовим цирком-шапіто, кінцеве призначення якого, після багатьох стоянок на багатьох брудних полях, є невимовним і таким катастрофічним, що годі зрозуміти.

Всесвіт не щось вузьке, і лад у ньому не обмежений жодною широтою його задуму, пов’язаного з повторенням в одній частині того, що існує в іншій. Навіть у цьому світі існує більше незнаних речей, ніж відомих нам, і лад у видимому творенні, той, який ви самі йому надали, це ніби шворка в лабіринті, щоб не збитися зі шляху. Існування має власний лад, який не може осягнути жоден людський розум, бо сам розум є лише одним з багатьох сущих.

Браун сплюнув у вогонь. Ще одне твоє безумство, сказав він.

Суддя всміхнувся. Він склав руки на грудях, вдихнув нічне повітря, підійшов ближче до Брауна, сів і простягнув руку. А коли перевернув її, між пальцями зблиснула золота монета.

Де монета, Дейві?

Я скажу тобі, куди її запхнути.

Суддя махнув рукою, і монета блиснула над їхніми головами у світлі полум’я. Мабуть, він прикріпив до неї тонку нитку чи, може, кінський волос, бо вона, облетівши вогнище, повернулася до судді, а той спіймав її і знову всміхнувся.

Дуга, по якій обертаються тіла, визначається довжиною їхньої прив’язі, сказав суддя. Місяці, монети, люди. Його руки рухалися так, ніби він ривками витягував щось із кулака. Пильнуй монету, Дейві.

Він кинув її, монета окреслила дугу у світлі багаття й зникла в темряві. Вони пильнували за ніччю, в якій вона зникла, вони пильнували за суддею, і, пильнуючи за тим чи тим, усі ставали єдиним свідком.

Монета, Дейві, монета, прошепотів суддя. Він сидів прямо, а тоді підняв руку й усміхнувся всім навколо.

Монета повернулася з темряви, пролетівши крізь багаття з тихим високим дзижчанням, і хутко опинилася в піднятій руці судді, де щойно нічого не було. Слабкий ляскіт — і в ній монета. Хоча дехто казав, що він викинув одну і мав у руці іншу, схожу, а звук зімітував язиком, бо був хитрим старим malabarista, а сховавши монету, він сказав те, що всі і так знали: є монети справжні, а є фальшиві. Вранці дехто пішов туди, куди полетіла монета, але якщо її хтось і знайшов, то залишив собі. На сході сонця всі сіли на коней і продовжили подорож.

Візок із ідіотом у клітці котився позаду, а пес Ґлентона збочив зі шляху і біг поруч, мабуть, через певний опікунський інстинкт, що його діти викликають у тварин. Та Ґлентон покликав його, а коли той не прибіг, пустив коня набік від невеликої колони, нахилився і люто відшмагав собаку путами, погнавши його перед собою.

Вони почали натрапляти на ланцюги, сакви, голоблі, мертвих мулів і фургони. Каркаси сідел із геть обгризеним покриттям із сириці були вибілені негодою так, що стали подібні на кістки з рівчачками від мишачих зубів по дерев’яних краях. Вони їхали у краях, де залізо не іржавіє, а цина не тьмяніє. Ребристі кістяки мертвої худоби під клаптями висохлої шкури лежали, як рештки первісних човнів, що перекинулися у цій безбережній порожнечі, і вони, мертвенно бліді й суворі, проминали чорні висушені силуети коней і мулів, яких мандрівники знову поставили на ноги. Зневоднені тварини загинули, витягнувши на піску шиї в агонії, а тепер, сліпі, випросталися, криво похилившись, шматки почорнілої шкіри звисали з їхніх ажурних ребер, і вони спрямували довгі морди за нескінченним цугом сонць, які проминали над ними. Вершники їхали далі. Вони перетнули велике висохле озеро з низкою згаслих вулканів за ним удалині, які вишикувалися, як чималі мурашники. На південь, скільки сягало око, у річищі лави лежали ламані силуети шлаку. Під копитами коней алебастровий пісок формувався в дивовижно симетричні закрутки, наче залізні ошурки в магнітному полі, і ці форми виблискували й блякнули, резонуючи на мелодійному ґрунті, а тоді повертались кружляти над плаєм. Ніби навіть найменша осадкова порода містила певні залишки чутливості. Ніби в тому, що ці вершники проїжджали тут, було щось настільки жахливе, що воно позначилося навіть на найдрібніших виявах реальності.

На узвишші на західному кінці плаї вони проминули грубо збитий дерев’яний хрест, на якому плем’я марікопа розіп’яло апачі. На хресті висів муміфікований труп із роззявленим ротом, схожим на грубу дірку, сама шкіра та кістки були пошарпані пемзою, звіяною вітром з озера, і крізь клаптики шкіри, що звисала з грудей, виднілися бліді гілки ребер. Вони їхали далі. Коні похмуро пленталися чужинським краєм, а кругла земля оберталася під ними, наче перемелюючи величезну порожнечу, у якій вони були. Через нейтральну суворість цієї місцевості всі явища тут набули дивної рівності, і ніщо, ні павук, ні камінь, ні травинка, не могло претендувати на першість. Сама ясність вищеперерахованого давала хибне уявлення про їхній звичний вигляд, оскільки око визначає ціле за окремою рисою чи частиною, і тут ніщо не було ані світлішим, ані більш затіненим за решту, і в оптичній демократичності таких пейзажів усі переваги стають химерними, а людина і камінь набувають спорідненості, якої не розгадати.

У ті дні вони дедалі більше виснажувалися й марніли під білим сонцем, а їхні запалі вигорілі очі були схожі на очі сновид, здивованих настанням дня. Скоцюрбившись під своїми капелюхами, вони скидалися на втікачів іншого, грандіознішого масштабу, істот, яких жадало сонце. Навіть суддя став мовчазним і замисленим. Він заговорював про очищення себе від усього, що висуває претензії до людини, але група, яка слухала його слова, вважала, що впорається з будь-якими претензіями. Вони їхали далі, і вітер гнав перед собою сірі порошинки, тож вони виглядали як сивоборода армія, сиві люди, сиві коні. Гори на півночі нахилилися до сонця хвилястими складками, дні були прохолодні, а ночі холодні, і вони сиділи навколо багаття, кожен у своєму згортку темряви в цьому згортку тьми, а ідіот спостерігав за ними з клітки на межі світла. Обухом сокири суддя зламав гомілкову кістку антилопи, і гарячий кістковий мозок закрапав і задимився на камені. Вони спостерігали за ним. Темою була війна.

У хорошій книзі сказано, що той, хто візьметься за меч, од меча погине[225], сказав чорношкірий.

Суддя всміхнувся, його обличчя блищало від жиру. А яка правильна людина погодилася б на інше? запитав він.

Хороша книга насправді вважає війну злом, сказав Ірвінґ. Але там у ній повно історій кровопролитних війн.

Не має жодної різниці, що люди думають про війну, сказав суддя. Війна триватиме. Так само можна спитати людей, що вони думають про камінь. Війна була завжди. Ще людини не було, а війна вже чекала на неї. Найперше ремесло чекало свого найпершого майстра. Так було і так буде. Так і не інакше.

Суддя повернувся до Брауна, від якого він зачув невиразний шепіт чи заперечення. О Дейві, сказав він. Ми тут віддаємо шану твоєму ремеслу. Чому б не вклонитися злегка один одному. Визнаймо один одного.

Моє ремесло?

Звичайно.

А яке в мене ремесло?

Війна. Твоє ремесло — війна. Чи ні?

А не твоє?

І моє теж. Навіть дуже моє.

А як же твої записники, гральні кості та інше?

Ремесло війни охоплює всі інші ремесла.

Саме тому війна триватиме?

Ні. Вона триватиме, бо молоді її люблять, а старі люблять її в молодих. І ті, хто воював, і ті, хто не воював.

Це твоя думка.

Суддя всміхнувся. Люди народжені, щоб грати. І тільки для цього. Кожне дитя знає, що грати благородніше, аніж працювати. Воно також знає, що цінність або чеснота гри полягає не в самій грі, а в цінності того, що поставлено на карту. Щоб азартна гра мала сенс, потрібна ставка. Спортивна гра вимагає від суперників вміння та сил, а приниження поразки та гордість перемоги самі собою є достатньою ставкою, оскільки вони пов’язані з почуттям гідності самих винуватців і визначають їх. Незалежно від того, чи це випробування азарту чи гідності, усі ігри тяжіють до стану війни, тому що те, що ми ставимо, поглинає гру, гравця, усе.

Уявіть двох картярів, які не можуть поставити нічого, крім свого життя. Хто не чув такої історії? Як карта ляже. Для такого гравця цілий всесвіт, брязкаючи, функціонує до миті, яка покаже, чи загине він від руки іншого, чи той — від його руки. Чи може існувати більш надійне підтвердження людської гідності? Гра, розрісшись до свого остаточного стану, не зважає на жодні суперечки щодо поняття долі. Вибирати цю людину, а не іншу — це віддавати їй цілковиту і незворотну перевагу, і тільки тупий міг би вважати таке ґрунтовне рішення неправочинним чи позбавленим значення або і таким, і таким. В іграх, де ставкою є знищення переможеного, рішення зазвичай цілком зрозумілі. Людина тримає в руці певний набір карт, і внаслідок цього її стирають з лиця землі. Це природа війни, коли ставкою водночас є гра, влада і правомірність. З цього погляду війна є найсправжнішою формою ворожіння. Це випробовування волі однієї людини та волі іншої в межах більшої волі, яка змушена зробити вибір, оскільки пов’язує обох. Війна — це найвища гра, тому що вона силою веде до єдності існування. Війна — це бог.

Браун роздивлявся суддю. Ти збожеволів, Голдене. Нарешті збожеволів.

Суддя всміхнувся.

Сильним стати — то ще не правду мати, сказав Ірвінґ. Перемога в битві не дає людині морального виправдання.

Моральний закон — це винахід людства, щоб позбавити прав сильних задля користі слабких. Історичний закон підриває його на кожному кроці. Не існує якогось остаточного випробовування, щоб довести правильність чи хибність морального погляду. Те, що людина загинула на дуелі, не доводить, що вона помилялася у своїх поглядах. Однак її участь у цьому випробуванні свідчить про новий, ширший погляд. Вольова готовність винуватців відмовитися від дальших суперечок як від тривіальності, чим суперечка фактично і є, і звернутися безпосередньо до засідання історичного абсолюту, чітко вказує на те, наскільки мало важать їхні переконання і наскільки великі розбіжності між ними. Бо суперечка і справді тривіальна, але не їхні окремі волі, що внаслідок цього проявляються. Сила людського марнославства справді може тяжіти до безмежжя, але людські знання залишаються недосконалими, і хай як людина оцінює свої переконання, вона врешті-решт повинна представити їх перед вищим судом. Тут уже не буде ніяких особливих дебатів. Тут усі міркування про рівність, чесність і моральне право визнають недійсними і безпідставними, а поглядами обох сторін просто нехтують. Рішення про життя і смерть, про те, що станеться і чого не станеться, переважають над усіма питаннями правоти. Коли відбувається вибір у таких масштабах, інші категорії — моральні, духовні, природні — зараховують до менших.

Суддя роззирнувся у пошуках тих, із ким ще можна посперечатися. А що ж скаже священник? запитав він.

Тобін підвів голову. Священник нічого не скаже, відповів він.

Священник нічого не скаже, повторив суддя. Nihil dicit[226]. Але священник уже сказав. Бо він скинув одежі свого ремесла і взяв до рук знаряддя того вищого покликання, яке всі шанують. Тож священник уже й не служитель божий, а сам бог.

Тобін похитав головою. Кажеш блюзнірські речі, Голдене. Насправді я ніколи і не був священником, лише послушником у монастирі.

Священник-підмайстер чи священник-учень, відповів суддя. Божі люди і військові люди дивним чином схожі.

Я не буду вторувати твоїм уявленням, відповів Тобін. І не проси.

Ах, Священнику, зітхнув суддя. Що ж у тебе попросити, чого ти мені ще не дав?

* * *

Наступного дня вони пішки перетинали лавове поле, ведучи своїх коней по дну магматичного озера, потрісканому і червонувато-чорному, схожому на сковороду застиглої крові, перетинаючи бедленд темно-бурштинового скла, вони скидалися на залишки якогось незапам’ятного легіону, що видряпувався з проклятої землі, несучи на своїх плечах через ущелини й уступи візок, й ідіот чіплявся за ґратки, хрипко волаючи до сонця, наче якийсь дивний непокірний бог, викрадений у раси дегенератів. Вони перетнули всіяну золою землю, вкриту запеченим мулом і вулканічним попелом, таку ж незбагненну, як випалена долівка пекла, і піднялися невисоким пасмом неродючих гранітних пагорбів до голого мису, де суддя, здійснивши тріангуляцію за видимими точками ландшафту, визначив новий курс. Вкрита гравієм рівнина сягала аж до обрію. Далеко на півдні, за чорними вулканічними пагорбами, лежала самотня піщана чи гіпсова гряда-альбінос, схожа на спину якоїсь блідої морської істоти, що випливає поміж темних архіпелагів. Вони йшли далі. Після дня верхової їзди вони підійшли до кам’яних водойм і до води, яку так шукали, пили й черпали її для коней, наповнивши водою із верхніх водойм сухі нижні.

Усі водопої в пустелі всіяні кістками, але того вечора суддя приніс до багаття таку велику кістку, якої ніхто ще не бачив, стегно давно вимерлої істоти, яке він знайшов під вивітреним стрімчаком, а тепер, сидячи біля вогнища, заміряв його кравецькою стрічкою й замальовував у своєму записнику. Усі в загоні вже чули те, що суддя розповідав про палеонтологію, але не новобранці, і вони тепер дивилися й закидали його запитаннями, які тільки спадали їм на думку. Він відповідав уважно, домислюючи їхні запитання, ніби вони були науковцями-початківцями. Новачки тупо кивали і тягнулися, щоб доторкнутися до цього стовпа із плямистої скам’янілої кістки, мабуть, щоб відчути на своїх пальцях часову неосяжність, про яку казав суддя. Доглядач вивів недоумка з клітки і припнув його біля вогнища плетеною мотузкою з кінського волоса, яку було неможливо перегризти, і тепер ідіот у нашийнику зігнувся, розкинувши руки, наче прагнув світла. Собака Ґлентона піднявся із землі, присів і витріщився на нього, а ідіот хитався і пускав слину, і видавалося, що його матові очі виблискували, відбиваючи вогонь. Суддя тримав стегнову кістку вертикально, щоб краще проілюструвати її схожість із кістками навколо нього, а потім кинув її на пісок і згорнув свою книжку. Жодної таємниці в ній немає, сказав він. Новобранці тупо закліпали.

У глибині душі ви хочете почути якусь таємницю. І таємниця в тому, що її немає.

Він підвівся й рушив у темряву за межі сяйва багаття. Ага, сказав колишній священник, дивлячись судді вслід і стискаючи між зубами захололу люльку. Таємниці немає. Ніби він сам не таємниця, клятий старий шахрай.

* * *

Через три дні вони досягай Колорадо. І стали там край річки, спостерігаючи за каламутною глинястою водою, що млявим рівномірним потоком плинула з пустелі. Два журавлі здійнялися з прибережжя і полетіли геть, ляскаючи крилами, а коні й мули, яких відвели до берега, зважилися зайти у сповнене вирів мілководдя й почали пити, часом зводячи морди, із яких крапала вода, і поглядаючи на течію й прибережну смугу позаду.

Рушивши вгору вздовж річки, вони натрапили на табір із купкою людей — усі, хто залишився від валки фургонів, спустошених холерою. Вцілілі сновигали поміж денних багать, де готували їжу, або порожніми очима дивилися на обдертих кіннотників, які виїжджали з-за верб. Їхні пожитки безладно лежали на піску, а жалюгідне майно померлих вони виклали окремо, щоб пізніше розділити між собою. У таборі було кілька індіанців юма. Чоловіки обрізали ножами волосся до потрібної довжини або наліпили собі перуки із багна, вони валандалися табором, вимахуючи важкими палицями. І в них, і в жінок були татуювання на обличчях, жінки ходили майже голі, у самих спідницях зі шматочків вербової кори, нанизаних на мотузки, серед них було багато симпатичних, але ще більше — зі слідами сифілісу.

Ґлентон ходив по цьому горопашному складу із собакою поруч і гвинтівкою в руці. Юма перепливали річку з кількома жалюгідними мулами, що залишилися від валки, а Ґлентон стояв на березі й дивився на них. Нижче за течією вони втопили одну тварину, і тепер витягли її з води, щоб оббілувати. Біля Ґлентона сидів якийсь стариган з довгою бородою і в хутряному пальті, він поставив поруч свої черевики і занурив ноги у річку.

Де всі ваші коні? запитав Ґлентон.

Ми їх з’їли.

Ґлентон роздивлявся річку.

Як ви збираєтеся потрапити на той бік?

Поромом.

Він глянув на протилежний берег, куди вказав стариган. І скільки він бере за переправу?

Долар за голову.

Ґлентон обернувся й подивився на подорожніх на пляжі. Собака пив з річки, Ґлентон щось йому сказав, і пес підійшов і сів біля його коліна.

Пором відчалив від протилежного берега і перетинав річку в бік причалу вище за течією, де стояла якірна паля зі стовбурів-плавників. Човен був зроблений з двох підігнаних фургонних ящиків, зашпакльованих смолою. Група людей уже чекала там з клумаками на плечах. Ґлен-тон розвернувся й пішов угору, щоб узяти коня.

Поромника звали Лінкольн, і він був лікарем зі штату Нью-Йорк. Він контролював завантаження, поки мандрівники сходили на борт і всідалися вздовж поруччя шаланди зі своїми пакунками, неспокійно позираючи на широку річку. За всім цим з берега спостерігав метис мастифа. Коли Ґлентон наблизився, пес підвівся і наїжачився. Лікар обернувся і прикрив очі рукою від сонця, Ґлентон відрекомендував себе. Вони потисли один одному руки. Приємно познайомитися, капітане Ґлентон. До ваших послуг.

Ґлентон кивнув. Лікар дав вказівки двом своїм працівникам, і вони вдвох із Ґлентоном рушили стежкою вниз за течією річки, Ґлентон вів свого коня, а десь за десять кроків позаду йшов назирці пес лікаря.

Загін Ґлентона отаборився на піщаному уступі, частково затіненому прибережними вербами. Коли вони вдвох підійшли, ідіот у клітці підвівся, схопився за ґратки й почав тюкати, наче хотів застерегти лікаря, аби той не підходив. Лікар відійшов від клітки якнайдалі, позираючи на очільника загону, а тоді вийшли помічники Ґлентона, і невдовзі лікар і суддя так заглибилися в розмову, що вже було не до інших.

Увечері Ґлентон, суддя і група із п’яти осіб поїхали вниз вздовж річки до табору юма. Вони проминули ліс із блідих верб і сикомор, вкритих пластівцями глини після паводка, далі проїхали повз старі іригаційні рови та невеликі поля озимини, де сухе кукурудзяне листя м’яко торохкотіло на вітрі, а потім перетнули річку на броді Альґодонес. Коли собаки сповістили про їхнє прибуття, сонце вже сіло, а земля на заході була червона і задимлена, вони рушили вервечкою, подібні на камею, силуети на якій окреслені виннобарвним світлом, а тло темне від річки. Поміж дерев жевріли багаття, де готувалася їжа, а назустріч їм виїхала делегація дикунів-вершників.

Загін осадив коней і лишився у сідлах. Група, яка наближалася, начепила на себе такі блазенські регалії, до того ж поводилася із таким апломбом, що блідолицим вершникам важко було лишатися серйозними. Їхнім ватажком був якийсь Caballo en Pelo[227], тобто Волохатий Кінь, і цей старий проводир носив підперезане поясом вовняне пальто, яке стало б у пригоді в набагато холоднішому кліматі, а під ним були вишита шовкова жіноча блузка та панталони із сірого казинету. Маленький, жилавий, без ока — його було втрачено у сутичці з плем’ям марікопа, — він обдарував американців дивною пріапічною гримасою, яка колись могла бути усмішкою. Праворуч від нього їхав менший ватаг на ймення Паскуаль у мундирі з галунами, протертому на ліктях, а його ніс був пробитий кісткою з маленькими підвісками. Третім чоловіком був Пабло, вдягнений у шарлатовий мундир із потьмянілою тасьмою й такими ж еполетами зі срібної нитки. Їхав босоніж, із голими ногами, а на носа начепив круглі зелені окуляри. У такому вбранні вони вишикувалися перед американцями і суворо кивали.

Браун з огидою сплюнув на землю, а Ґлентон похитав головою.

Виглядаєте, як навіжене збіговисько чорнопиких, сказав він.

Здавалося, що лише суддя загалом розважливо поставився до індіанців, і вчинив тверезо, бо, мабуть, судив з того, що речі рідко коли бувають тим, чим видаються.

Buenas tardes[228], сказав він.

Їхній проводир стрепенув підборіддям, дрібний порух, затьмарений певною неоднозначністю. Buenas tardes, відповів він. De dónde viene?[229]

XVIII

Повернення до табору — Порятунок ідіота — Сара Борджинніс — Протистояння — Купання в річці — Спалення возика — Джеймс Роберт у таборі — Ще одне хрещення — Суддя і дурень.

Був ще ранній ранок, коли вони покинули табір юма. Рак, Діва і Лев мчали по екліптиці в південній ночі, а на півночі сузір’я Кассіопеї горіло, як відьомський підпис на чорній поверхні небосхилу. Під час цілонічних переговорів із юма вони змовилися разом захопити пором. Вони їхали вгору за течією річки крізь заплямовані повінню дерева, тихо перемовляючись, як люди, що повертаються із якогось зібрання, весілля чи поховання.

Коли настав день, жінки біля переправи помітили ідіота в клітці. Вони зібралися довкруг нього, і їх вочевидь не відлякували його нагота чи бруд. Вони наспівували йому та радилися, і нарешті одна з них, яку звали Сара Борджинніс, повела всіх шукати власника. Це була дебела жінка з великим червоним обличчям, і вона винесла йому догану.

Як тебе взагалі звати?

Клойс Белл, мем.

А його?

Його звуть Джеймс Роберт, але ніхто його так не кличе.

Якби твоя мама побачила його, як думаєш, що б вона сказала?

Не знаю. Мати померла.

Тобі не соромно?

Ні, мем.

І не грубіянь мені.

І не збираюсь. Хочеш його взяти, бери. Я віддам його. Я не можу зробити для нього більше, ніж уже зробив.

Трясця, яке ж ти жалюгідне створіння. Вона звернулася до інших жінок.

Ви всі мені допоможете. Його потрібно викупати й одягнути. Хтось збігайте за милом.

Мем, хотів щось сказати власник.

Просто відведіть його до річки.

* * *

Коли вони тягнули візок, повз них якраз проходили Тоудвайн і малюк. Останні зійшли зі стежки й спостерігали. Ідіот, чіпляючись за ґратки, тюкав у бік води, а кілька жінок співали якийсь гімн.

Куди вони оце везуть? запитав Тоудвайн.

Малюк не знав. Вони відтягнули візок до берега річки по сипкому піску, відпустили його і відчинили клітку. Борджинніс стала перед недоумком.

Джеймс Роберт, виходь звідти.

Вона наблизилася і взяла його за руку. Він позирнув повз неї на воду, а потім простягнув до неї руку.

Зітхання зірвалося з вуст жінок, і кілька з них уже задерли спідниці, заправили їх за пояс і стали в річці, щоб його там прийняти.

Борджинніс винесла його з клітки, і він тримався за її шию. Коли його ноги торкнулися землі, він повернувся до річки. Жінка замазалася фекаліями, але, здавалося, цього не помічала. Вона подивилася на жінок на березі.

Спаліть оту штуку, наказала вона.

Хтось побіг до багаття по головню, і поки інші заводили Джеймса Роберта у річку, клітку негайно підпалили, і її охопив вогонь.

Він хапався за спідниці, тягнувся пазуристою рукою, щось белькотів і пускав слину.

Він бачить себе у воді, сказали жінки.

Цить. Тільки уявіть, цю дитину тримали в клітці, як дику тварину.

Полум’я, що охопило візок, потріскувало в сухому повітрі, і цей звук, мабуть, привернув увагу ідіота, бо він спрямував у той бік погляд своїх мертвих чорних очей. Він розуміє, сказали жінки. Усі погодилися. Сара Борджинніс посунула далі у воду, і спідниця довкруг неї роздулася, вона затягувала його глибше і кружляла його, дорослого чоловіка, тримаючи своїми великими міцними руками. Вона підіймала його і щось наспівувала. І її біляве волосся пливло за водою.

Того вечора біля вогнищ переселенців колишні супутники ідіота побачили його в одязі з грубої вовни. Його тонка шия сторожко поверталася в комірі завеликої сорочки. Жінки змастили йому волосся і рівненько зачесали, так що воно тепер скидалося на намальоване. Йому дали солодощів, він сидів, пускаючи слину, і дивився на вогонь, а всі інші захоплено за цим спостерігали. В темряві текла річка, зі сходу над пустелею зійшов місяць рибного кольору, і в скупому світлі поруч із людьми пролягли їхні тіні. Поступово багаття згасали, і сивий дим заповнював увесь простір ночі. З-за річки долинало виття маленьких мішанців шакалів з вовками, від чого табірні собаки ворушилися і гарчали. Сара Борджинніс відвела ідіота до його солом’яного матраца під брезентом із фургона, роздягла його до нової білизни, вклала, загорнула в ковдру, поцілувала, побажала доброї ночі, і в таборі все затихло. Коли пізніше ідіот з’явився в цьому синьому від диму амфітеатрі, він знову був голий і плентався повз вогнища, як лисий мегатерій. Він зупинився, принюхався й почовгав далі. Відійшов від причалу далі і почав пробиратися крізь верби, скиглячи й відштовхуючи худими руками всі нічні перешкоди. І тоді опинився сам на березі. Він тихо затюкав, і голос вихопився з нього, це був такий потрібний дарунок, що у відповідь не почулося відлуння. Він увійшов у річку. Ще вода не сягнула йому до пояса, як він втратив рівновагу і зник з поля зору.

Тоді ж те саме місце під час свого опівнічного обходу проминав суддя, теж абсолютно голий — такі зустрічі трапляються частіше, ніж можна було б подумати, бо хто ж тоді пережив би бодай одну нічну переправу, — він кинувся в річку й, наче могутня повитуха, схопив ідіота-потопельника за п’яти й ляснув по спині, щоб той виблював воду. Сцена народження, хрещення чи якийсь інший ритуал, ще не введений у жоден канон. Він викрутив воду з його волосся, взяв голого і зарюмсаного дурня на руки і відніс у табір, повернувши його друзям.

XIX

Гаубиця — Напад юма — Сутичка — Ґлентон заволодіває поромом — Повішений Юда — Скарбниця — Делегація на узбережжя — Сан-Дієґо — Домовленість про припаси — Браун у коваля — Суперечка — Вебстер і Тоудвайн звільнені — Океан — Сварка — Спалений живцем чоловік — Браун в ув’язненні — Розповіді про скарб — Втеча — Убивство в горах — Ґлентон покидає юма — Повішений алькальд — Заручники — Повернення до юма — Лікар і суддя, чорнопикий і дурень — Світанок на річці — Вози без коліс — Убивство Джексона — Різанина юма.

Лікар прямував до Каліфорнії, і пором потрапив йому до рук абсолютно випадково. Упродовж наступних місяців він накопичив значні статки: золото, срібло та різні коштовності. Він і двоє його працівників оселилися на західному березі річки на пагорбі з видом на поромну пристань серед опор недобудованої оборонної споруди з глини та каменю. Окрім двох вантажних фургонів, успадкованих від військової частини майора Ґрема, він також мав гірську гаубицю — бронзову 12-фунтовку з діаметром ствола завбільшки із блюдце, — і ця штуковина стояла на дерев’яному лафеті без діла, незаряджена. У цьому простацькому помешканні доктор із Ґлентоном, суддею, Брауном та Ірвінґом сіли пити чай, Ґлентон описав йому деякі зі своїх пригод з індіанцями й настійливо порадив зміцнити свої позиції. Лікар заперечував. Він стверджував, що добре ладнає з юма. Ґлентон сказав йому просто у вічі, що тільки дурень довіряє індіанцю. Лікар почервонів, але прикусив язика. Тоді втрутився суддя. Він запитав лікаря, чи той вважає, що подорожні, які юрмилися на протилежному березі, перебувають під його захистом. Лікар відповів, що справді так вважає. Тож суддя почав говорити розважливо і занепокоєно, і коли Ґлентон зі своїм загоном спустилися до річки, щоб переплисти до свого табору, він уже дістав дозвіл від лікаря укріпити пагорб і зарядити гаубицю, для цього вони взялися виливати кулі для гвинтівки із залишків свинцю, поки не мали їх майже повний капелюх.

Того вечора вони зарядили гаубицю приблизно пів кілограма пороху й усіма вилитими набоями, а потім викотили ту штуковину на вогневу позицію з видом на річку та причал унизу.

Через два дні юма напали. Шаланди були на західному березі і вивантажувалися за розкладом, а мандрівники стояли поряд, чекаючи на свій багаж. Без попередження дикуни, верхи й пішки, вискочили з-за верб і натовпом помчали по м’якій землі до порома. На пагорбі Браун і Довгань Вебстер розвернули гаубицю, закріпили її, і Браун запхав сигару, що димилася, у запалювальний отвір.

Навіть на відкритій місцевості вибух був неймовірним. Гаубиця підскочила на лафеті і, оповита димом, із гуркотом ковзнула назад по утрамбованій глині. А внизу, під фортом у заплаві, втрати були просто жахливі: понад десяток юма лежали мертві або корчилися від болю на піску. Серед них лунали голосні зойки, і тоді ж з узбережних дерев вище за течією виїхали Ґлентон та його вершники і поскакали на них, юма закричали, лютуючи через їхню зраду. Коні індіанців збилися в купу і кружляли, юма намагалися їх приборкати і пускали стріли в кіннотників, які наближалися, але індіанців збивали залпами револьверного вогню, з боку річки люди на переправі вже видряпували зброю зі свого багажу, ставали на коліно й стріляли, а жінки й діти лежали долілиць серед скринь і вантажних ящиків. Коні юма ставали дибки, кричали, металися на сипкому піску, їхні ніздрі роздувалися, очі побіліли, а вцілілі воїни подалися у верби, з яких раніше вискочили, залишивши на полі бою поранених, тих, хто помирав і вже помер. Ґлентон і його люди їх не переслідували. Вони спішилися і послідовно обійшли полеглих, добиваючи і людей, і коней пострілами в голову, поки за ними спостерігали мандрівники з порома, а потім загін зняв з індіанців скальпи.

Стоячи на невисокому парапеті своєї недобудови, лікар мовчки спостерігав, як трупи стягували до переправи, а там уже ногами зіштовхували їх у воду. Він обернувся й подивився на Брауна і Вебстера. Ті відтягнули гаубицю на її позицію, і Браун зручно вмостився на ще теплому дулі, курячи сигару і спостерігаючи за роботою внизу. Лікар розвернувся і пішов до свого помешкання.

Наступного дня він не з’явився. Ґлентон взяв на себе керівництво поромом. Людям, які три дні чекали на переправу за долар за голову, тепер сказали, що вартість проїзду становить чотири долари. Але навіть цей тариф діяв лише кілька днів. Невдовзі пором перетворився на своєрідне прокрустове ложе, бо тарифи пристосовували до гаманців мандрівників. Урешті-решт усі вдавання було відкинуто, і переселенців почали відверто грабувати. Мандрівників били, привласнювали їхню зброю і майно, а їх самих, знедолених, відправляли жебракувати в пустелю. Лікар лише раз спустився до переправи, щоб висловити свій протест, але йому віддали його частину прибутків і відправили назад. Коней забирали, жінок ґвалтували, і трупи попливли повз табір юма нижче річкою. Коли ж бучі почастішали, лікар забарикадувався у своєму помешканні, і його більше ніхто не бачив.

Наступного місяця прибув загін з Кентукі під командуванням генерала Паттерсона, який погордував торгуватися з Ґлентоном і облаштував натомість власний пором нижче за течією Колорадо, загін переправився на інший берег і рушив далі. Цим поромом заволоділи юма і поставили керувати якогось Каллагена. Однак за кілька днів пором згорів, і обезголовлене тіло Каллагена невпізнаним попливло річкою до моря, і гриф мовчазним вершником стояв у церковно-чорному вбранні між його лопатками.

Великдень цього року припав на останній день березня, і на світанку того дня малюк разом із Тоудвайном і хлопчиком на ім’я Біллі Карр перепливли на той берег, щоб зрізати вербові жердини, які росли вище за течією за табором переселенців. Коли вони ще вдосвіта проходили повз табір, натрапили на групу людей із Сонори і побачили, що на шибениці висить бідний Юда із соломи і старого лахміття з намальованою на полотняному обличчі гримасою, автор зображення вочевидь мав хіба дитяче уявлення про цю людину та її злочин. Сонорці з опівночі не спали, на суглинистому уступі, де стояла шибениця, вони розпалили велике багаття, пиячили і гукали до американців іспанською, коли ті проїжджали окрай табору. Хтось приніс довгу палицю із запаленим від багаття клоччям на кінці і підпалив Юду. Його лахи були просто-таки набиті петардами та ракетами, тож коли вони загорілися, ті штуковини почали одна за одною вибухати дощем охопленого полум’ям лахміття і соломи. Аж поки не вибухнула бомба в його штанцях, і все розлетілося на шматки, лишивши сморід кіптяви і сірки, і чоловіки схвально загукали, а малі хлопчаки кинули насамкінець кілька камінців у почорнілі рештки, що гойдалися в зашморгу. Малюк останнім проминав ту галявину, і сонорці кликали його, пропонуючи вино з бурдюка, але він знизав плечима під лахмітним плащем і поквапився за своїми людьми.

Тепер чимало уярмлених Ґлентоном сонорців працювали цілими бригадами над укріпленням пагорба. Ще в таборі утримували десяток чи більше індіанських і мексиканських дівчат, деякі з яких були ще майже дітьми. Ґлентон з певним інтересом наглядав за зведенням стін довкола пагорба, але в усьому іншому дав своїм людям свободу, дозволивши із неймовірним розмахом заробляти на переправі. Здавалося, він не надто зважав на багатство, яке накопичувалося, та щодня у своїй кімнаті відмикав латунний замок на великій дерев’яно-шкіряній скрині, підіймав віко та висипав усередину цілі мішки цінностей: у скрині вже назбиралися тисячі доларів золотими і срібними монетами, а також ювелірні вироби, годинники, зброя, самородки в шкіряних бганках, срібні злитки, ножі, столове срібло, тарілки, зуби тощо.

Другого квітня Девід Браун, Довгань Вебстер і Тоудвайн вирушили до міста Сан-Дієґо на старому мексиканському узбережжі, щоб поповнити запаси. Вони вирушили на заході сонця з караваном в’ючних тварин, виїхали з-за дерев, озираючись на річку, а потім манівцями повели коней униз дюнами у прохолодні сині сутінки.

За п’ять днів вони без жодних пригод перетнули пустелю, піднялися на прибережний кряж, провели мулів через засніжений прохід, спустилися західним схилом й увійшли в місто під дрібною мжичкою. Від води їхні шкури обважніли, а тварини були заляпані якимсь мулом, вимитим з них і їхніх пожитків. На брудній вулиці їх проминув загін американської кавалерії, і вони почули, як десь далеко, здригаючись, гуркотить море, вдаряючись об сірий кам’яний берег.

Із луки сідла Браун зняв морал[230] з рослинного волокна, наповнений монетами, і вони втрьох спішилися, увійшли до бакалії-віскарні і, не представляючись, висипали вміст на шинквас.

Там були дублони, викарбувані в Іспанії та Гвадалахарі, напівдублони, золоті долари і крихітні золоті напівдолари, французькі десятифранкові монети, золоті «орли» та «напіворли», «круглі» долари з діркою в центрі та долари, які карбували в Північній Кароліні та Джорджії, чисті двадцять два карати кожен. Бакалійник зважив їх стосиками на звичайних вагах, відсортувавши за штемпелем карбування, потім відкоркував сулії і розлив напій у маленькі цинові чашки із вибитою позначкою джил[231]. Вони випили, поставили чашки, і він посунув пляшку до них по грубо випиляних дошках шинкваса.

Раніше вони склали список потрібного провіанту і, домовившись про ціну на борошно, каву та інші продукти, вийшли на вулицю, кожен з пляшкою в руках. Вони пішли спочатку по дощатій кладці, а потім по багнюці, повз ряди кострубатих халуп, повз невелику площу, за якою, як було видно, котить хвилі низьке море, повз маленький табір наметів і вулицю, де приземкуваті хатини зі шкур, абсолютно чорні і сяйливі від дощу, скидалися на дивні плоскодонки, що вишикувались уздовж краю заростів морського вівса над пляжем.

Саме в одній із таких хатин Браун і прокинувся наступного ранку. Він погано пам’ятав попередню ніч, і, крім нього, всередині нікого більше не було. Решта спільних грошей була в сумці на шиї. Він прочинив обтягнуті шкірою двері та вийшов у темряву і туман. Вони не розсідлали й навіть не нагодували своїх коней, тому він повернувся до бакалії, де ті досі були прив’язані, сів на доріжку і дивився, як з пагорбів за містом спускається світанок.

Опівдні він із червоними очима і смердючий стояв біля дверей алькальда, вимагаючи звільнення своїх супутників. Алькальд утік через задні двері, але незабаром прибув американський капрал із двома солдатами, які прогнали Брауна. За годину Браун уже був у кузні. Сторожко стояв у дверях і вдивлявся вглиб неосвітленого приміщення, доки не зміг розгледіти контури речей усередині.

Коваль працював за верстатом, Браун увійшов і поставив перед ним полірований футляр з червоного дерева з прикріпленою до кришки латунною іменною табличкою. Він відклацнув застібки, відкинув кришку й вийняв із заглиблення два стволи та ложе рушниці. Причепив стволи до патентованого казенника, поставив рушницю на верстат і вставив на місце штифт, щоб зафіксувати цівку. Звів курки великими пальцями і спустив їх. Зброю зробили в Англії, і вона мала «дамаські» стволи[232], замки з гравіюванням і ложе з вузлуватого червоного дерева. Браун звів голову. Коваль дивився на нього.

Ти працюєш зі зброєю? запитав Браун.

Трохи.

Треба відрізати ці стволи.

Взявши до рук рушницю, коваль трохи потримав її. Хтось забрав інкрустовану золотом сполучну планку між цівками з іменем зброяра і написом «Лондон». На патентованому ложі були дві платинові смужки, на замках і курках — глибоко вирізьблений орнамент із завитків, а обабіч імені виробника вигравіювано куріпок. Стволи фіолетового відтінку були виготовлені з потрійних штрипсів, а на кованому залізі та сталі містився якийсь розмитий візерунок, подібний на сліди стародавньої чужоземної змії, рідкісної, красивої та смертоносної, візерунчаста дерев’яна частина на прикладі мала темно-червону перисту текстуру і приховувала підпружинену срібну коробочку для капсулів.

Коваль покрутив у руках рушницю й подивився на Брауна. А потім глянув на футляр. Оббитий зеленою байкою з маленькими підігнаними відділеннями, де лежали пижоріз, цинова порохівниця, шомпольні протирки та запатентований циновий пристрій для забиття капсулів.

Так що тобі треба? запитав він.

Відрізати стволи. Щоб довжина була десь отут. Браун притиснув палець до рушниці.

Я не можу.

Браун глянув на коваля. Не можеш?

Ні, сер.

Браун оглянув кузню. Ну, сказав він. А я оце було подумав, що будь-який дурень може відрізати стволи у рушниці.

З тобою щось не так. Навіщо хтось захоче відпилювати стволи у такої рушниці?

Що ти сказав? запитав Браун.

Чоловік нервово погладив рушницю. Просто кажу, що не розумію, навіщо комусь псувати таку хорошу рушницю, як оця от. Скільки ти за неї хочеш?

Вона не продається. Ти думаєш, що зі мною щось не так?

Ні. Я не це мав на увазі.

Так ти будеш різати ці стволи чи ні?

Я не можу.

Не можеш чи не хочеш?

Вибери сам, що тобі краще.

Браун узяв рушницю й поклав її на верстат.

Скільки хочеш за роботу? запитав він.

Не буду я цього робити.

І якби хтось погодився це зробити, яка була б справедлива ціна?

Не знаю. Долар.

Браун поліз у кишеню і дістав жменю монет. Тоді поклав на верстат два золоті долари і один напівдолар. Ось, сказав він. Я плачу тобі два з половиною долари.

Коваль нервово глянув на монети. Не треба мені твоїх грошей, сказав він. Не плати мені за те, щоб я псував таку зброю.

Я тобі вже заплатив.

Ні.

Отама лежать гроші. І тепер ти або починаєш пиляти, або відмовляєшся від виконання своїх обов’язків. І коли останнє, я тобі ті обов’язки в сраку запхаю.

Коваль не зводив очей з Брауна. Він почав задкувати від верстата, а потім повернувся і побіг.

Караульний сержант, який прибув, побачив, що Браун, затиснувши рушницю у верстатних лещатах, відрізає ножівкою стволи. Солдат обійшов верстат, щоб можна було поглянути в обличчя Браунові. Що тобі? запитав той.

Ця людина стверджує, що ти погрожував її вбити.

Яка людина?

Оця. Сержант кивнув на вхід до сараю.

Браун і далі пиляв. І ти називаєш його людиною? відповів він.

І я ніколи не давав йому дозволу сюди заходити і користуватися моїми інструментами, вихопився коваль.

Як щодо цього? запитав сержант.

Щодо чого?

Що скажеш на звинувачення цієї людини?

Він бреше.

Ти ніколи йому не погрожував?

Саме так.

Та ну, ніколи, гукнув коваль.

Я не погрожую людям. Я сказав, що дам йому по сраці, а так і буде, до нотаря не ходи.

І це, кажеш, не погроза?

Браун звів очі. Це не погроза. Це обіцянка.

Він знову схилився над зброєю, ще кілька разів пройшовся пилкою, і стволи впали на долівку. Браун відклав ножівку, розтиснув губки лещат, дістав рушницю, відчепив стволи від прикладу й усе розмістив у футлярі, а тоді закрив кришку і заклацнув застібки.

Про що хоч була суперечка? запитав сержант.

Не знаю, ніяких суперечок не було.

Краще запитай його, звідки він узяв цю рушницю, яку оце щойно зіпсував. Б’юся об заклад, він її десь вкрав.

Де ти взяв цю рушницю? запитав сержант.

Браун нахилився й підняв відрізані стволи. Вони були під метр завдовжки. Тримав їх Браун за вужчу частину. Обійшов верстати і проминув сержанта. Футляр же затиснув під пахвою. У дверях він обернувся. Коваль уже накивав п’ятами. Браун глянув на сержанта.

Мені здається, що ця людина зняла свої обвинувачення, сказав він. Напевно, п’яний.

* * *

Перетинаючи площу до маленького валькованого кабільдо[233], Браун зустрів щойно звільнених з-під варти Тоудвайна та Вебстера. Вони смерділи і виглядали, як дикуни. Утрьох вони спустилися на пляж, сіли там і дивилися на довгі сірі хвилі, передаючи один одному пляшку Брауна. Ніхто з них ніколи раніше не бачив океану. Браун підійшов і торкнувся шару піни, яка набігла на темний пісок. Він підняв руку і спробував сіль на своїх пальцях, потім покрутив головою, роздивляючись узбережжя, і вони пішли по пляжу назад до міста.

Цілий день вони пиячили у bodega, яким керував мексиканець, і алкоголь тут відживив би і Лазаря. Зайшли якісь солдати. Виникла сварка. Тоудвайн, хитаючись, схопився на ноги. Серед вояків знайшовся миротворець, і невдовзі винуватці знову сіли. Але за декілька хвилин, повертаючись від шинкваса, Браун вилив глечик аґуардьєнте на молодого солдата і підпалив того сигарою. Чоловік мовчки вибіг на вулицю, супроводжуваний лише свистом полум’я, спочатку блідо-синього, а потім невидимого на сонці, солдат намагався збити вогонь, він був схожий на того, кого облягли бджоли чи охопило божевілля, а потім він упав і згорів. Поки до нього добігли з відром води, він уже почорнів і зморщився у багнюці, наче величезний павук.

Пізніше Браун прокинувся в кайданках у маленькій темній камері, божеволіючи від спраги. Спочатку він перевірив сумку з грошима. Та досі висіла під його сорочкою. Він підвівся із соломи і зазирнув у вічко. Надворі була днина. Він крикнув, аби хтось підійшов. Потім сів і, незважаючи на кайдани, перерахував монети і поклав їх назад у сумку.

Увечері солдат приніс йому вечерю. Його звали Петі, і Браун показав йому своє намисто з вух та монети. Петі відповів, що не збирається брати участь у його схемах. Браун сказав, що закопав у пустелі тридцять тисяч доларів. Він розповів про пором, змалювавши себе на місці Ґлентона. Він знову показав монети і по-панібратськи розповів про їхнє походження, доповнивши розповіді судді імпровізованими деталями. Поділимо навпіл, просичав він. Ти і я.

Він уважно дивився крізь ґрати на новобранця. Петі витер рукавом чоло. Браун зачерпнув монети, засипав їх назад у гаман і простягнув йому.

Ну, а тепер ми можемо довіряти один одному? запитав Браун.

Хлопець стояв, невпевнено тримаючи мішок з монетами. Він спробував проштовхнути його назад через ґрати. Та Браун позадкував і підняв руки.

Не будь дурнем, просичав він. Та я все віддав би, якби мені дали такий шанс у твоєму віці.

Коли Петі пішов, він сів на солому й подивився на тонку металеву тарілку з квасолею й тортильями. Невдовзі почав їсти. Надворі знову задощило, і він чув, як вулицею проїжджали вершники, а незабаром стемніло.

Через дві ночі вони разом втекли. У кожного був цілком пристойний осідланий кінь, гвинтівка і ковдра, а за собою вони вели мула, навантаженого сушеною кукурудзою, яловичиною та фініками. Вони заїхали на мокрі пагорби, а на світанку Браун звів гвинтівку і вистрелив хлопцеві в потилицю. Кінь кинувся вперед, а хлопець завалився назад, пострілом йому повністю знесло передню частину черепа, і звідти виднівся мозок. Браун зупинив свого коня, спішився, забрав назад мішок з монетами, взяв у хлопця ніж, гвинтівку, порохівницю і куртку, відрізав йому вуха, нанизав їх на свій скапулярій[234], потім сів на коня і поїхав далі. Нав’ючений мул пішов за ним, а згодом посунув і кінь Петі.

* * *

Вебстер і Тоудвайн повернулися до табору біля Юми без провізії та мулів. Ґлентон узяв п’ятьох людей і вирушив у сутінках, залишивши суддю головним на поромній переправі. Вони прибули в Сан-Дієґо посеред ночі й запитали дорогу до будинку алькальда. Той підійшов до дверей у нічній сорочці та ковпаку, несучи перед собою свічку. Ґлентон заштовхнув його назад до вітальні й відправив своїх людей у задню частину будинку, звідки долинули жіночі крики, потім кілька приглушених ляпасів, а тоді все стихло.

Алькальд був чоловіком років шістдесяти, і він кинувся на допомогу своїй дружині, але його збили з ніг стволом револьвера. Алькальд підвівся, тримаючись за голову. Ґлентон заштовхав його до кімнати в глибині будинку. Він тримав у руці мотузку з уже зробленим зашморгом, розвернув алькальда, накинув петлю йому на шию і сильно затягнув. Побачивши це, дружина, яка сиділа на ліжку, знову почала кричати. Одне око в неї набрякло і швидко запливало. Тоді новобранець ударив її точно в зуби, від чого вона впала на зім’яті простирадла і затулила голову руками. Піднявши свічку, Ґлентон наказав одному зі своїх новобранців залізти на плечі другого, хлопець, обмацавши згори одну з vigas, знайшов вільний простір, протягнув там один кінець мотузки і спустив її з протилежного боку, а тоді вони потягнули за неї, підіймаючи алькальда, який мовчки намагався опиратися. Руки йому не зв’язали, тож він схопився за мотузку над головою і силкувався підтягнутися, щоб не задихнутися, хвицав ногами і повільно обертався у світлі свічки.

Válgame Dios, ледь вимовив він. Oué quiere?[235]

Я хочу свої гроші, сказав Ґлентон. Я хочу свої гроші, я хочу своїх мулів, і я хочу Девіда Брауна.

Cómo?[236] прохрипів стариган.

Хтось запалив лампу. Стара жінка підвелася й побачила спочатку тінь, а потім і силует свого чоловіка, що звисав на мотузці, вона поповзла по ліжку до нього.

Dígame[237], ледь вимовив алькальд.

Хтось хотів схопити жінку, але Ґлентон жестом відігнав його, і вона, похитуючись, злізла з ліжка і схопила чоловіка за коліна, щоб підтримати. Вона плакала і молила про милість водночас і Ґлентона, і Бога.

Ґлентон відійшов туди, звідки було видно обличчя алькальда. Я хочу свої гроші, повторив він. Мої гроші, моїх мулів і людину, яку я послав сюди. El hombre que tiene usted. Mi compañero[238].

Ні-ні, ледь вимовив повішений. Búscale[239]. Тут чоловіка немає.

І де він?

Не тут.

Так, він тут. В juzgado[240].

Ні-ні. Madre de Jesús. Не тут. Він пішов. Siete, ocho días[241].

Де juzgado?

Cómo?

El juzgado. Dónde está?[242]

Стара жінка на мить відпустила свого чоловіка й однією рукою вказала напрямок, притиснувшись обличчям до його ніг. Allá, показала вона. Allá[243].

Туди пішли двоє чоловіків, й один тримав недопалок свічки, прикриваючи полум’я зігнутою долонею. Повернувшись, вони повідомили, що маленька тюрма в будівлі позаду порожня.

Ґлентон уважно дивився на алькальда. Стара жінка помітно тряслася. Ґлентон відв’язав мотузку від задньої стійки ліжка, й алькальд із дружиною впали на підлогу.

Їх зв’язали, заткнули їм роти, а потім поскакали до бакалійника. За три дні зв’язаних алькальда, його дружину і бакалійника знайшли у власних екскрементах у покинутій хатині на березі океану за тринадцять кілометрів на південь від міста. Для них залишили цебер з водою, з якого вони пили, як собаки, і вили на шум хвиль у тій закутані, поки не замовкли, як каміння.

Два дні та дві ночі Ґлентон і його люди ходили по вулицях, несамовиті від алкоголю. Увечері другого дня сержант, який командував невеликим гарнізоном американських військ, зчепився з ними в п’яній сварці, але його з трьома підлеглими побили до непам’яті й обеззброїли. На світанку, коли солдати вибили ногами двері постоялого двору, в приміщенні вже нікого не було.

Ґлентон повернувся до Юми сам, бо його люди пішли на золоті копальні. У всипаній кістками пустельній місцевості йому траплялися жалюгідні ватаги піших мандрівників, які кликали його, і ті, хто помер на тому ж місці, де впав, і ті, хто ще помре, і невеликі групи людей, що скупчилися біля останнього фургона чи воза, хрипко кричачи на мулів чи волів, женучи їх уперед, ніби в тих тлінних зарядних ящиках вони несли сам завіт, ці тварини загинуть, а разом з ними і люди, і вони гукали до цього самотнього вершника, щоб попередити його про небезпечну переправу, але він непохитно їхав проти потоку біженців, як герой у легенді їде з невблаганно стиснутими вустами назустріч звіру війни, чуми чи голоду.

В Юму він приїхав п’яним. За собою тягнув на мотузці двох маленьких мулів, навантажених віскі та печивом. Не злізаючи з коня, дивився на річку, матір-охоронницю всіх доріг цього світу, до нього підійшов його собака і ткнувся носом у ногу в стремені.

У тіні стіни зіщулилася оголена мексиканська дівчина. Прикриваючи груди руками, вона дивилася, як Ґлентон проїжджає повз. Вона сиділа прикута до стовпа, у нашийнику із сириці, а поруч стояла глиняна миска з почорнілими шматками м’яса. Ґлентон прив’язав до цього стовпа мулів і на коні заїхав усередину.

Там нікого не було. Він спустився до переправи. Поки Ґлентон дивився на річку, до нього на берег зліз лікар, схопив його за ногу і почав благати і беззмістовно бубоніти. Брудний і розпатланий, він уже декілька тижнів не дбав про свій вигляд, лікар смикав Ґлентона за штанину, вказуючи на укріплення на пагорбі. Та людина, повторював він. Та людина.

Ґлентон вийняв ногу зі стремена і відштовхнув лікаря, розвернув коня і знову поїхав на пагорб. На узвишші на тлі вечірнього сонця було видно силует судді, він скидався на великого лисого архимандрита. Суддя закутався в якусь мантію, що вільно розвівалася, а під нею був голий. З кам’яного сховища вийшов чорний Джексон, одягнений у щось схоже, і став поруч із суддею. Ґлентон знову перетнув гребінь пагорба і поїхав до свого помешкання.

Усю ніч над водою лунали переривчасті постріли, сміх і п’яна лайка. Коли зайнявся день, із укріплення ніхто не вийшов. Пором стояв біля причалу, на іншому березі до переправи підійшов якийсь чоловік, засурмив у ріг, почекав і пішов назад.

Пором не працював цілий день. Увечері знову почалися пиятика та гуляння, а зойки дівчат по воді долинали до того берега, де подорожні юрмилися у своєму таборі. Хтось дав ідіоту віскі, змішаного із сарсапарилою[244], і тепер ця істота, яка ледь могла ходити, почала танцювати перед вогнем, стрибаючи, як мавпа, рухаючись вельми урочисто і цмокаючи мокрими губами.

На світанку чорношкірий вийшов до переправи, щоб помочитися у річку. Шаланди лежали на березі трохи нижче за течією, їхнє дощате дно десь на 10 сантиметрів було вкрите водою з піском. Джексон підхопив поли вбрання і встав на сидіння для веслярів, утримуючи рівновагу. Вода по дошках одразу ж ринула до нього. Він задивився вдалину. Сонце ще не зійшло, і над водою низько клубочився туман. Нижче із верболозу випливли на річку качки. Вони покружляли у воді, що нуртувала, а потім, затріпотівши крилами, полетіли через річку, зробили коло і полинули вгору за течією. На дні шаланди лежала дрібна монета. Певно, її під язиком ховав один із пасажирів. Чорношкірий нахилився і взяв її. Потім випростався, витер з неї піщинки і підняв угору, і тоді ж довга стріла з тростини пробила йому верхню частину живота, пролетіла далі і впала у річку далеко за ним, занурилася у воду, потім зринула на поверхню, закрутилася і попливла за течією.

Він різко обернувся, і вбрання обліпило його тіло. Затиснувши поранення однією рукою, він другою нишпорив у складках тканини в пошуках зброї, якої там не було, не було там. Друга стріла пролетіла ліворуч, але наступні дві вже в нього влучили, швидко прохромивши йому груди та пах. Вони були завдовжки десь метр двадцять і злегка здіймалися від його рухів, наче церемоніальні жезли, він схопився за стегно, з якого на древко бризнула темна артеріальна кров, зробив крок до берега і боком завалився у річку.

Там було неглибоко, і він кволо силкувався підвестися, коли перший юма стрибнув на шаланду. Повністю голий, волосся пофарбоване в помаранчевий колір, обличчя розмальоване чорним із кармазиновою лінією, що розділяла його лице від «мису вдови» до підборіддя. Він двічі тупнув по дошках і замахав руками, наче дикий тауматург[245] із атавістичного дійства, а тоді схопив чорношкірого за його вбрання, підняв з почервонілої води і розтрощив йому голову бойовою палицею.

Хтось верхи, хтось пішки, усі з луками та палицями, обличчя зачорнені чи бліді від білила, а волосся змащене глиною — всі вони юрбою кинулися на пагорб до укріплень, де спали американці. Спочатку вдерлися в помешкання Лінкольна. А коли вийшли звідти за декілька хвилин, один тримав за волосся голову лікаря, з якої крапала кров, а інші по сухій глині тягнули за собою головним вестибюлем його пса зі зв’язаною мордою, той борсався й опирався. Вони ввійшли до вікіапу з вербових палиць і брезенту й убили Ґанна, Вілсона і Гендерсона Сміта, одного за одним, коли ті, досі п’яні, схоплювалися, індіанці рухалися між необроблених низьких стін у цілковитій тиші, і фарба, лой та кров блищали в смугах світла там, де сонце, що нині сходило, торкалося височини.

Коли вони ввійшли до кімнати Ґлентона, той підскочив, дико роззираючись. Всю його глиняну кімнатку займало мідне ліжко, привласнене в якоїсь сім’ї переселенців, і тепер він сидів на ньому, як розпусний феодальний барон, а його багата колекція зброї звисала зі стовпчиків по кутках. Волохатий Кінь видерся до нього просто на ліжко й став там, чекаючи, поки один із учасників трибуналу з-поміж його супроводу подасть йому з правого боку звичайну сокиру з горіховим топорищем із вирізьбленими язичницькими візерунками, прикрашену пір’ям хижих птахів. Ґлентон сплюнув.

Давай рубай, гад червонопикий, сказав він, і старий індіанець заніс свою сокиру і розколов голову Джона Джоела Ґлентона до самого дихала.

Увійшовши до помешкання судді, вони побачили ідіота і дівчинку років дванадцяти, які, зіщулившись, лежали на підлозі голі. За ними, теж голий, стояв суддя. Він тримав бронзовий ствол гаубиці, націлений на індіанців. На підлозі стояв дерев’яний лафет, кріплення якого були погнуті та вирвані зі стійок. Суддя тримав гармату під пахвою, а в другій руці стискав димливу сигару, просто над запалювальним отвором. Юма, падаючи один на одного, посунули назад, а суддя встромив сигару до рота, схопив свій сак, переступив поріг, задкуючи, пройшов повз індіанців і спустився по насипу. Ідіот, що ледь сягав судді до пояса, притискався до нього, і разом вони дійшли до лісу біля підніжжя пагорба, а потім зникли з очей.

* * *

Дикуни розклали велике вогнище на пагорбі й покидали туди меблі й різні пожитки з помешкань білих, а потім підняли тіло Ґлентона на плечі, наче забитого войовника, і закинули його у полум’я. До трупа прив’язали його собаку, наче це було саті[246], той вив, поки його із тріскотом затягувало за Ґлентоном, і вони разом зникли у клубах диму від зелених гілок. Лікаря притягнули за ноги, підняли і кинули у вогнище, його мастифа також спалили. Борсаючись, пес сповз з іншого боку, мабуть, ремінці, якими його прив’язали, перегоріли, і він, димлячись, поповз від багаття, обгорілий і сліпий, але його лопатою закинули назад. Інші тіла, загалом вісім, звалили на вогнище, де вони шипіли і смерділи, поки густий дим клубочився над річкою. Голову лікаря насадили на палю і якийсь час носили, але зрештою і її кинули у полум’я. Розклавши на глині зброю й одяг, юма ділили їх між собою, а також золото та срібло з порубаної та розколотої скрині, яку вони витягнули надвір. Усе інше звалили купою у полум’я, сонце зійшло і виблискувало на їхніх яскраво пофарбованих обличчях, а вони сиділи на землі, кожен із новим майном перед собою, і дивилися у вогонь, курили свої люльки, наче якась розмальована трупа мімів, яка нещодавно зібралася в цій закутині, далеко від міст і різного наброду, що тюкав до неї з-за димних вогнів рампи, юма ніби розмірковували про прийдешні міста, скупі фанфари сурм та барабанів і грубі дошки, на яких була записана їхня доля, бо ці люди були не меншою мірою, ніж їхні вороги, підневільні та зв’язані угодами, і вони бачили прообраз власного скону в обвуглених черепах своїх недругів, таких яскраво розпечених, наче кров серед вуглин.

XX

Втеча — У пустелю — Юма переслідують — Оборона — Аламо Мучо — Ще один утікач — Відсіч — Довге виряджання — Нічні багаття — Суддя живий — Торги в пустелі — Як священник став виправдовувати вбивства — Вирушити далі — Ще одна зустріч — Каррісо-Крік — Напад — Серед кісток — Серйозна гра — Екзорцизм — Тобіна поранено — Порада — Забій коней — Суддя про цивільні правопорушення — Ще одна втеча, ще одна пустеля.

Тоудвайн і малюк, відстрілюючись, продиралися вгору за течією крізь прибережну папороть, а навколо них в очереті стукотіли стріли. Вони проминули верболіз, видерлися на дюни, спустилися на той бік і знову були помітні, дві темні постаті, що стражденно долали пісок, то підтюпцем, то зігнувшись додолу, і звук револьверних пострілів на відкритому просторі був плаский і глухий. Чотири юма, які вийшли на гребінь дюни, їх не переслідували, а радше відзначили напрямок, у якому ті простують, і повернули назад.

У малюка з ноги стриміла стріла, яка дістала кістки. Він зупинився, сів і зламав древко за сантиметрів десять від рани, а тоді підвівся, і вони пішли далі. Зупинилися на гребені узвишшя й озирнулися. Юма вже пішли з дюн, і лише дим темною смугою здіймався з-поміж скель на стрімкому березі річки. На заході були самі хвилясті піщані пагорби, де людина могла сховатися, але не від сонця, і тільки вітер міг стерти її сліди.

Можеш іти? запитав Тоудвайн.

Інших варіантів нема.

У тебе багато води?

Небагато.

Що хочеш робити?

Не знаю.

Можна повернутися до річки й там залягти, запропонував Тоудвайн.

І що далі?

Він подивився на форт, потім на зламане древко в нозі малюка і на кров, яка звідти сочилася. Хочеш спробувати її витягнути?

Ні.

А що хочеш?

Іти.

Вони дещо змінили курс і пішли слідом, який лишили валки фургонів, і йшли ним цілий день до вечора. До темряви вони вже випили всю свою воду і брели далі під повільним колесом зірок, а потім заснули, тремтячи серед дюн, а на світанку підвелися і знову рушили в дорогу. Поранена нога заклякла, і малюк шкутильгав за побратимом, використовуючи шматок дишля як милицю, і вже двічі сказав Тоудвайну йти самому, але той не захотів. Ближче до опівдня показалися аборигени.

Вони спостерігали за тим, як індіанці збиралися на тремтливому спаді обрію на сході, ніби лиховісні маріонетки. Вони були без коней і, видавалося, бігли підтюпцем, бо вже за годину почали закидати їх стрілами.

Утікачі рухалися далі, малюк — зі револьвером напоготові, йдучи і пригинаючись від стріл, які падали із сонця й у всю довж блищали на тлі блідого неба, потім ракурс змінювався і вони зменшувалися, тріпочучи, як очерет, а тоді раптово, тремтячи, завмирали в землі.

Кривавий меридіан / 421

Вони переламували древка, щоб стріли не використали повторно, і брели по піску бочком, наче краби, доки стріли не почали прилітати так щільно й так зблизька, що їм довелося дати бій. Малюк упав на лікті, звів курок і націлився. Юма, що були десь за сто метрів, здійняли крик, а Тоудвайн став біля малюка на коліно. Зброя смикнулася, і сірий дим нерухомо завис у повітрі, а один із дикунів провалився, як актор у сценічний люк. Малюк знову звів курок, але Тоудвайн, поглянувши на нього, поклав руку на ствол, малюк відпустив курок, а тоді сів і зарядив порожню камору, підвівся, взяв свою милицю, і вони рушили далі. Позаду на рівнині вони почули тихий гомін аборигенів, які скупчилися біля підстреленого.

Цілий день розмальована орда наступала їм на п’яти. Вони не пили води вже двадцять чотири години, безплідна фреска піску і неба почала мерехтіти та пливти, а з піщуги перед ними періодично витикалися навкіс стріли, наче чубаті стебла пустельних рослин-мутантів, що сердито розросталися в тутешньому сухому повітрі. Вони не зупинялися. Коли дійшли до колодязя в Аламо Мучо, сонце вже стояло низько, а на краю водойми сиділа якась фігура. Вона підвелася і завмерла, викривлена в тремтливій лінзі цього світу, а потім простягла руку, вітаючись чи попереджаючи, чого вони ніяк не могли знати. Прикривши очі, вони покульгали далі, і фігура біля колодязя покликала їх. Виявилося, що це колишній священник Тобін.

Він був сам і без зброї. Скільки вас? запитав Тобін.

Скільки бачиш, відповів Тоудвайн.

Решта всі загинули? Ґлентон? Суддя?

Вони не відповіли. Сповзли на дно колодязя, де було сантиметрів десять води, стали на коліна і почали пити.

Яма, в якій вирили колодязь, була, мабуть, три з половиною метри в діаметрі, вони зайняли позиції біля внутрішнього схилу виступу і спостерігали, як індіанці вдалині розосередилися по рівнині і повільно наближались. Потім індіанці розосередилися групками по сторонах світу і почали стріляти по американцях, а ті, лежачи на незахищеному валу і спостерігаючи за нападниками, що наближалися з протилежного боку ями, криком, як це робили артилерійські офіцери, попереджали про наближення стріл, зігнувши коліна і вигнувшись, як коти, чіпляючись за пісок розкинутими руками. Коли ж малюк припинив стріляти, почали наближатися дикуни із заходу, яким сприяло сонце.

Навколо колодязя після попередніх спроб його вирити лишалися піщані горбки, до яких юма, певно, і прагнули дістатися. Тож малюк залишив свій пост, рушив до західного краю копанки і почав стріляти в індіанців, які стояли чи сиділи, як вовки, на тій мерехтливій площині. Колишній священник став біля нього навколішки, пильнуючи за нападниками і тримаючи капелюха між сонцем і мушкою револьвера, хлопець обома руками поставив зброю твердо на край копані і випустив одну за одною кілька куль. Після другого пострілу один з дикунів упав і лежав нерухомо. Наступний постріл змусив ще одного крутнутися, і він сів, потім підвівся, зробив кілька кроків і знову сів. Колишній священник щось підбадьорливо прошепотів біля ліктя малюка, той великим пальцем звів курок, Тобін трохи поправив капелюх, щоб затінити мушку й око стрільця, і потім малюк знову вистрелив. Він цілився у пораненого індіанця, що сидів на пласкій землі, і цей постріл його добив. Колишній священник тихенько свиснув.

Ого, а ти ще той зух, прошепотів він. Але то однаково від лукавого, і чи стане тобі зрештою одваги.

Юма, здавалося, остовпіли через такі нещастя, а малюк знову звів курок і встиг підстрелити ще одного, поки вони нарешті не опанували себе і не почали відступати, підбираючи мерців, сиплячи стрілами, викрикуючи своєю мовою кам’яної доби криваві прокльони або прикликаючи тих богів війни чи удачі, які їх слухають, і віддаляючись рівниною, поки геть не змаліли.

Перекинувши через плече флягу і гаман для куль, малюк сповз на дно колодязя, де старою лопатою викопав ще одну невелику виїмку, потім у воді, що просочилася, промив камори барабана та ствол револьвера, а тоді він гілочкою пропихав у нього шматки своєї сорочки, поки тканина не забруднювалася. Далі знову зібрав револьвер, постукуючи по штифту ствола, поки барабан не став на місце, а потім поклав зброю висихати на теплий пісок.

Тоудвайн обійшов копанку, підійшов до колишнього священника, ліг біля нього і дивився, як передзахідне сонце освітлює на тій площині дикунів, що відступали у мерехтливій спеці.

А в нього метке око, еге ж?

Тобін кивнув і подивився на дно колодязя, де малюк сидів, заряджаючи револьвер, повертаючи камори, наповнені порохом, вимірюючи їх на око і вставляючи кулі ливниками донизу.

Як з боєприпасами?

Кепсько. Декілька набоїв є, але небагато.

Колишній священник кивнув. Наставав вечір, і на червоній землі на заході юма почали зливатися на тлі сонця в єдиний силует.

Усю ніч у цьому темному кружальці світу довкола них палали сторожові вогнища, і малюк, від’єднавши дуло свого револьвера, використовував його як прозорну трубу, обходячи колодязну яму по теплому піщаному краю і спостерігаючи за рухом вогнів. Навряд чи у світі є пустка безплідніша, ніж ця, де жодна істота і не крикне вночі, однак тутешня пустка саме така, і вони прислухалися до власного дихання в темряві й холоді, прислухалися до скорочень рубіново-м’ясних сердець своїх у грудях. Коли розвиднілося, багаття згасли, і лише тонкі смуги диму курилися по рівнині з трьох сторін світу, а ворог зник. Зі сходу до них по сухій місцині наближалася велика постать у супроводі меншої. І Тоудвайн, і колишній священник спостерігали за ними.

Як думаєш, що воно таке?

Тобін похитав головою.

Тоудвайн склав пальці півколом і пронизливо свиснув до малюка внизу. Той сів з револьвером у руці. І тоді ж, тягнучи закляклу ногу, подерся на схил. І невдовзі вони вже втрьох лежали і спостерігали.

То виявилися суддя і недоумок. Оголені, вони наближалися у світанковій пустелі, схожі на істот, чиє існування загалом ледь дотичне до світу, і їхні фігури то миттю ясніли, то ставали невиразні у тому незвичайному світлі. Наче щось, саме передвістя чого робить його неоднозначним. Наче щось, настільки наповнене значенням, що його форма аж тьмяніє. Трійця біля колодязя мовчки спостерігала за цією появою із нового дня, і хоча вже не було жодних сумнівів, хто до них прямує, ніхто їх не називав. Вони поволі наближалися: суддя, блідо-рожевий під шаром пилу, ніби новонароджене дитя у тальку, і недоумок, набагато темніший, — вони пленталися далі цією пустельною місциною, заслані у найвіддаленіші краї, наче неблагопристойний король, в якого забрали шати і зіслали із блазнем у дику місцину на неминучу смерть.

Мандрівники в пустелі часто стикаються з істотами, яких неможливо описати. Спостерігачі біля колодязя піднялися, щоб краще роздивитися тих прибульців. Недоумок докладав неабияких зусиль, аби не відставати від судді. На судді була перука із засохлого річкового мулу, з якого стирчали соломинки та трава, а голова недоумка була обмотана клаптем хутра, почорнілим від крові сподом назовні. У руці суддя тримав невеличку брезентову сумку, а сам був обвішаний м’ясом, наче середньовічний покутник. Вилізши на вал копанки, він кивнув їм, бажаючи доброго ранку, а потім сповз з ідіотом до колодязя, став навколішки і почав пити.

Навіть ідіот пив, хоч раніше його доводилося годувати з рук. Він став на коліна біля судді й голосно всмоктав мінеральну воду, тоді звів темні, схожі на личинки очі на трьох чоловіків, які присіли на краю ями, потім нахилився і випив ще.

Суддя скинув бандольєри з почорнілих на сонці шматків м’яса, під ними ділянки шкіри тієї ж форми були дивно біло-рожеві. Він зняв свій маленький глиняний капелюх й омив водою свій обпалений і облуплений череп та обличчя, знову випив і сів. Тоді глянув угору на своїх недавніх супутників. Губи у нього потріскалися, а язик розпух.

Луїсе, заговорив він. Що ти хочеш за капелюх?

Тоудвайн сплюнув. Не продасться, відказав він.

Усе продається, кинув суддя. Так що ти хочеш?

Тоудвайн занепокоєно глянув на колишнього священника. А той зазирнув у колодязь. Мені самому потрібен цей капелюх, відповів він.

Скільки?

Тоудвайн кивнув підборіддям на смужки м’яса. Припускаю, хочеш обміняти на частину цих лямок?

Зовсім ні, сказав суддя. Оце м’ясо — для всіх. То скільки за капелюх?

Скільки даси? запитав Тоудвайн.

Суддя уважно поглянув на нього. Дам тобі сто доларів, сказав він.

Усі мовчали. Ідіот, що присів навпочіпки, здавалося, теж чекав, чим закінчиться ця розмова. Тоудвайн зняв капелюха і подивився на нього. Його довге чорне волосся прилипло до голови з обох боків. На тебе не налізе, сказав він.

Суддя процитував якийсь латинський вислів. Потім усміхнувся. То вже не твої турботи, відповів він.

Тоудвайн знову надів капелюх і поправив його. Припускаю, ті долари у тебе в сумці, сказав він.

Правильно припускаєш.

Тоудвайн подивився на сонце.

Дам сотню і ще двадцять п’ять кину і не питатиму, де ти його взяв, сказав суддя.

Показуй свої козирі, відповів Тоудвайн.

Суддя розстібнув сумку, нахилив її і висипав вміст на пісок. Там був ніж і, може, пів відра золотих монет різного номіналу. Суддя відклав ножа, долонею розклав гроші і звів очі.

Тоудвайн зняв капелюха. І пішов схилом униз. Сів навпроти судді з іншого боку його скарбів, і суддя посунув до Тоудвайна обіцяні монети тильною стороною долоні, як круп’є. Тоудвайн віддав йому капелюх і зібрав гроші, а суддя взяв ножа, розрізав ззаду стрічку, прорізав криси й випрямив тулію, а потім надів капелюх і звів очі на Тобіна і малюка.

Спускайтесь, сказав він. Спускайтесь і розділіть зі мною це м’ясо.

Вони не рухалися. Тоудвайн уже тримав обома руками шматок і рвав його зубами. У колодязі було прохолодно, і ранкове сонце освітлювало лише верхній край ями. Суддя згріб решту монет назад у сумку, відставив її і нахилився, щоб знову напитися. Недоумок дивився то на своє відбиття в калюжі, то на суддю, який пив, то на те, як вода знову заспокоюється. Суддя витер рота і подивився на постаті вгорі.

Як справи зі зброєю? запитав він.

Малюк уже однією ногою переступив через край ями, але тепер відсмикнув її назад. Тобін не поворухнувся. Він дивився на суддю.

У нас лише один револьвер, Голдене.

У нас?

Ось у хлопця.

Малюк звівся на ноги. Колишній священник стояв біля нього.

Суддя також піднявся на дні колодязя, поправив капелюх і засунув під пахву сумку, наче величезний голий адвокат, який збожеволів від цієї землі.

Зважуй свої поради, Священнику, сказав він. Ми тут усі разом. Сонце отама, як Боже око, і ми всі однаково підсмажимося на цій величезній крем’янистій сковорідці, можеш бути певен.

Я не священник і не порадник, відповів Тобін. Хлопець сам собі господар.

Суддя всміхнувся. І то так, сказав він. Він подивився на Тоудвайна, а потім знову всміхнувся колишньому священнику. То що? запитав він. Будемо пити з цих дірок по черзі, як ворожі зграї мавп?

Колишній священник глянув на малюка. Вони стояли обличчям до сонця. Тобін присів, щоб суддя знизу краще чув.

Думаєш, що десь є реєстр, куди можна подати документи на колодязі у пустелі?

О, Священнику, ти знаєш ці установи набагато краще за мене. Щодо цього в мене претензій немає. Уже раніше казав: я людина проста. Ти ж знаєш, що можеш сюди спуститися, випити і наповнити флягу.

Тобін не поворухнувся.

Давай свою баклагу, сказав малюк. Він дістав з-за пояса револьвер, віддав його колишньому священнику, взяв шкіряний боклаг і спустився схилом.

Суддя спостерігав за ним. Малюк пройшовся дном колодязя, і не було жодного місця, з якого суддя не міг би його дістати, тоді став навколішки перед недоумком, відкоркував флягу і занурив її у водойму. Разом з недоумком вони дивилися, як вода ллється в шийку, булькотить, а потім припиняє. Потім малюк заткнув флягу, нахилився і напився з калюжі, тоді сів і подивився на Тоудвайна.

Ідеш з нами?

Тоудвайн глянув на суддю. Не знаю, відповів він. Виписали ордер на мій арешт. В Каліфорнії мене заарештують.

Заарештують?

Він не відповів. Сидячи, склав три пальці подібно до триноги, встромив їх у пісок перед собою, потім підняв руку, перевернув її і знову встромив, поки не утворилося шість отворів у формі зірки чи шестикутника, а після того стер їх. А тоді звів очі.

Гадаєш, людина отак зненацька втече з країни аж сюди, а?

Малюк підвівся й перекинув через плече ремінець із флягою. Його штанина була чорна від крові, а зі стегна стирчав кривавий обрубок древка, наче кілок, щоб повісити приладдя. Він сплюнув, витер рота тильною стороною долоні й подивився на Тоудвайна. Не тікав ти ні з якої країни, кинув він. Тоді переступив через заглибину і поліз угору схилом. Суддя спостерігав за ним, і коли малюк виліз на сонце і повернувся, то побачив, що суддя затиснув відкриту сумку між голими стегнами.

П’ятсот доларів, сказав він. Але разом із порохом і кулями.

Колишній священник стояв біля малюка. Убий його, просичав він.

Малюк забрав у нього револьвер, але Тобін вчепився йому в руку, і далі щось шепочучи, а коли малюк вирвався, заговорив голосніше, так йому було страшно.

Ти не матимеш другого шансу, хлопче. Зроби це. Він голий. Без зброї. Клянуся кров’ю Христа, ти думаєш, що можеш впоратися з ним якось інакше? Зроби це, хлопче. Зроби це заради любові до Бога. Зроби це, бо тобі не жити, клянуся.

Суддя всміхнувся і постукав себе по скроні. Священник, сказав він. Священник занадто довго був на сонці. Сімсот п’ятдесят, моя остання пропозиція. Це ринок продавця[247].

Хлопець запхнув револьвер за пояс. Потім разом із нав’язливим колишнім священником обійшов кратер, і вони рушили на захід тією пустельною місциною. Тоудвайн виліз нагору і спостерігав за ними. За деякий час їх уже не було видно.

Того дня вони вийшли на широчезну мозаїчну бруківку, викладену з крихітних шматків яшми, сердоліку й агату. Гектарів чотириста, на яких вітер виспівував у порожнинах, не заповнених породою. І по тій дорозі через ту місцевість із заходу їхав верхи Девід Браун, ведучи ще одного коня. Друга тварина мала сідло і вуздечку, малюк стояв, засунувши великі пальці за пояс, і спостерігав, як Браун наближається, поглядаючи на своїх недавніх супутників.

Ми чули, що ти в juzgado, сказав Тобін.

Був, відповів Браун. Але вже ні. Він уважно обдивився їх з голови до п’ят. Тоді глянув на шматок древка, що стирчав з ноги малюка, й уп’явся поглядом в очі колишнього священника. Де ваше спорядження?

Ти на нього дивишся.

Посварилися з Ґлентоном?

Ґлентон мертвий.

Браун сплюнув густу білу слину на той неосяжний і порепаний плитокрай. У роті він кутуляв камінчик, щоб утамувати спрагу, і, порухавши щелепою, знову подивився на них. Юма, сказав Браун.

Ага, відповів колишній священник.

Усіх кінчили?

Тоудвайн і суддя сидять отама у колодязі.

Суддя, повторив Браун.

Коні понуро витріщалися на потріскану кам’яну долівку під своїми копитами.

Решта загинули? Сміт? Дорсі? Чорнопикий?

Усі, підтвердив Тобін.

Браун подивився на схід через пустелю. Як далеко до колодязя?

Ми вийшли десь за годину після світанку.

У нього є зброя?

Ні.

Браун вивчав їхні обличчя. Священник не має брехати, сказав він.

Вони мовчали. Він сидів у сідлі, перебираючи пальцями скапулярій із сушених вух. Потім Браун розвернув тварину і рушив, ведучи за собою того другого коня. Він їхав й озирався. А тоді зупинився.

Ви бачили труп? скрикнув він. Ґлентона?

Я бачив, відповів колишній священник. Бо так воно сталося.

Він поїхав, трохи повернувшись у сідлі, із гвинтівкою на колінах. Браун і далі спостерігав за двома подорожніми, а вони за ним. Коли його постать геть змаліла посеред тієї рівної місцини, вони розвернулися і пішли далі.

* * *

Опівдні наступного дня знову почало траплятися покинуте караванне спорядження: викинуті підкови, шматки збруї, кістки та висушені скелети мулів із досі застібнутими alparejas[248]. Вони пройшли по невиразній дузі берега давнього озера, де розбиті, схожі на уламки кераміки мушлі лежали, крихкі й ребровані, на піску, а рано ввечері спустилися з дюн і звалів до Каррісо-Крік, невеликого джерела, яке пробилося між камінням і стікало в пустелю, де знову зникало. Тут загинули тисячі овець, і двоє мандрівників пройшли повз пожовклі кістки та скелети зі шматками пошарпаної вовни і стали навколішки серед тих костомах, щоб напитися. Коли малюк підвів мокру голову від струмка, гвинтівкова куля розбила його відбиття у воді, і постріл тріскотливо відлунив між схилами, усипаними кістками, загуркотів у пустелі й затих.

Малюк розвернувся і, лежачи на животі, поплазував убік, вдивляючись у горизонт. Спочатку він побачив коней, що стояли ніс до носа в щілині між дюнами з південного боку. А потім — суддю в одежинах його недавніх побратимів. Він тримав гвинтівку за ствол вертикально і насипав порох в отвір. А біля його ніг припав до піску голий недоумок у капелюсі.

Малюк поквапно відступив до низини, залігши там із револьвером, а біля його ліктя дзюрчав струмок. Він обернувся, визираючи колишнього священника, але того ніде не було видно. Крізь ґратки кісток на осонценому пагорбі він бачив Голдена та його підопічного, тож звів револьвер, спер його об западину смердючої тазової кістки й вистрілив. За спиною судді на схилі малюк побачив фонтанчик піску, а тоді вже суддя навів гвинтівку і вистрілив, його куля вдарила в кістки, і гуркіт покотився над тим дюнним краєм.

Малюк лежав і чув, як його серце калатало об пісок. Великим пальцем він звів курок і підняв голову. Ідіот сидів, як і раніше, а суддя спокійно ковзав поглядом по лінії горизонту, визираючи над валами кісток зручнішу позицію. Малюк почав рухатися. Він заповз у струмок і почав пити, всмоктуючи воду, піднявши вгору револьвер і порохівницю. Потім переповз на другий берег струмка до проходу між дюнами, витоптаному вовками. Йому здалося, що він чує ліворуч і струмок, і шепіт колишнього священника, тож малюк ліг і дослухався. Він поставив курок у напівзведене положення, повернув барабан, зарядив порожню камору, вставив капсуль і підняв голову, роззираючись. На невисокому гребені, з якого атакував суддя, тепер нікого не було, а з півдня по піску наближалося двоє коней. Звівши револьвер, хлопець дивився. Коні вільно йшли безплідним схилом, задираючи голови та змахуючи хвостами. А потім він побачив за ними ідіота, схожого на благенького неолітичного пастуха. Праворуч серед дюн з’явився суддя, провів рекогносцирування і знову зник. Коні пішли далі, а за малюком наче щось зашкряботіло, і коли він обернувся, то побачив у піщаному проході колишнього священника, який щось сичав йому.

Стріляй у нього, гукнув священник.

Малюк обернувся, шукаючи суддю, але колишній священник знову гукнув хрипким голосом.

У дурня. Стріляй у дурня.

Малюк навів револьвер. Коні один за одним пройшли крізь щілину в пожовклому частоколі, недоумок поплентався за ними та невдовзі зник. Малюк озирнувся, шукаючи Тобіна, але того теж не було. Він рушив далі тим проходом, поки знову не вийшов до струмка, уже трохи скаламученого кіньми, які пили вище за течією. Нога знову закривавила, тож він ліг, намочив її холодною вологою, потім випив, зачерпнув жменю води й вилив її собі на шию. Кров, яка краплями зміїлася з рани, скидалася на червоних п’явок у струмку. Малюк поглянув на сонце.

Привіт, гукнув суддя, і його голос долинув із заходу. Він ніби звертався до нових вершників біля струмка.

Малюк лежав і слухав. Ніяких нових вершників не було. За деякий час суддя знову крикнув. Виходьте, гукнув він. Води на всіх вистачить.

Малюк перекинув порохівницю на спину далі від води, і чекав, звівши револьвер. Вище за течією коні перестали пити. А потім знову почали.

Переповзши на інший берег, поміж слідів диких кішок, лисиць і маленьких пустельних свиней він натрапив на відбитки долонь та ніг колишнього священника. Дійшовши до вільної ділянки серед цієї валяви, малюк сів, прислухаючись. Шкіряний одяг став важким і задубів від води, а нога пульсувала. Десь за тридцять метрів над кістками виткнулася кінська морда, з якої крапала вода, а потім зникла. Знову гукнув суддя, і його голос уже лунав із іншого місця. Він закликав бути друзями. Малюк спостерігав, як маленький караван мурах долає шлях межи дуг овечих ребер. Поки він спостерігав за цим, його очі зустрілися з очима гадючки, яка згорнулася під клаптем шкіри. Малюк витер рота і рушив далі. У глухому куті сліди колишнього священника повернули назад. Малюк ліг і дослухався. До темряви лишалося кілька годин. Невдовзі він зачув ідіота, який щось жебонів серед кісток.

Малюк чув вітер із пустелі та своє дихання. Коли підняв голову і визирнув, побачив колишнього священника, який ішов, спотикаючись об кістки, а в руках тримав хрест, зроблений з овечих гомілок і зв’язаний смужками шкіри, він ніс його перед собою посеред тої похмурої пустелі, наче знавіснілий лозоходець, і гукав щось мовою чужою і мертвою.

Хлопець підвівся, стискаючи обома руками револьвер. Він крутнувся на місці. І побачив суддю, знову в іншому місці й уже з гвинтівкою біля плеча. Пролунав постріл, Тобін повернувся обличчям туди, звідки прийшов, й осів, досі тримаючи хрест. Суддя поклав гвинтівку і схопив іншу. Силкуючись тримати дуло рівно, щоб націлитися, малюк вистрелив і впав на пісок. Важка гвинтівкова куля просвистіла над головою, наче астероїд, і заскрекотіла, кришачи кістки, розкидані на узвишші. Малюк став на коліна і визирнув, але судді вже не було. Він перезарядив порожню камору і знову почав повзти на ліктях туди, де, як він бачив, упав колишній священник, орієнтуючись по сонцю й час від часу зупиняючись, щоб прислухатися. Земля була витоптана хижаками, які приходили з рівнин у пошуках падла, а вітер, що пробивався крізь дюни, доносив кислий сморід, подібний на запах протухлої кухонної ганчірки, і, крім цього вітру, більше не було чути ніяких звуків.

Він знайшов Тобіна навколішки біля струмка, де той промивав рану відірваним шматком своєї сорочки. Куля пройшла крізь шию. Дуже близько від сонної артерії, і він ніяк не міг зупинити кров. Тобін подивився на малюка, який зіщулився серед черепів і спрямованих у небо реберних вістер.

Треба пристрелити коней, сказав він. Інакше у тебе немає шансів звідси вибратися. Він тебе наздожене.

Ми могли б взяти коней.

Не будь дурнем, хлопче. Яка у нього ще принада?

Ми можемо втекти, щойно стемніє.

Думаєш, завтра не настане?

Малюк подивився на нього. Не зупиняється? запитав він.

Ні.

Що думаєш робити?

Треба її спинити.

Крізь пальці Тобіна текла кров.

Де суддя? запитав малюк.

А точно — де?

Якщо я його вб’ю, ми зможемо забрати коней.

Ти його не вб’єш. Не будь дурнем. Пристрель коней.

Малюк дивився на неглибокий струмок посеред пісків.

Уперед, хлопче.

Він задивився на колишнього священника та згустки крові, що падали у воду, розпускалися, як бутони троянд, і в’янули. І тоді пішов угору за течією.

Коли він дійшов туди, де коні раніше заходили у воду, їх уже там не було. Але пісок на тому боці, де вони вийшли зі струмка, досі був мокрий. Малюк тримав револьвер перед собою, спираючись на низ долонею. Попри всю свою обережність, він побачив ідіота тоді, коли той уже якийсь час витріщався на нього.

Ідіот непорушно сидів у кістяній альтанці і дивився диким лісовим звіром, сонячні промені лягали смугами, ніби за трафаретом, на його байдуже обличчя. Малюк глянув на нього, а потім поповз далі по сліду коней. Голова недоумка повільно поверталася на слабкій шиї, а з млявої щелепи стікала слина. Коли хлопець озирнувся, ідіот досі на нього дивився. Руки той поклав перед собою на пісок, і хоча його обличчя нічого не виражало, ідіот видавався істотою, охопленою великим горем.

Коней малюк побачив на узвишші над струмком, де вони стояли і дивилися на захід. Він деякий час тихо лежав, вивчаючи місцевість. А тоді пішов уздовж потічка, притулився спиною до кістяних виступів, звів револьвер і зіперся ліктями об коліна.

Коні бачили, як він наближався з боку струмка, і тепер спостерігали за ним. Почувши клацання курка, вони нашорошили вуха й пішли до нього по піску. Першому коню він влучив у груди, той упав, важко дихаючи, і з його ніздрів заюшила кров. Другий кінь зупинився і невпевнено став, а коли почав повертати назад, малюк звів револьвер і вистрілив. Тварина помчала серед дюн, і малюк вистрілив удруге, тоді передні ноги коня підігнулися, він завалився уперед і впав на бік. Підняв голову, потім опустив її і затих.

Малюк сидів, дослухаючись. Жодного руху. Перший кінь лежав там, де впав, і пісок навколо його голови темнішав від крові. Дим плинув над балкою, рідшав і зникав. Хлопець посунув назад до води, присів під ребрами мертвого мула, перезарядив револьвер і знову рушив до струмка. Він обрав інший шлях, тому цього разу не побачив недоумка. Дійшовши до струмка, він випив, змочив ногу і знову ліг, прислухаючись.

Зараз же кинь револьвер, сказав суддя.

Малюк завмер.

Голос пролунав менш ніж за п’ятнадцять метрів.

Я знаю, що ти зробив. Тебе намовив священник, я вважаю це обставиною, що пом’якшує провину за твій вчинок і наміри. Це моя позиція щодо кожної людини, яка вчинила правопорушення. Але є ще питання власності. А зараз принеси мені револьвер.

Малюк лежав нерухомо. Він чув, як суддя йде вбрід проти течії. Малюк лежав і мовчки рахував собі під ніс. Коли каламутна вода підійшла до нього, перестав рахувати і кинув у неї пучок сухої трави, який понесло за течією. Порахувавши до того ж числа, малюк побачив, що той жмуток майже зник серед кісток. Він виповз із води, подивився на сонце і попрямував туди, де залишив Тобіна.

Неподалік від струмка він знайшов досі мокрі сліди колишнього священника, позначені кров’ю. Малюк слідував за ними по піску, поки не дійшов до укриття, де скрутився Тобін, той засичав до малюка.

Ти їх забив, хлопче?

Малюк підняв руку.

Ага. Я чув постріли, цілих три. Дурня теж, так, хлопче?

Малюк не відповів.

Гарний хлопчик, просичав колишній священник. Він обв’язав шию сорочкою і, дивлячись на сонце, сидів навпочіпки поміж смердючими кілками, голий до пояса. Довгі тіні тягнулися по дюнах, і в тій тіняві дивні скупчення кісток померлих звірів перекосилися у піску, ніби перекручена арматура. До темряви залишалося дві години, що і зауважив колишній священник. Вони лежали під твердою, як дошка, шкурою мертвого вола і слухали заклики судді. Той виголошував принципи юриспруденції, цитував конкретні справи. Роз’яснював закони, що стосуються прав власності на присвійчених тварин, і цитував справи про позбавлення громадянських і майнових прав, що слід застосувати до нащадків колишніх злочинних власників коней, що «псували тваринам кров», а тепер лежать мертві серед кісток. А потім говорив і про інше. Колишній священник нахилився до малюка.

Не слухай його, сказав він.

Я не слухаю.

Затули вуха.

Собі затули.

Тобін затулив вуха руками і подивився на малюка. Через втрату крові його очі блищали, і він серйозно розхвилювався. Зроби, прошепотів він. Думаєш, він до мене говорить?

Малюк відвернувся. Він помітив, що сонце сідає на західному краю пустки, і вони більше не розмовляли аж до темряви, а потім підвелися й попростували далі.

Вони крадькома виповзли з улоговини і рушили через низькі дюни, востаннє глянувши на долину, де на краю насипу мерехтіло на вітрі багаття судді, видиме зусібіч. Вони не збиралися розмірковувати, що він використав як паливо, і до того, як зійшов місяць, уже були далеко в пустелі.

У цій місцевості жили вовки та шакали, які вили в першій половині ночі до появи місяця, а потім замовкали, ніби здивовані його сходженням. А далі знову вили. Подорожні заслабли через свої рани. Час від часу лягали відпочити, але щоразу ненадовго й завжди оглядаючи обрій на сході, раптом там виникне якась постать. Вони тремтіли від вітру, що віяв безплідною пустелею з якогось безбожного, холодного, неплідного квадранта, не несучи жодних новин. Коли настав день, піднялися на невелике узвишшя посеред тієї безкрайньої рівнини й присіли на сипкий сланець, спостерігаючи за сходом сонця. Було холодно, колишній священник у лахмітті та закривавленому комірі обхопив себе руками. На тому горбку вони і заснули, а коли прокинулися, було вже майже опівдні, і сонце стояло високо в небі. Вони сіли і роззирнулися. На відстані кілометр-два побачили постаті судді та дурня, які наближалися до них рівниною.

XXI

Вигнанці в пустелі — Відхід — Схованка — Вітер на їхньому боці — Суддя повертається — Звернення — Los Diegueños — Сан-Феліпе — Гостинність дикунів — У гори — Гризлі — Сан-Дієґо — Море.

Малюк подивився на Тобіна, але обличчя колишнього священника нічого не виражало. Він сидів змарнілий і змучений та, видавалося, взагалі не впізнавав мандрівників, які наближалися. Ледь звів голову і заговорив, не дивлячись на малюка. Іди сам, сказав він. Рятуйся.

Хлопець підняв зі сланців флягу, відкоркував її, випив і передав Тобіну. Той ковтнув води, потім вони просто сиділи й спостерігали, а згодом встали, розвернулися і рушили далі.

Геть виснажені ранами і голодом, жалюгідні на вигляд, вони, хитаючись, тяглися далі. Вода закінчилася опівдні, і вони сиділи, роздивляючись безплідну місцевість. Із півночі повіяв вітер. У роті пересохло. Пустеля, в яку вони потрапили, була абсолютною пустелею, позбавленою будь-яких особливостей, тож тут не існувало ніяких орієнтирів, щоб позначити їхнє просування. Земля з обох боків спадала по аркатурі, і ці межі і окреслювали їх, і визначали їхнє положення. Вони встали і пішли далі. Небо світилося. Вони не бачили жодних слідів, по яких можна було б іти, окрім залишків спорядження, залишеного мандрівниками, і людських кісток, винесених із могил гребнями піску. У другій половині дня земля попереду почала підійматися, нарешті вони стали на гребені низького ескеру, обернулися й побачили на рівнині суддю, що, як і раніше, був десь за три кілометри від них. Тож вони пішли далі.

Наближаючись до водопоїв у пустелі, зауважуєш, що навколо стає дедалі більше мертвих тварин, так було й тепер, наче навколо колодязів на живих істот чигала смертельна небезпека. Мандрівники озирнулися. Суддя зник за узвишшям. Перед ними лежали вибілені дошки фургона, а далі силуети мула і вола, шкури яких від безперервного тертя піску стали лисі та подібні на брезент.

Малюк стояв, вивчаючи це місце, потім повернувся назад приблизно на сто метрів, зупинився і поглянув на свої неглибокі сліди. Нарешті подивився на схил ескеру, занесений піском, з якого вони спустилися, тоді став навколішки, поклав руку на землю і прислухався до кремнеземного свисту вітру.

Коли він підняв руку, на землі залишився тонкий кряжик нанесеного піску, і малюк спостерігав, як той повільно зникає.

Повернувшись, він побачив спохмурнілого священника. Малюк став на коліна й подивився на нього. Треба сховатися, сказав він.

Сховатися?

Так.

І де ти хочеш сховатися?

Тут. Ми сховаємося тут.

Тут не можна сховатися, хлопче.

Можна.

Думаєш, він не піде по твоїх слідах?

Вітер їх розвіє. На схилі отама їх уже немає.

Немає?

Жодного сліду.

Тобін похитав головою.

Ходімо. Треба йти.

Тут не сховатися.

Вставай.

Тобін знову похитав головою. Ох, хлопче, зітхнув він. Вставай, наказав малюк.

Іди, іди, махнув Тобін.

Малюк заговорив до нього. Він же ніхто. Ти сам так мені сказав. Що люди зроблені із піску земного. Казав, що це не прип… прип…

Приповість[249].

Не притча. Що це суто факт і суддя — така ж людина, як і решта.

Тоді стань проти нього, сказав колишній священник. Якщо так, стань проти нього.

Так він із гвинтівкою, а я з револьвером. Він із двома гвинтівками. Вставай давай.

Тобін піднявся. Він постояв, хитаючись, і зіперся на малюка. Потім вони рушили далі іншим шляхом, повз власні занесені сліди і фургон.

Вони проминули першу купу кісток і дійшли туди, де на шляху лежала пара мертвих мулів, там малюк став навколішки і почав копати дошкою схов, увесь час поглядаючи на обрій на сході. Тоді вони лягли долічерева і прикрилися гидючими кістками, як ситі падальники, і чекали, доки суддя підійде і промине їх, якщо він таки промине.

Їм не довелося довго чекати. Він знову з’явився на узвишші, на мить зупинився, а потім почав спускатися з пагорба разом зі своїм слинявим економом[250]. Хвиляста місцевість перед ними була засипана піском, і хоча всю територію суддя міг добре роздивитися з узвишшя, він не став цього робити і, здавалося, не помітив, що втікачі зникли з поля зору. Спустився зі схилу на рівнину, тримаючи попереду ідіота на шкіряному повідці. Суддя ніс дві гвинтівки, які належали Брауну, дві баклаги, ремені яких схрещувалися на його грудях, а ще мав пороховий ріжок і порохівницю, сак і брезентовий наплічник, певно, теж колишню власність Брауна. Але найдивнішою була парасолька, зроблена з гнилих шматків шкіри, натягнутих на скелет із ребер, обв’язаних шматками лямок. Ручкою там слугувала передня нога якоїсь тварини, а коли суддя наблизився, його вбрання видалося майже суцільним конфеті, бо одяг був такий подертий, що не міг вмістити його постать. Несучи перед собою цю мерзенну парасолю, із ідіотом у нашийнику із сириці, який тягнув повідець, суддя скидався на занепалого підприємця, що тікає від гніву громадян, які пограбували його лікарську трупу після шоу.

Суддя та ідіот йшли по рівній землі, і малюк, лежачи долічерева у піщаній ковбані, дивився на них поверх ребер мертвих мулів. Він бачив свої та Тобінові сліди на піску, нечіткі та вже звіяні вітром, але досі видимі, і спостерігав то за суддею, то за слідами, слухаючи, як пісок рухається пустелею. Десь метрів за сто від них суддя зупинився й оглянув землю. Ідіот присів навпочіпки, натягуючи повідець, наче якийсь безволосий лемур. Він покрутив головою і понюхав повітря, ніби сам когось вистежував. Капелюх він загубив, чи, може, суддя його в нього віндикував[251], а на ногах в ідіота були дивні грубі пампуті, вирізані зі шматка сириці та прив’язані до підошов скрученими коноплями, знайденими в якійсь пустельній трощі. Недоумок на повідці кидався вперед і хрипів, а його руки звисали перед грудьми. Коли вони проминули фургон і пішли далі, малюк зрозумів, що вони пройшли точку, де вони з Тобіном збочили зі шляху. Він глянув на сліди. Слабкі відбитки на піску вели назад, а потім зникали. Колишній священник схопив його за руку і засичав, показуючи на суддю, вітер торохтів обривками шкіри на скелетах, а суддя і недоумок ішли собі по піску, поки не зникли з очей.

Малюк і Тобін лежали мовчки. Колишній священник трохи підвівся і визирнув, а потім подивився на малюка. Той повільно зняв палець з курка револьвера.

Такого шансу більше не буде.

Малюк застромив револьвер за пояс, став навколішки й визирнув.

І що тепер?

Малюк не відповів.

Він чекатиме біля наступного колодязя.

Хай чекає.

Можна повернутися до струмка.

І що тоді?

Чекати, поки пройде якийсь загін.

І звідки він прийде? Порома більше нема.

До струмка приходить дичина.

Тобін визирав крізь кістки та шкуру. Коли хлопець не відповів, він звів очі. Ми могли б піти туди, сказав він.

У мене чотири набої.

Малюк підвівся, щоб оглянути цю землю падальників, колишній священник теж підвівся і розглянувся разом із ним. І тоді вони побачили, що суддя повертається.

Малюк вилаявся і впав на землю. Тобін присів. Вони сповзли в ковбаню й лягли, як ящірки, підборіддям у пісок, спостерігаючи, як Голден знову перетинає пустельну ділянку перед ними.

З ідіотом на припоні, спорядженням і парасолькою, що хилилася донизу на вітрі, наче велика чорна квітка, він проминув уламки фургона і знову опинився на схилі піщаного ескеру. На гребені розвернувся, недоумок присів біля його ніг, суддя опустив перед ним парасолю і звернувся до місцевості.

Це священник довів тебе до цього, хлопче. Я знаю, ти не ховався б. Я також знаю, що в тебе серце не лежить бути найманим убивцею. Цієї години я вже двічі пройшов перед вашими прицілами і пройду втретє. Чому б тобі не показатися?

Ти не вбивця, вигукнув суддя. І не боєць. Тканина твого серця з дефектом. Думаєш, я цього не знаю? Ти один бунтував. Ти один зберіг милосердя до язичників у якомусь куточку своєї душі.

Недоумок підвівся, підніс руки до обличчя, дико залементував і знову сів.

Думаєш, я вбив Брауна і Тоудвайна? Вони живі так само, як ти і я. Вони живі, на них впливають наслідки їхнього вибору. Ти розумієш? Запитай священника. Священник знає. Священник не бреше.

Суддя підняв парасолю і поправив свої обладунки. Можливо, вигукнув він, можливо, тобі наснилося це місце. Ти снив, що тут помреш. Він спустився з ескеру й ще раз пройшов через те гробовище, ведений дурнем у нашийнику, далі вони вдвох замерехтіли у хвилях гарячого повітря, а потім зовсім зникли.

* * *

Вони б загинули, якби індіанці їх не знайшли. Першу половину ночі вони трималися Сіріуса, який був ліворуч на південно-західному горизонті, де Кит перепливав убрід порожнечу, а Оріон з Бетельгейзе оберталися над головою, спали мандрівники, згорнувшись і тремтячи в рівнинній темряві, а коли прокинулися, виявили, що небеса повністю змінилися, а зірки, на які вони орієнтувалися, зникли, начебто їхній сон тривав кілька пір року. На каштановому світанку вони побачили напівголих дикунів, що рядком присіли на узвишші на півночі. Вони встали й пішли, і їхні довгі вузькі тіні із вдаваною потайністю почергово підіймали тонкі шарнірні ноги. На світанні гори на заході поступово ніби змазувалися. Аборигени рухалися вздовж піщаного кряжу. Невдовзі колишній священник сів, хлопець став над ним з револьвером, а дикуни, зійшовши з дюн, як намальовані духи, наближалися до них рівниною, то кидаючись уперед, то спиняючись.

Це були дієгенйо, озброєні короткими луками. Вони підійшли до мандрівників, стали навколішки й напоїли їх водою з гарбузової фляги. Вони і раніше бачили схожих подорожніх, і навіть таких, що страждали ще більше. Умови їхнього існування на цій землі були нестерпно складні, тож вони знали, що тільки якесь жорстоке переслідування може довести людину до такого становища, щодня вони спостерігали, коли ж ця істота вилупиться у своєму жахливому кублі в домі сонця і посуне до краю східного світу, хай то будуть війська, чума, мор чи щось геть невимовне — її вони чекали з дивною незворушністю.

Вони привели втікачів до свого табору в Сан-Феліпе, скупчення простацьких очеретяних хатин, у яких мешкали бруднющі жебрущі створіння, здебільшого одягнені лише в бавовняні сорочки золотошукачів, які тут проходили, і нічого більше. Вони принесли малюку й священнику рагу з ящірок і «кишенькових» мишей у глиняних мисках і щось на кшталт пінолі із висушених і подрібнених коників, а потім присіли навколо них і побожно спостерігали, як ті двоє їдять.

Один потягнувся і торкнувся рукоятки револьвера на поясі хлопця й одразу відсмикнув руку. Pistola[252], сказав він.

Малюк і далі їв.

Дикуни закивали.

Quiero mirar su pistola[253], сказав чоловік.

Малюк не відповів. Коли той знову потягнувся до револьвера, малюк перехопив його руку і відсунув. Коли малюк відпустив руку, чоловік знову спробував торкнутися зброї, і малюк ще раз його відштовхнув.

Чоловік посміхнувся. Він простягнув руку втретє. Хлопець поставив миску собі між ніг, витягнув револьвер, звів курок і приставив дуло до чола чоловіка.

Вони сиділи непорушно. Інші просто дивилися. Незабаром малюк прибрав револьвер від його чола, опустив курок, заткнув зброю за пояс, узяв миску й продовжив їсти. Чоловік показав на револьвер і звернувся до своїх друзів, які кивнули, а тоді знову сіли, як раніше.

Qué pasó con ustedes[254].

Малюк темними порожніми очима поглянув над мискою на чоловіка.

Індіанець подивився на колишнього священника.

Qué pasó con ustedes.

Тобін у чорній краватці, вкритій кіркою крові, повернувся всім тілом і подивився на того, хто говорив. Потім глянув на малюка. Той їв руками, а тепер облизав пальці й витер їх об брудну штанину.

Las Yumas[255], сказав він.

Індіанці почали голосно втягувати повітря і клацати язиками.

Son muy malos[256], сказав промовець.

Claro[257].

No tiene compañeros?[258]

Малюк і колишній священник перезирнулися.

Sí, відповів малюк. Muchos. Він махнув рукою на схід. Llegaran. Muchos compañeros[259].

Індіанці сприйняли цю звістку беземоційно. Жінка принесла ще пінолі, але вони занадто довго не їли, щоб мати апетит, тому відмахнулися від неї.

Удень скупалися в струмку і заснули на землі. Прокинувшись, побачили, що за ними спостерігає групка голих дітей і кілька собак. Проходячи крізь табір, угледіли індіанців, які сиділи на виступі скелі й невтомно дивилися на землю на сході, чекаючи на те, що може звідти прийти. Про суддю з ними ніхто не говорив, а вони і не питали. Діти та собаки йшли за ними аж за межі табору, а далі вони рушили стежкою, що вела до невисоких пагорбів на заході, куди вже сідало сонце.

Пізно ввечері наступного дня вони дісталися до ранчо Ворнера[260], де відновили сили в гарячих сірчаних джерелах. Поруч нікого не було. Потім рушили далі. На заході була хвиляста трав’яниста земля, а за нею до узбережжя тяглися гори. Тієї ночі вони спали серед карликових кедрів, а вранці трава замерзла, і в ній гуляв вітер, тоді ж вони почули крики птахів, і це все видавалося чарівним, порівняно з тими похмурими берегами порожнечі, звідки вони піднялися.

Цілий день вони дерлися крізь лісисту верховину, вкриту коротколистою юкою й обрамлену голими гранітними піками. Увечері над перевалом літали зграї орлів, а на трав’янистих уступах вони бачили великі незграбні силуети ведмедів, схожих на худобу, що паслася на нагірних пустищах. З підвітряного боку на кам’яних виступах лежала снігова крупа, і вночі її ще трохи додалося. Коли на світанку вони, тремтячи від холоду, рушили в дорогу, схилами віялися рифи туману, і на свіжому снігу виднілися сліди ведмедів, які спустилися сюди перед світанням на їхній запах.

Того дня замість сонця було лишень щось бліде у серпанку, уся земля біліла від інею, а чагарники видавалися власними полярними ізомерами. Дикі барани, немов привиди, стрибали скелястими тіснинами, а холодний сірий вітер нестримно нісся донизу зі снігових верхів’їв над ними, із димового краю бурхливих випарів, які клубочилися й опускалися додолу крізь прогалини, і видавалося, начебто горішній світ палав. Вони розмовляли дедалі менше, аж поки зовсім не замовкли, як це часто буває у мандрівників, що наближаються до кінця своєї подорожі. Пили воду з холодних гірських потоків і промивали рани, вполювали біля джерела молоду лань, з’їли, скільки змогли, а решту м’яса нарізали тонкими смугами, закоптили і взяли із собою. Вони більше не бачили ведмедів, але помітили ознаки того, що вони поблизу, тож піднялися схилами більш ніж на кілометр від місця, де готували м’ясо, і лише там заночували. Уранці пройшли пустищем по купі «громових каменів», схожих на скам’янілі яйця якогось стародавнього нелетючого птаха. Вони йшли краєм тіні від гір, тримаючись сонячного боку, щоб зігрітися, й опівдні вперше далеко внизу, під хмарами, побачили море, блакитне й безтурботне.

Стежка пролягала через низькі пагорби й виходила на фургонну колію, і вони пішли нею туди, де раніше буксували заблоковані колеса і залізні ободи дряпали скелю, море внизу із темного стало чорним, сонце зайшло, а земля навколо вже була синя й холодна. Вони спали, тремтячи, під виріжком, зарослим деревами, довкруги кричали сови і пахло ялівцем, а в бездонній ночі роїлися зірки.

Наступного вечора вони прибули до Сан-Дієґо. Колишній священник пішов, щоб знайти для них лікаря, а малюк пройшовся вогкими багнистими вулицями повз ряди домів зі шкур і, проминувши гравійну смугу, вийшов на берег.

Біля лінії відпливу гумовим мотлохом лежали розкидані пасма водоростей бурштинового відтінку. Мертвий тюлень. По той бік затоки тонкою лінією пролягав уламок рифу, поставлений туди ніби для того, щоб море точило об нього зуби. Малюк присів на пісок і дивився на сонце на кутій поверхні води. Вдалині хмари, схожі на острови, садовилися на іншомор’є лососевого кольору. Силуети морських птахів. На берег глухо накочував прибій. Неподалік стояла кобила, задивившись на темні води, а молоде лоша вистрибувало, відбігаючи і знову повертаючись.

Малюк сидів і дивився, як сонце із шипінням занурювалося у хвилі. Кобила темніла на тлі неба. У пітьмі шумів прибій, чорна шкура моря здіймалася в світлі забрукованого зорями неба, а з ночі виплигували довгі бліді вали й розбивалися об берег.

Він підвівся і повернувся у бік вогнів містечка. Серед темних скель, якими дерлися фосфоричні краби, сяяли, наче плавильні печі, припливні водойми. Проходячи повз солону уніолу, малюк озирнувся. Кобила не рухалася. Корабельне світло блимнуло серед хвиль. Лоша стояло, опустивши голову, біля кобили, а та вдивлялася далеко за межі людського розуміння, туди, де тонуть зірки, а кити через чорне безшовне море переправляють свої величезні душі.

XXII

Під арештом — Відвідини судді — Обвинувачення — Солдат, священник, магістрат — За підпискою про невиїзд — Він відвідує хірурга — Древко стріли витягнули з ноги — Марення — Він подорожує до Лос-Анджелеса — Публічне повішення — Los ahorcados[261] — У пошуках колишнього священника — Ще один дурень — Скапулярій — У Сакраменто — Мандрівник іде на захід — Він покидає свою групу — Брати-покутники — Поховальні дроги — Ще одна різанина — Черниця в скелях.

Повертаючись вулицями повз освітлені жовтим вікна і гавкітливих собак, він натрапив на загін солдатів, але ті в темряві прийняли його за старигана й пішли далі. Він зазирнув до таверни й сів у темному кутку, дивлячись на групки чоловіків за столиками. Ніхто його не запитав, що йому треба в такому місці. Він наче на когось чекав, а за деякий час зайшли четверо солдатів і заарештували малюка. Вони навіть не запитали його імені.

У своїй камері малюк почав з дивною наполегливістю розповідати про те, що мало хто бачив у своєму житті, тож наглядачі вирішили, що його розум потьмарився від кривавих лиходійств, у яких він брав участь. Одного ранку він прокинувся і побачив, що біля ґрат із капелюхом у руці стоїть суддя й усміхається йому. На судді був сірий полотняний костюм і нові начищені черевики. З-під розстебнутого піджака було видно жилет із ланцюжком від годинника і булавкою для краватки, а на поясі — шкіряну кобуру з маленьким посрібленим пістолетом «деррінджер» із палісандровою рукояткою. Він глянув на коридор тієї простацької валькованої будівлі, надів капелюх і знову всміхнувся в’язню.

Ну, сказав він. Як справи?

Малюк не відповів.

Вони хотіли від мене дізнатися, чи ти завжди був божевільний, сказав суддя. Кажуть, що то через цю землю. Що саме земля так змінює людей.

Де Тобін?

Я сказав їм, що той кретин ще в березні цього року був поважним доктором богослов’я в Гарвардському коледжі. І що він був при здоровому глузді ще на заході біля гір Акваріус. А далі вже ця земля забрала його розум. Разом з одягом.

А Тоудвайн і Браун? Де вони?

У пустелі, де ти їх покинув. Жорстокий вчинок. Вони ж твої бойові товариші. Суддя похитав головою.

Що вони хочуть зі мною зробити?

Думаю, вони збираються тебе повісити.

Що ти їм розповів?

Я розповів їм усю правду. Що ти відповідальний за скоєне. Втім, усіх подробиць ми не знаємо. Але вони розуміють, що саме ти, а не хтось інший спрямував події таким катастрофічним курсом. І це призвело до різанини біля переправи, вчиненої дикунами, з якими ти змовився. Твої засоби та цілі зараз не дуже важливі. Пусті домисли. І хоча ідею власного злочинного плану ти забереш із собою в могилу, вона буде відома в усій її підлості Творцеві і — бо так і буде — всім до останньої людини. Усе свого часу.

Це якраз ти збожеволів, сказав малюк.

Суддя всміхнувся. Ні, відповів він. Я ніколи не був божевільний. Але навіщо ховатися в тіні? Іди сюди, ми зможемо поговорити, ти і я.

Малюк стояв біля дальньої стіни. Сам був не більш як тінню.

Підійди, кликав суддя. Підійди, я маю тобі ще дещо розповісти.

Він глянув у коридор. Не бійся, сказав він. Я говоритиму тихо. Це не для вух усіх на світі, а лише для твоїх. Покажися мені. Хіба ти не знаєш, що я любив тебе, як сина?

Він простяг руку крізь ґрати. Іди сюди, сказав він. Дай мені до тебе доторкнутися.

Малюк притулився до стіни.

Іди сюди, якщо не боїшся, прошепотів суддя.

Я тебе не боюся.

Суддя всміхнувся. Він почав тихо говорити, повернувшись у бік тьмяної брудної камери. Ти зголосився, сказав він, взяти участь у роботі. Але був лише свідком проти самого себе. Сам судив власні вчинки. Ти поставив свої привілеї вище за розсуд історії, порвав із громадою, частиною якої присягнувся бути і яку отруював тими всіма аферами. Почуй мене, чоловіче. Я промовляв у пустелі до тебе і тільки до тебе, а ти був глухий до моїх слів. Якщо війна не священна, то людина — лише сміховинна глина. Навіть кретин діяв добросовісно згідно зі своїм талантом. Адже нікого не просили дати більше, ніж він мав, і дане однією людиною не порівнювалося з внеском іншої. Кожного закликали вкласти свою душу у спільну справу, і лише один цього не зробив. Скажеш мені, хто то був?

То був ти, прошепотів малюк. Ти був тим одним.

Суддя спостерігав за ним крізь ґрати, а тоді похитав головою. Людей об’єднує не спільний хліб насущний, сказав він, а спільні вороги. А якби я був твоїм ворогом, з ким би ти став у спілку проти мене? З ким? Зі священником? А де він зараз? Подивись на мене. Наша ворожнеча сформувалася та чекала на нас ще до того, як ми зустрілися. І навіть так ти міг усе змінити.

Ти, повторив малюк. То був ти.

А от і не я, відповів суддя. Послухай мене. Гадаєш, Ґлентон був дурнем? Хіба не знаєш, що він тебе вбив би?

Брехня, відповів малюк. Брехня, їй-бо, брехня.

Ще раз подумай, сказав суддя.

Він ніколи не брав участі у твоєму божевіллі.

Суддя всміхнувся. Він дістав із кишені жилета годинник, відкрив його і підніс до слабкого світла.

Адже навіть якби ти мав обстоювати своє, сказав він, що саме ти обстоював би?

Він звів очі. Тоді натиснув на кришку годинника, закрив його і поклав на місце. Час іти, сказав він. У мене є доручення.

Малюк заплющив очі. А коли розплющив, судді вже не було. Того вечора він покликав капрала, вони сіли обабіч ґрат, і малюк розповів йому про цілу купу золотих і срібних монет, закопану в горах неподалік. Він говорив доволі довго. Капрал поставив свічку на підлогу між ними й дивився на нього так, як дивляться на говірку брехливу дитину. Коли малюк закінчив розповідати, капрал підвівся, взяв свічку і вийшов, залишивши його в темряві.

Через два дні малюка відпустили. Очистити його від гріхів прийшов іспанський священник, він бризнув на малюка з-за ґрат водою, наче виганяючи злих духів. Коли за годину по малюка прийшли, у нього від страху запаморочилася голова. Його відвели до алькальда, який по-батьківськи поговорив з ним іспанською, а потім малюка вигнали на вулицю.

Лікар, якого він знайшов, був молодиком із хорошої родини зі східного узбережжя. Він ножицями розрізав штанину, подивився на почорніле древко стріли й поворушив його. Навколо поранення утворилася м’яка фістула.

Болить? запитав він.

Малюк не відповів.

Лікар натискав великим пальцем на шкіру навколо рани. Він сказав, що може зробити операцію, вартість — сто доларів.

Малюк підвівся з-за столу і, накульгуючи, вийшов на вулицю.

Наступного дня, коли він сидів на площі, до нього підійшов хлопець і відвів його до халупи за заїздом, де лікар сказав, що вранці його прооперує.

Малюк продав револьвер якомусь англійцю за сорок доларів, а на світанку прокинувся під купою дощок, під які заліз уночі. Дощило, і він ходив порожніми брудними вулицями, а тоді стукав у двері бакалійника, доки той його не пустив. У кабінет хірурга малюк заявився вже дуже п’яним, однією рукою він схопився за одвірок, а другою стискав напівпорожню літрову пляшку віскі.

Асистентом хірурга був студент із Сіналоа, який раніше у нього навчався. На порозі виникла сварка і тривала доти, доки із дальньої частини приміщення до них не підійшов сам хірург.

Тобі доведеться прийти завтра, сказав він.

Я і тоді не буду тверезіший.

Лікар уважно на нього подивився. Гаразд, сказав він. Давай мені віскі.

Малюк увійшов, і асистент затраснув за ним двері.

Тобі не треба віскі, сказав лікар. Дай мені його.

Чого це не треба?

У нас є спиртовий ефір. Тобі не потрібне віскі.

Воно міцніше?

Набагато міцніше. У будь-якому разі я не можу оперувати смертельно п’яну людину.

Малюк подивився на асистента, а потім на хірурга. А тоді поставив пляшку на стіл.

Добре, зауважив хірург. Тепер іди з Марсело. Він приготує тобі ванну, дасть чистий одяг і покаже, де полежати.

Хірург дістав з жилета годинник і, тримаючи його на долоні, подивився на циферблат.

Зараз чверть по восьмій. О першій годині ми тебе прооперуємо. Відпочинь. Дай знати, коли щось треба.

Асистент провів малюка у дальній кінець двору до побіленої саманної будівлі. У тому лазареті стояло чотири порожні залізні ліжка. Скупався малюк у величезному клепаному мідному казані, який, певно, забрали з корабля, потім ліг на грубий матрац і слухав, як десь за стіною граються діти. Він не спав. І коли по нього прийшли, досі був п’яний. Вони вивели його і поклали на якусь підставку в порожній кімнаті біля лазарета, асистент підніс йому до носа крижану тканину й наказав глибоко вдихнути.

У тому і дальших снах його відвідував суддя. А хто ще міг би прийти? Великий незграбний мутант, мовчазний і незворушний. Хай яких предків суддя мав, він був чимось зовсім іншим, аніж просто їхньою сумою, і не існувало системи, яка дала б змогу виокремити ці лінії аж до самого його походження, бо він до того не надавався. Той, хто хотів би пізнати його історію, розгадавши таємниці лона і гросбухів, мав урешті-решт опинитися, охоплений темрявою і німотою, на краю безодні, що не має ані кінця, ані початку, і хай яку науку використовувати, щоб осягнути той порох первісної матерії, який розсіює вітер, віючи із минулих тисячоліть, він не виявив би жодного сліду того найвіддаленішого від нас атавістичного яйця, яке і вважалося б почином судді. У пошитому на замовлення костюмі, з капелюхом у руці суддя стояв у тій білій порожній кімнаті й вдивлявся у нього своїми свинячими очима без вій, у яких шістнадцятирічний малюк відчитав весь огром рішень, непідзвітних людським судам, і власне ім’я, яке він більше ніде не міг розшифрувати, занесене до записів як щось завершене, як ім’я мандрівника, що в юрисдикції трапляється тільки в позовах окремих найманців чи на мапах давніх часів.

Марячи, малюк шарпав простирадла на матраці в пошуках зброї, але її там не було. Суддя всміхнувся. Замість дурня поруч із ним виднівся інший чоловік, якого малюк не міг повністю розгледіти, але, здавалося, то був ремісник, що працював із металом. У тіні судді той чоловік схилився над своєю роботою, займаючись за допомогою молотка і чекана холодним штампуванням, певно, його у чомусь звинуватили і погнали геть від людських вогнів, і тепер він кував монети цілу ніч, наче свою потенційну долю, готуючись до світанку, який ніколи не настане. Саме цей фальшивомонетник зі своїми різцями й штихелями шукає прихильності судді й із холодного шматка шлаку створює годящу лицьову сторону, образ, який зробить цю створену із залишків дзвінку монету ходовою на ринках, де торгують люди. Саме тому суддя і був суддею, а ніч ніяк не закінчується.

* * *

Світло в кімнаті стало іншим, а двері зачинили. Він розплющив очі. Його огорнута полотнищем нога лежала на невеликому рулоні очеретяної циновки. Жахливо хотілося пити, голова гула, а нога була наче дратівливий гість у ліжку — так вона боліла. Невдовзі асистент приніс йому води. Малюк уже більше не заснув. Випита вода просочилася крізь шкіру і зволожила простирадла, а він лежав нерухомо, наче намагався перехитрувати біль, його обличчя було сіре і виснажене, а довге волосся вологе і сплутане.

За тиждень він уже шкутильгав містечком на милицях, які йому дав хірург. Він розпитував про колишнього священника в усіх домах, але про нього ніхто не знав.

У червні того ж року він опинився в Лос-Анджелесі, де із сорока чоловіками всіх національностей розквартирувався на постоялому дворі, який насправді був звичайною нічліжкою. Уранці одинадцятого червня всі встали ще до світу і пішли дивитися на публічне повішення в cárcel. Коли він прибув туди, вже розвиднювалося, а біля воріт зібралася така орда глядачів, що малюк не міг гаразд роздивитися самої судової процедури. Малюк стояв окрай натовпу, коли почало розвиднюватися і пролунали промови. Потім дві закуті в кайдани постаті раптово зринули вертикально з-поміж собі подібних, повисли над кам’яними воротами і померли. Присутні почали передавати одне одному пляшки, а ті, що до того стояли мовчки, знову заговорили.

Коли малюк повернувся туди ввечері, натовпу вже не було. Солдат, притулившись до порталу воріт, жував тютюн, а двоє повішених на своїх мотузках скидалися на опудала для відлякування птахів. Коли малюк підійшов ближче, побачив, що це Тоудвайн і Браун.

Грошей спочатку було обмаль, а потім узагалі катма, але він ходив у кожен кабак, гральний дім, у кожну місцину з півнячими боями і пивницю. Спокійний юнак у завеликому костюмі й у тих самих розбитих черевиках, в яких він вийшов з пустелі. Коли він стояв у дверях бридкого салуну і його очі бігали у тіні крисів капелюха, а збоку його освітлював настінний свічник, один чолов’яга прийняв малюка за проститута, запропонував випити, а потім запросив до задньої частини приміщення. Малюк пішов, залишивши того клієнта непритомним на підлозі в неосвітленій кімнатці, де кидали брудний верхній одяг і взуття. Там його знайшли інші, що прийшли у своїх гидких справах, забрали гаманець і годинник. Пізніше хтось забрав і його черевики.

Малюк нічого не чув про священника, та й більше не розпитував про нього. Якось уранці на світанку, повертаючись під сірим дощем до свого житла, малюк побачив в одному горішньому вікні заслинене обличчя і вирішив піднятися сходами й постукати у двері. З-за дверей визирнула жінка в шовковому кімоно. За нею в кімнаті на столі горіла свічка, і в її блідому сяйві біля вікна у загорожі сидів разом із котом якийсь недоумок. Він обернувся подивитися на малюка, але це був не дурень судді, а інший. Коли жінка запитала, чого він хоче, малюк мовчки повернувся і спустився сходами у дощ і вуличну багнюку.

На останні два долари він купив у солдата скапулярій із вух язичників, який був на Брауні навіть під час повішання. Малюк надів його наступного ранку, коли найнявся до вільного провідника зі штату Міссурі, скапулярій був на ньому і тоді, коли вони вирушили до Фримонта на річці Сакраменто з валкою фургонів і в’ючаків. Якщо скапулярій і цікавив провідника, він цього не виказав.

Малюк пропрацював на цій роботі кілька місяців, а потім пішов без попередження. Він подорожував з місця на місце. Не уникав товариства інших чоловіків. До нього ставилися з певного шаною, як до людини, яка для свого віку спізнала в житті забагато. Натоді він уже придбав коня і револьвер, а також дещо з елементарного спорядження. Він працював на різних роботах. У таборі золотошукачів він знайшов біблію і носив цю книгу із собою, хоча не міг прочитати в ній ані слова. Він ходив у темному вбогому одязі, тому дехто сприймав його як проповідника, але він не свідчив ні про що, ні про теперішнє, ні про прийдешнє, і найменше серед усіх людей малюк скидався на проповідника. Він мандрував у віддалені місцини, спраглі вістей, де в ті непевні часи виголошували тости за прихід до влади вже скинутих правителів і віншували коронацію королів, які вбиті лежали у могилах. Але він не приносив звісток навіть про такі фізичні події, і хоча в тій глушині звикли зупинятися й обмінюватися новинами з кожним стрічним мандрівником, малюк, здавалося, подорожував узагалі без новин, начебто діяння цього світу були для нього надто злочинними, щоб ними ділитися, чи, може, надто тривіальними.

Він бачив, як чоловіків убивали за допомогою пістолетів, ножів та мотузок, він бачив жінок, за яких билися на смерть, а вони оцінювали себе в два долари. Він бачив кораблі з країни Китай, пришвартовані в маленьких гаванях, він бачив тюки чаю, шовку та прянощів, що їх мечами розрубували жовті чоловічки, які говорили ніби по-котячому. На безлюдному березі, де стрімкі скелі колисали темне і буркотливе море, він бачив, як ширяли грифи, проти їхніх розпростертих крил усі дрібніші птахи видавалися карликовими, а орли, які кричали нижче, більше скидалися на крячок чи пісочників. Він бачив, як ставили на карту і програвали купи золота, що і капелюхом не накриєш, бачив, як ведмедів і левів відпускали в ями битися з биками до загину, він двічі бував у Сан-Франциско і двічі бачив, як палає місто, і ніколи не повертав назад, коли їхав верхи по дорозі на південь, де цілу ніч силует міста горів на тлі неба, а потім ще раз бачив вогонь у темних водах моря, в якому дельфіни переверталися у полум’ї, бачив пожежу й біля озера крізь стовбури, що палали і падали, і чув крики блукальців. Він так більше ніколи й не побачив колишнього священника. А от про суддю чутки ширилися всюди.

Навесні свого двадцять восьмого року життя він разом з іншими вирушив у пустелю на схід, ставши одним із п’яти найнятих провідників для групи людей, що поверталися через дику місцевість до своїх домівок, до яких було йти пів континенту. Після семи днів дороги з узбережжя він покинув їх біля колодязя в пустелі. То був гурт подорожніх, які поверталися додому, чоловіки та жінки, уже запилюжені і втомлені мандрами.

Він скерував свого коня на північ до кам’янистих гір, що тонкою смугою простяглися попід краєм неба, і поскакав по зірках під ним і по сонцю над ним. Такої землі він ніколи раніше не бачив, і тут не було ані стежки у гори, ані стежки звідти. І все-таки у найглибшій твердині цих скель він зустрів людей, які, здавалося, не могли витримати мовчання світу.

Вперше він побачив їх, коли вони в сутінках сунули рівниною серед квітів фук’єрії, що горіли в останньому світлі дня, як рогаті канделябри. їх очолював pitero[262], який грав на очеретинці, за ним під звуки бубнів і matracas[263] ішла процесія оголених до пояса чоловіків у чорних накидках з капюшонами, одні шмагали себе батогами із плетеної юки, інші несли на спинах великі жмути кактусів чолья, ще одного смикали за мотузку в різні боки його товариші, а чоловік у білому вбранні з капюшоном тягнув на плечах важкий дерев’яний хрест. Ішли босоніж, залишаючи за собою на скелі кривавий слід, а за ними їхала грубо збита бідка, в якій сидів вирізьблений дерев’яний скелет, що торохкотів, напружено тримаючи перед собою лук і стрілу. У візку ще була купа каміння, тому він важко котився по скелях, тягнули його чоловіки, до чиїх голів і щиколоток були прив’язані мотузки, далі була ціла делегація жінок, які стискали у руках маленькі пустельні квіти, палаючі смолоскипи із сотолу чи простацькі ліхтарі з продірявлених бляшанок.

Ця невгамовна секта повільно перетнула місцевість під кручею, на якій стояв спостерігач, і далі прокладала собі дорогу через горбистий конус кам’янистого осипу, вимитого з тіснини над ними, вони лементували, грали на сопілках й брязкали, коли проходили між гранітними стінами до верхньої долини, а далі зникли в сутінках, які насувались, наче вісники якогось невимовного лиха, лишаючи на камені криваві відбитки ніг.

Він став на бівуак у безплідних мочарах, ліг там поруч із конем, і цілу ніч сухий вітер із пустелі віяв майже безшумно, бо серед тих скель не було відгомону. На світанку вони разом із конем стояли і дивилися на схід, де зачиналося світло, а потім він осідлав скакуна і повів його поритою стежкою через каньйон, де глибоко під купою валунів знайшов водойму. Вода залягла у темряві, і каміння було прохолодне, він спочатку напився сам, а потім приніс воду в капелюсі своєму коню. Після того перевів його через гірський гребінь, і вони пішли далі, чоловік дивився на плоскогір’я на півдні і гори на півночі, а кінь цокотів за ним.

Незабаром кінь почав смикати головою й опиратися. Малюк зупинився і, тримаючи його за недоуздок, оглянув місцевість. Потім побачив тих самих подорожніх. Їхні закривавлені тіла були розкидані на поверхні застиглої лави внизу. Малюк зняв із сідла рушницю, присів і прислухався. Тоді завів коня в тінь скелі, сплутав йому ноги, а потім продовжив спуск крутим схилом скелі.

Покутники лежали порубані й порізані серед каміння в усіх можливих позах. Багато впало біля поваленого хреста, хтось понівечений, хтось без голови. Можливо, вони зібралися під хрестом, шукаючи прихистку, але отвір, у який той хрест встромлено, і пірамідка з каміння довкруг основи вказували на те, що його повалили, а того іншого Христа у капюшоні зарізали та вительбушили, і тепер він лежав зі шматками мотузки, досі прив’язаними до зап’ястків і щиколоток.

Малюк підвівся й оглянув те безлюдне місце, а потім у маленькій ніші в скелі побачив самотню стару жінку, яка стояла на колінах у вицвілій rebozo, опустивши очі.

Він пробрався повз трупи і став перед нею. То була дуже стара жінка, чиє сіре обличчя скидалося на виріб зі шкіри, а в складках одягу зібрався пісок. Вона не звела очей. Хустка на голові сильно вицвіла, але на тканині досі були помітні схожі на патентні знаки зображення зірок і півмісяців та інші невідомі йому символи. Він тихо заговорив до неї. Сказав, що він американець і перебуває дуже далеко від краю, де народився, що у нього немає сім’ї, що він багато подорожував і багацько бачив, що був на війні та пережив багато труднощів. Він сказав, що відвезе її в безпечне місце, до її земляків, які її приймуть, а вона має приєднатися до них, адже не можна залишатися тут, де вона точно помре.

Він став на коліна, тримаючи гвинтівку перед собою, наче жезл. Abuelita, сказав він. No puedes escúcharme?[264]

Він простягнув руку в той маленький грот і торкнувся плеча жінки. Вона злегка поворухнулась усім своїм легким і негнучким тілом. Вона нічого не важила. То була просто висохла мушля, яка померла на цьому місці багато років тому.

XXIII

На рівнинах північного Техасу — Старий мисливець на бізонів — Стада в тисячі голів — Збирачі кісток — Ніч у прерії — Гості — Вуха апачів — Елрод в засідці — Убивство — Виносять мерця — Форт Ґриффін — Вулик — Шоу на сцені — Суддя — Убивство ведмедя — Суддя говорить про старі часи — Підготовка до танців — Суддя про війну, долю та вищість людини — Танцювальна зала — Повія — Нужник і на що там натрапили — Sie müssen schlafen aber Ich muss tanzen[265].

Наприкінці зими тисяча вісімсот сімдесят восьмого року він опинився на рівнинах північного Техасу. Вранці, коли піщаний берег був покритий шаром льоду, він перетнув основний потік Дабл-Маунтін-Форк річки Бразос і в’їхав у темний чагарниковий ліс із чорними покрученими мескитовими деревами. Тієї ночі він отаборився на узвишші, захищеному від вітру деревом, поваленим блискавкою. Тільки-но він розпалив багаття, як побачив у темній прерії ще одне полум’я. Як і його, воно хилилося на вітрі і, як і його, зігрівало самотнього чоловіка.

Там отаборився старий мисливець, який поділився з ним тютюном і розповів про бізонів і засідки, які він робив для полювання на них, про те, як залягав у западині на пагорбі, а довкола валялися вбиті тварини, і стадо починало юртуватися докупи, а ствол рушниці так нагрівався, що шматини для чищення шипіли в дулі, а бізонів були тисячі, десятки тисяч голів, і шкури розтягали над землею буквально на квадратні кілометри, і там працювали групи шкуродерів, змінюючи одна одну впродовж доби, а стрілянина, стрілянина тривала тижнями і місяцями, поки ствол з нарізного не ставав гладким, а приклáд не відвалювався від хвостовика, а їхні руки були жовто-сині до ліктів від забоїв, і шестиколісні фургони, їдучи прерією, скрипіли, запряжені двадцятьма чи двадцятьма двома волами, а сухосолених шкур було тонни і сотні тонн, м’ясо гнило на землі, а повітря гуло від мух, а ще там були стерв’ятники та круки, і ночі, коли оскаженілі вовки гарчали, годуючись мертвечиною, і потім у ній валялися, були жахливими.

Я бачив, як туди їздили студебекерівські фургони, запряжені шістьма чи вісьмома волами, які не везли нічого, крім свинцю. Просто чистий галеніт[266]. Тоннами. Тільки на землі між річкою Арканзас і Кончос лежало вісім мільйонів туш, бо саме стільки шкур доставили до залізниці. Два роки тому ми вийшли з Ґриффіна на останнє полювання. Прочесали весь край. Шість тижнів. Нарешті знайшли стадо із восьми тварин, убили їх, а тоді повернулися назад. Вони всі зникли. Усі, кого колись створив Бог, зникли, ніби їх ніколи і не було.

Вітер розвіяв безладні іскри. Навколо лежала тиха прерія. За межами вогнища було холодно, ніч стояла ясна, падали зірки. Старий мисливець натягнув на себе ковдру. Цікаво, чи існують інші світи, подібні до нашого, запитав він. Чи наш світ такий один?

* * *

Він натрапив на збирачів кісток після трьох днів блукань краями, яких раніше не бачив. На сухій і ніби випаленій рівнині стояли чорні деформовані деревця, заселені воронами, і всюди виднілися зграї обідраних мішанців шакалів з вовками і потріскані, вибілені сонцем кістки зниклих стад. Він зліз з коня і повів його. Де-не-де серед реберних дуг лежали плескаті кружальця потемнілого свинцю, мов старі медальйони якогось мисливського ордена. Вдалині повільно йшли запряжені воли і глухо скрипіли навантажені фургони. У ці тачки збирачі й скидали кістки, розбиваючи ногами пропечену архітектуру і розрубуючи сокирами великі кістяки. На фургонах, якими прокладали шлях у блідій пилюці, стукотіли костомахи. Він дивився, як вони його проминають, люди обдерті й бруднющі, воли з натертими шиями та на позір оскаженілі. З ним ніхто не говорив. Удалині він побачив валку фургонів, що прямувала на північний схід, ущерть завантажених хитким тягарем кісток, а далі на півночі були інші групи збирачів, зайнятих своєю справою.

Він сів на коня і поїхав. Кістки складали у вали заввишки три метри і завдовжки кількадесят, у величезні конічні пагорби, увінчані міткою чи тавром їхніх власників. Він наздогнав одну гуркотливу тачку з хлопчиком, який сидів на найближчому до коліс волові і правував привіжкою і пугою. На горі черепів і тазових кісток сиділи ще двоє юнаків і скоса на нього позирали.

Вночі їхні вогнища поцяткували всю рівнину, і він сидів спиною до вітру, пив із армійської фляги й вечеряв жменею підсмажених зерен кукурудзи. Зусібіч у тій місцевості долинало виття і гавкіт виголоднілих вовків, а на півночі тиха блискавка застромила розбиту лютню на темному краю світу. У повітрі пахло дощем, але не дощило, в темряві його проминали скрипучі вози з кістками, наче потемнілі кораблі, і він відчував запах волів і чув їхнє дихання. Усюди кисло тхнуло кістками. Майже опівночі, коли він згорбився над вугіллям, його гукнули якісь люди.

Підходьте, сказав він.

Вони вийшли з темряви, похмурі сіромахи в шкурах. Всі зі старими армійськими рушницями, і лише один із гвинтівкою на бізонів, усі без курток, і лише в одного були чоботи зі необробленої шкіри, повністю здертої з ноги якоїсь тварини, на носаку туго перев’язані сухожиллям.

Добривечір, незнайомцю, крикнув старший хлопчик.

Він подивився на них. Четверо хлопчаків і один підліток, вони зупинилися й облаштувалися на межі світла і темряви.

Підходьте, повторив він.

Вони почовгали до нього. Троє присіли, а двоє так і лишилися стояти.

А де ж твоє приладдя? запитав один.

Він не по кістки.

А мо’ маш десь при собі тютюну пожувати, га?

Він похитав головою.

І віскі випити, вважай, теж нема.

Та нема в нього віскі.

А куди ти прямуєш, містере?

Ік Ґриффіну, нє?

Він оглянув їх. Так, відповів він.

Закладаюся, до повій зібрався.

Та не їде він до повій.

Там повно повій, у Ґриффіні-то.

Чорт, та він, мабуть, там бував більше за тебе.

Ти був у Ґриффіні, містере?

Ще ні.

Повно повій. Повно, донесхочу.

Кажуть, що коли вітер правильно дме, то навіть за день дороги від них можна трипера піймати.

Вони всідаються на дереві перед цейво тамтим своїм домом, а ти лиш очі звів і бачиш їхні блумери[267]. Я на тамтому дереві з вечора їх аж вісімко нарахував. Всядуться ото, як єноти, курять свої цигарки та гукають тобі.

Так зробили, щоб то було саме гріховне місто в Техасі.

Там ще й живо вбивають, як не подивись.

Ножиком дряп — і все. Усяку мерзоту роблять, усього й не назвеш.

Він по черзі на всіх них подивився. Потім узяв гілку, поворушив нею в багатті й кинув у полум’я. Вам подобається мерзота? запитав він.

Ми такого не схвалюємо.

Любите віскі випити?

То він просто базікає. Він не з тих, що по віскі.

Чорт, та ж ти, оце, той, бачив, як він пив, ще і години не минуло.

Я ще бачив, як він те все назад виблював. Що то в тебе на шиї, містере?

Він витягнув з-за пазухи старий скапулярій і подивився на нього. Це вуха, відповів він.

Що кажеш?

Вуха.

Які вуха?

Він потягнув за мотузку і поглянув на вуха. Вони були абсолютно чорні, тверді, сухі та безформні.

Людські, відповів він. Людські вуха.

Та не може бути, вигукнув той, що із гвинтівкою.

Не називай його брехуном, Елроде, бо він може і стрельнути. А можна на них глянути, містере, якщо ти не проти?

Він стягнув скапулярій через голову й подав хлопцеві, який говорив. Вони збилися докупи й обмацували ті дивні сухі дармовиси.

Це ж чорнопиких, нє?

Урізав їм, чорнопиким, вуха, щоб взнати, якщо втечуть. Скільки тут, містере?

Не знаю. Раніше була десь сотня.

Вони у світлі вогню крутили в руках скапулярій. Боже, вуха чорнопиких.

Вони не з чорнопиких.

Не з чорнопиких?

Ні.

І чиї?

Індіянів.

Та хай йому чорт, коли так!

Елроде, я ж тобі вже казав.

А чого вони такі чорні, коли не з чорнопиких?

Вони такі зробилися. Чорніли-чорніли, а тепер більше не чорніють.

Звідки ти їх узяв?

Убив тих сучих синів. Так же, містере?

Ти був розвідником у прерії, нє?

Ці вуха я купив у Каліфорнії в одного солдата в салуні, він не мав, за що випити.

Він простяг руку і забрав у них скапулярій.

Дідько. Кажу тобі, він був розвідником у прерії і повбивав усіх тих сучих синів.

Той, кого звали Елрод, тицьнув підборіддям на трофеї і принюхався. Не розумію, нащо ти з ними носишся, сказав він. Я б такого мати не хотів.

Інші зніяковіло на нього поглянули.

Ти ж не знаєш, звідки ці вуха. Той старий дід, у якого ти їх купив, може, й сказав, що вони індіян, а вони ж, може, і не їхні.

Чоловік нічого не відповів.

Це можуть бути вуха канібалів чи яких інших чорнопиких із чужих країв. Подейкують, що в Новому Орлеані можна купити цілі такі голови. Моряки їх привозять, п’ять доларів штука, і хоч цілий день ті голови купуй.

Цить, Елроде.

Чоловік тримав намисто в руках. Вони не канібали, відповів він. Вони апачі. Я знав того, хто їх відрізав. Знав його, їхав з ним і бачив, як його повісили.

Елрод подивився на інших і вишкірився. Апачі, повторив він. Якби вони були з тих старих апачів, то вони і кавун вразили б, як думаєте?

Чоловік втомлено звів очі. Ти хочеш сказати, що я брешу, синку?

Я тобі не синок.

Скільки тобі років?

Оце вже не твоє діло.

Скільки тобі років?

Йому п’ятнадцять.

Заткни свою кляту пельку.

Елрод повернувся до чоловіка. Він за мене не казатиме, мовив він.

Він уже сказав. Мені було п’ятнадцять, коли в мене вперше стріляли.

А в мене ніколи не стріляли.

Але ж тобі ще не шістнадцять, тому стережися.

Хочеш мене застрелити?

Я хочу цього уникнути.

Ходімо, Елроде.

Ти ні в кого не стрілятимеш. Хіба кому в спину чи коли сплять.

Елроде, ми пішли.

Я одразу зрозумів, хто ти такий, тільки побачив.

Краще йди.

Сидить ото і розповідає, як у когось стрілятиме. Але нема нікого, в кого б уже стріляв.

Інші четверо стояли на межі світла від багаття. Наймолодший знову й знову позирав на темний притулок нічної прерії.

Іди, закликав чоловік. Вони на тебе чекають.

Елрод плюнув у вогонь і витер рота. На півночі прерією рухалися фургони, запряжені волами, блідими і мовчазними в зоряному сяйві, вони слабко скрипіли вдалині, а за ними рухався ліхтар із червоного скла, наче зіниця якоїсь чужоземної істоти. На цій землі було повно буйних дітей, яких осиротила Громадянська війна. Товариші Елрода рушили до хлопця, щоб його забрати, і, можливо, це Елрода підбадьорило, а може, він сказав тому чоловікові ще щось, бо, коли вони підійшли до багаття, чоловік уже схопився на ноги. Тримайте його якомога далі від мене, сказав він. Якщо знову його тут побачу, вб’ю.

Коли вони пішли, він підкинув хмизу у вогонь, спіймав коня, зняв пута, припнув його, осідлав, потім трохи відійшов, розстелив на землі ковдру й ліг спати у темряві.

Коли він прокинувся, на сході ще не розвиднілося. Біля купи попелу, що лишилася від багаття, стояв той хлопець із гвинтівкою в руці. До цього кінь форкнув раз, а тепер удруге.

Я знав, що ти сховаєшся, вигукнув хлопець.

Чоловік скинув ковдру і перекотився на живіт, звів револьвер і спрямував його у небо, де вічно горіли грона зірок. Потім сумістив мушку із фрезованою канавкою в рамі і, тримаючи зброю обома руками, перевів дуло з темних дерев на ще темніший силует відвідувача.

Я отут, сказав він.

Хлопець повернувся разом із рушницею, і він вистрілив.

Ти однаково довго не прожив би, сказав чоловік.

Коли прийшли інші, уже був сірий світанок. Прийшли пішки, без коней. Вони підвели підлітка туди, де на спині, склавши руки на грудях, лежав мертвий юнак.

Ми не хочемо проблем, містере. Ми просто хочемо його забрати.

Беріть.

Я знав, що ми поховаємо його в цій прерії.

Вони прийшли з Кентукі, містере. Оцей грубіян і його брат. Їхні мама й тато мертві. Діда вбив якийсь божевільний і закопав його в лісі, як собаку. Він ніколи в житті не знав щастя, а тепер у нього на світі нема ані душі.

Рендале, добре роздивися людину, яка зробила тебе сиротою.

Сирота у завеликому одязі непорушно дивився на чоловіка, тримаючи старий мушкет із полагодженим ложем. Йому було років дванадцять, і він більше скидався на душевнохворого, ніж на тупоголового. Двоє інших обшукали кишені вбитого.

Де його гвинтівка, містере?

Чоловік стояв, поклавши руки на пояс. Він кивнув на дерево, біля якого стояла гвинтівка.

Її принесли і віддали братові. Той стояв, недоладно озброєний цим карабіном Шарпса 50-го калібру і своїм мушкетом. Його очі неспокійно бігали.

Один зі старших хлопчаків простягнув йому капелюх мерця, а потім повернувся до чоловіка. В Літтл-Рок він віддав за цю гвинтівку сорок доларів. А в Ґриффіні її можна купити за десять. Вони нічого не варті. Готовий іти, Рендале?

Він не допомагав нести труп, бо був замалий. Коли вони рушили прерією, несучи на плечах тіло його брата, він ішов назирці, тягнучи свій мушкет і капелюх та гвинтівку мерця. Чоловік спостерігав за ними. Вони йшли в нікуди. Просто несли труп через пустку, всипану кістками, до голого обрію. Сирота раз озирнувся на нього, а потім поквапився наздогнати інших.

* * *

У другій половині дня він перетнув Клір-Форк, найдовшу притоку річки Бразос, через переправу Макензі і в сутінках пішов поруч із конем до міста, де в довгому червоному присмерку, а потім у темряві, повільно утворювалося безладне скупчення ліхтарів, оманливе узбережжя притулку, який гойдався на рівнинній низині перед ними. Вони проминули величезні скирти кісток, колосальні греблі з рогатих черепів і серпастих ребер, схожих на луки зі старих слонових бивнів, нагромаджені після якоїсь легендарної битви. Ці великі дамби, вигинаючись, тяглися над нічною рівниною.

Коли вони в’їхали в місто, ішов дрібний дощ. Коли ж вони проминали освітлені ліхтарями борделі, його кінь іржав і боязко форкав на ноги інших жеребців, прив’язаних перед будівлями. На єдиній брудній вулиці лунали скрипки, а перед ними з тіні в тінь пробігали худі собаки. На околицях він підвів свого жеребця до конов’язі, припнув його серед інших тварин і піднявся низькими дерев’яними сходами до тьмяного світла, яке падало з дверної пройми. Він востаннє озирнувся на вулицю, на поодинокі осяяні вікна, що ніби пронизували темряву, на рештки блідого світла на заході та невисокі темні пагорби навколо. Потім штовхнув двері й увійшов.

Усередину набився і невиразно клекотів різний набрід. Наче ця будівля з неструганих дощок, зведена для стримування цих людей, була якимсь останнім зливником, на дні якого все те з навколишніх рівнин й осіло. Стариган у тірольському вбранні никався між столами, тримаючи перед собою капелюха, поки маленька дівчинка в сукенці крутила ручку шарманки, а ведмідь у криноліні дивно кружляв на дерев’яній сцені, обрамленій рядами лойових свічок, з яких уже накрапали калюжі жиру.

Він проштовхався крізь натовп до шинкваса, де кілька чоловіків у сорочках із зарукавками наливали пиво і віскі. А позаду них працювали юнаки: приносили ящики з пляшками й димливими склянками з посудомийні. Шинквас був оцинкований, чоловік зіперся на нього ліктями, розкрутив срібну монету й ляснув по ній рукою.

Кажи чи замовкни навіки, сказав бармен.

Віскі.

Таки віскі. Він поставив склянку, відкоркував пляшку й налив десь, може, пів джила, а потім узяв монету.

Чоловік задивився на віскі. Тоді зняв капелюха, поклав його поруч, підніс склянку до губ, повільно випив і поставив порожню посудину. Потім витер рота, обернувся і зіперся ліктями об шинквас.

Крізь нашарування диму в жовтому світлі на нього дивився суддя.

Він сидів за одним із столиків у круглому капелюсі із вузькими крисами, а навколо нього були найрізноманітніші люди: пастух, погонич, гуртівник, вантажник, гірник, мисливець, солдат, розносник, картяр, волоцюга, п’яниця, злодій — він був серед покидьків, які жебракували останню тисячу років, він був серед шалапутних нащадків східних династій, і в цьому строкатому натовпі суддя сидів разом із ними, але все ж осторонь, ніби був зовсім іншою людиною і, здавалося, мало чи взагалі не змінився за ці роки.

Чоловік відвів погляд від очей судді і втупився в порожню склянку, затиснуту між кулаками. Звівши очі, він зустрівся поглядом із барменом. Підняв вказівний палець, і бармен приніс віскі.

Він заплатив, взяв склянку і випив. На стіні позаду шинкваса висіло дзеркало, але в ньому відбивалися лише дим і фантоми. Шарманка стогнала і хрипіла, а ведмідь, висолопивши язика, важко крутився на дошках.

Обернувшись, він побачив, що суддя встав і розмовляв з іншими. Імпресаріо проштовхувався крізь натовп, трусячи монетами в капелюсі. Надто строкато вдягнені повії виходили через задні двері, і він дивився на них і на ведмедя, а коли роззирнувся по всій кімнаті, судді там уже не було. Імпресаріо, здавалося, посварився з кількома чоловіками, які стояли біля стола. Тоді підвівся ще один. Імпресаріо помахав своїм капелюхом. Один із чоловіків вказав на шинквас. Він похитав головою. У тому гомоні їхні голоси було не розчути. Ведмідь танцював на дошках, вкладаючи в це всю свою душу, а дівчинка крутила ручку шарманки, і тінь цього видовища, утворена відблисками свічок на стіні, при денному світлі вимагала б підтвердженого джерела. Коли він знову поглянув на імпресаріо, той уже стояв у капелюсі, поклавши руки на стегна. Один із чоловіків витягнув з-за пояса довгоствольний кавалерійський револьвер. А тоді повернувся і націлився у бік сцени.

Хтось кинувся на підлогу, хтось потягнувся по власну зброю. Власник ведмедя стояв, як торговець у тирі. Прогримів постріл, і в тому несподіваному гуркоті всі звуки стихли. Ведмідь отримав кулю кудись у живіт. Він тихо застогнав і затанцював ще швидше, мовчки, порушуючи тишу лише тупотом своїх величезних лап по дошках. З його паху текла кров. Маленька дівчинка з шарманкою на перев’язі завмерла, зупинивши ручку на півоберті. Чоловік із револьвером знову вистрілив, зброя із гуркотом задерлася, закурився чорний димок, ведмідь застогнав і п’яно закрутився. Він тримався за груди, з його щелепи звисала тонка цівка червоної піни, ведмідь похитнувся, заплакав, як дитина, зробив кілька останніх кроків, пританцьовуючи, і впав на дошки.

Хтось уже схопив стрільця за руку, і револьвер колихався у повітрі. Власник ведмедя стояв приголомшений, схопившись за край свого старосвітського капелюха.

Таки вбили того клятого ведмедя, сказав бармен.

Дівчинка розстібнула ремінь, і шарманка із хрипом грюкнулася на підлогу. Вона підбігла до ведмедя, стала на коліна, обійняла велику кудлату голову і колисала її, ридаючи. Більшість чоловіків піднялися з-за столів і тепер стояли в задимленому жовтому просторі, поклавши руки на зброю, що висіла на ремені. Повії зграйками поквапно втекли в задню частину приміщення, на сцену вийшла жінка, обійшла ведмедя і простягла вперед руки.

Усе позаду, сказала вона. Усе позаду.

А ти віриш, що все позаду, синку?

Він обернувся. Біля шинкваса стояв суддя і дивився на нього згори вниз. Він усміхнувся і зняв капелюха. У світлі лампи велика бліда баня його черепа сяяла, немов величезне фосфоричне яйце.

Останні зі справжніх. Останні зі справжніх. По-моєму, всі, крім мене і тебе, уже згинули. А по-твоєму?

Він намагався не дивитися на суддю. Те велике тіло затіняло його від усього навколо. Він почув, як жінка оголосила про початок танців у задній кімнаті.

І тих на світі ще нема, хто прокляне дофіна душу[268], сказав суддя. Він трохи повернувся. Часу ще багато, натанцюємося.

Я не вчитимусь танцювати.

Суддя всміхнувся.

Тіролець і ще один чоловік схилилися над ведмедем. Дівчинка ридала, її сукенка спереду потемніла від крові. Суддя перехилився через шинквас, схопив пляшку й великим пальцем підчепив корок. Той просвистів у темряву над лампами, як куля. Потім суддя наче пальнув собі в пельку добрячим ковтком з пляшки і притулився до шинкваса. Ти тут, щоб потанцювати, сказав він.

Мені час іти.

Суддя, здається, образився. Іти? запитав він.

Чоловік кивнув. А тоді потягнувся до капелюха на шинквасі, взяв його, але не підняв і нікуди не пішов.

Хто не захотів би стати танцюристом, якби мав таку можливість, сказав суддя. Це чудова річ, танці.

Жінка стала навколішки й обійняла дівчинку. Свічки бризкали лоєм, а мертвий ведмідь лежав великим волохатим пагорбом у своєму криноліні, наче якесь чудовисько, убите під час вчинення протиприродних дій. Суддя наповнив високу склянку біля свого капелюха й підштовхнув її вперед.

Випий, сказав він. Випий. Може, сієї ночі душу твою візьмуть у тебе[269].

Чоловік подивився на склянку. Суддя всміхнувся і махнув йому пляшкою. Тоді чоловік узяв склянку і випив.

Суддя спостерігав за ним. Ти завжди думав, що коли не говорити, тебе не впізнають?

Ти ж мене побачив.

Суддя не відреагував на його слова. Я впізнав тебе, коли вперше побачив, але ти мене розчарував. І тоді, і зараз. І все-таки, зрештою, ти тут зі мною.

Я не з тобою.

Суддя повів безволосою бровою. Ні? запитав він. Він спантеличено, але з хитринкою роззирнувся довкола, лицедій з нього був непоганий.

Я тебе тут не вистежував.

А що ти тут робив? запитав суддя.

А нащо ти мені? Я прийшов сюди з тих же причин, що й інші.

І яка була причина?

Причина чого?

Що ці чоловіки тут.

Вони прийшли сюди розважитися.

Суддя витріщився на нього. Він почав вказувати на різних людей у кімнаті, запитуючи, чи вони тут, бо хочуть розважитися, і чи взагалі знають, навіщо сюди прийшли.

Не кожному потрібна причина, щоб десь бути.

Саме так, погодився суддя. Вони не повинні мати причин. Але через їхню байдужість загальний порядок аж ніяк не змінюється.

Він уважно подивився на суддю.

Скажу інакше, мовив суддя. Якщо вони справді не мають жодних причин, і все-таки вони тут, чи не означає це, що вони тут, бо в когось іншого є причина? І якщо так, ти здогадуєшся, хто цей інший?

Ні. А ти здогадуєшся?

Я його добре знаю.

Він знову наповнив високу склянку, а сам випив із пляшки, витер рота й обернувся, щоб оглянути кімнату. Це таке собі оркестрування події. Власне, підготовка до танців. Свого часу учасникам повідомлять про їхні ролі. Поки ж їм досить прийти. Бо ж танець — це те, чим ми переймаємося, і він має свою послідовність кроків, історію і фінал, а тому танцюристам не обов’язково мати це в собі. У будь-якому разі історія всіх не є історією кожного чи навіть їхньою сумою, і ніхто з тутешніх, зрештою, не зможе збагнути причини своєї присутності, бо вони навіть не знають, у чому полягає ця подія. Насправді, якби хтось із них знав, він міг би й не прийти, і, як бачиш, це не може бути частиною плану, якщо той план узагалі існує.

Він усміхнувся і блиснув великими зубами. А тоді випив.

Подія, церемонія. Її оркестрування. Уже увертюра позначена певною рішучістю. Включно з убивством великого ведмедя. Те, що станеться сьогодні ввечері, не видасться дивним або незвичним навіть тим, хто сумнівається в правильності того, як події змінюють одна одну.

Отже, церемонія. Можна стверджувати, що немає категорій, яким не були б притаманні церемонії, просто існують церемонії вищих чи нижчих рівнів, спираючись на цей аргумент, скажемо, що цю масштабну церемонію, можливо, частіше називають «ритуалом». Ритуал передбачає кровопролиття. Ритуал, який не відповідає цій вимозі, є лише удаванням ритуалу. І кожен одразу ж розпізнає у ньому фальш. Не сумнівайся. Це відчуття в грудях, яке викликає дитячий спогад про самотність, наприклад, коли інші пішли, і ти залишився грати сам. Одноосібна гра без суперника. Де під загрозою лише правила. Не відвертайся. Ми ж тут не загадками розмовляємо. Ти-то точно якнайкраще знаєш це почуття — порожнечу і відчай. Хіба не проти цього ми повстаємо, коли беремо до рук зброю? Хіба кров не той інгредієнт, що зміцнює розчин, який нас скріплює? Суддя нахилився ближче. Як думаєш, що таке смерть, чоловіче? Про кого ми говоримо, коли йдеться про людину, яка була і якої більше немає? Це безглузді загадки чи щось у юрисдикції кожної людини? Що таке смерть, як не чинна сила? І на кого вона спрямована? Подивись на мене.

Не люблю такої маячні.

І я. І я теж. Потерпи мене. Подивись на них зараз. Вибери когось, будь-кого. Отого. Бачиш? Той, що без капелюха. Ти знаєш про його погляди на світ. Це видно з його обличчя, пози. Але його скарги на те, що життя — то невигідна оборудка, приховують реальну ситуацію. Бо ж люди роблять не те, чого він хоче. Ніколи не робили і не будуть. Отак йому ведеться, в його житті так багато перешкод і труднощів, і запланована спочатку архітектура настільки змінилася, що він став фактично ходячою руїною, ледь гідною бути домом для людського духу. Чи може вона, така людина, сказати, що проти неї не замислили зла? Що немає ні влади, ні сили, ні причини? Який єретик може сумніватися в чинній силі і водночас у самому позивачеві? Він справді вірить, що уламки його існування не можуть успадкувати чи відчужити інші? Що немає ні застави, ні кредитора? Що і боги помсти, і боги співчуття однаково сплять у своїх склепах, і незалежно від того, закликаємо ми до обліку чи знищення гросбухів, відповіддю нам буде те саме мовчання, і тільки це мовчання і пануватиме? З ким він розмовляє, чоловіче? Ти його бачиш?

Той чоловік справді щось бурмотів собі під ніс і лиховісно оглядав приміщення, наче тут у нього друзів точно не було.

Людина сама шукає свою долю, свою і жодну іншу, сказав суддя. Хоч-не-хоч. Будь-яка людина, яка дізнається про свою долю і обирає протилежний курс, урешті-решт прийде в те саме місце у визначений час, бо доля кожної особи така ж величезна, як світ, у якому вона живе, і так само містить у собі всі протилежності. Ця пустеля, де розбилися долі стількох людей, неосяжна і вимагає величі серця, але і вона, зрештою, порожня. Важка і безплідна. Сама її суть — це камінь.

Суддя наповнив високу склянку. Випий, сказав він. Світ живе далі. Ми танцюємо щовечора, і сьогодні не виняток. Пряма дорога чи крива — вони однакові, і, коли ти вже тут, хіба рахуються роки, що минули від нашої останньої зустрічі? Людська пам’ять ненадійна, а минуле, яке було, мало чим відрізняється від минулого, якого не було.

Він узяв склянку, яку наповнив суддя, випив і знову поставив. А тоді подивився на суддю. Я бував усюди, сказав він. Це лише ще одне з місць.

Суддя звів брову. І ти залишив там свідків? запитав він. Щоб після твого від’їзду вони повідомляли, чи покинуті тобою місця і далі існують?

Це якась маячня.

Точно? А куди поділося вчора? Де Ґлентон і Браун, де священник? Він нахилився ще ближче. Де Шелбі, покинутий тобою в пустелі на милість Еліаса, і де Тейт, якого ти покинув у горах? Де ті дами, ах, ті прекрасні й ніжні дами, з якими ти танцював на балу в губернатора, коли був героєм, помазаним кров’ю ворогів республіки, яку ти обрав захищати? І де скрипаль і танці?

Гадаю, ти мені скажеш.

Я скажу. Оскільки війна стала безчесним заняттям і в її благородстві сумніваються, людей честі, які визнають святість крові, усунуто від танцю, хоч це право воїна, і тоді танець стає фальшивим, і танцюристи фальшивими. Але завжди буде один справжній танцюрист, здогадаєшся, про кого йдеться?

Ти ніхто.

У твоїх словах більше правди, ніж ти думаєш. Та я тобі скажу. Лише той, хто повністю пожертвував собою заради крові війни, хто побував на самому дні цієї ями і побачив зусібіч ті жахи, і врешті-решт пізнав, що вони промовляють до глибин його душі, тільки той може танцювати.

Навіть тупа тварина може танцювати.

Суддя поставив пляшку на шинквас. Почуй мене, чоловіче, сказав він. На сцені є місце лише для одного звіра і тільки одного. Доля інших — вічна і безіменна ніч. Вони один за одним увійдуть у темряву до того, як засвітяться ліхтарі. Ведмеді, які танцюють, і ведмеді, які не танцюють.

* * *

Він рушив разом із натовпом до дверей у глибині кімнати. В аванзалі в тьмяному диму сиділи гравці в карти. Він рушив далі. Якась жінка збирала перепустки у людей, які йшли до навісу біля задньої частини будівлі. Вона звела на нього очі. Перепустки у нього не було. Вона відправила його до столика, де інша жінка продавала перепустки і шматком ґонту проштовхувала гроші за них крізь вузький отвір залізного сейфа. Він заплатив долар, узяв латунний жетон із печаткою, віддав його біля дверей і зайшов.

Він опинився у великій залі з підвищенням для музикантів в одному кінці та великою саморобною піччю з листів сталі в іншому. На танцмайданчику працювали цілі ескадрони повій. У своїх заплямованих пеньюарах, зелених панчохах і панталонах кольору дині вони пропливали в димному тьмяному світлі олійних ламп, немов несправжні розпусниці, водночас дитинні й непристойні. Смаглява повія-карлиця взяла його за руку й усміхнулася.

Я тебе одразу помітила, сказала вона. Я завжди беру те, що хочу.

Вона провела його через двері, де стара мексиканка розносила рушники та свічки, і вони піднялися темними дощатими сходами до горішніх кімнат, наче біженці, врятовані від якогось жахливого лиха.

Він дивився на неї, лежачи зі спущеними до колін штанами у невеликій кімнаті. Він спостерігав, як вона збирає своє вбрання й одягається, як підносить свічку до дзеркала й вивчає своє обличчя. Потім вона обернулася й подивилася на нього.

Ходімо, сказала вона. Мені треба йти.

Іди.

Тобі не можна тут лежати. Пішли. Мені треба йти.

Він сів, звісивши ноги з маленького залізного ліжка, підвівся, натягнув штани, застібнув їх і підперезав поясом. Потім підняв з підлоги капелюха, вибив його об стегно й надів.

Тобі треба спуститися і випити, сказала вона. І в тебе все буде гаразд.

В мене і так усе гаразд.

Він вийшов з кімнати. У кінці коридору обернувся й подивився. А потім спустився сходами. Вона підійшла до дверей. Стояла в коридорі, тримаючи в одній руці свічку, а другою поправляючи волосся, і спостерігала, як він зникає в темряві на сходах, а потім зачинила за собою двері.

Він став край танцювального майданчика. Кілька людей стояли колом, взявшись за руки, посміхаючись і перегукуючись. На сцені на табуреті сидів скрипаль, а якась людина сновигала залою, вигукуючи послідовність рухів, жестикулюючи і показуючи, як, на її думку, їм варто було б танцювати. Надворі, у напівтемряві, жалюгідні тонкава стояли групками в багнюці, і їхні обличчя застигли у смугах віконного світла, як дивні втрачені портрети. Скрипаль підвівся й припасував свій інструмент під підборіддям. Пролунав крик, зазвучала музика, і коло танцюристів важко закрутилося, гучно човгаючи. Тоді він вийшов через чорний хід.

Дощ ущух, і стало прохолодно. Він стояв на подвір’ї. Зірки падали з неба міріадами, навмання, кваплячись по короткому вектору від свого початку в ночі до кінцевого пункту призначення в праху та небутті. У залі вищали скрипки і човгали та тупали ногами танцюристи. На вулиці чоловіки кликали маленьку дівчинку, у якої вбили ведмедя, бо вона пропала. Вони ходили з ліхтарями та смолоскипами темними дворами, гукаючи її на ім’я.

Він спустився пішохідним помостом до нужника. Там постояв біля входу, прислухаючись до тихих голосів, і знову глянув на мовчазні сліди зірок, що помирали над темними пагорбами. А тоді відчинив грубі дощаті двері й увійшов.

На унітазі сидів суддя. Він був голий. Усміхаючись, суддя підвівся, а потім обійняв його, притиснувши до своєї величезної страшної плоті й опустивши за ним дерев’яну планку на дверному замку.

У салуні двоє чоловіків шукали власника ведмедя, бо хотіли купити його шкуру. Тварина лежала на сцені у величезній калюжі крові. Усі свічки згасли, крім однієї, яка непевно і тривожно шкварчала лоєм, як вотивна лампадка. На танцювальному майданчику до скрипаля приєднався юнак, він вистукував такт ложками, тримаючи їх між колінами. Плавно рухалися напівголі повії, деякі з оголеними грудьми. Брудним двором позаду будівлі двоє чоловіків йшли помостом до нужника. Третій стояв біля нужника і мочився у багнюку.

Там хтось є? запитав перший.

Чоловік, який справляв нужду, не звів очей. На твоєму місці я туди не заходив би, сказав він.

Там таки хтось є?

Я туди не заходив би.

Він підтягнув штани, застібнувся, пройшов повз них і попрямував до світла. Перший чоловік поглянув йому вслід, а потім відчинив двері нужника.

Боже всемогутній, сказав він.

Що там?

Той не відповів. Лише обійшов другого і попрямував назад до будівлі. Другий дивився йому вслід. Потім відчинив двері й зазирнув усередину.

У салуні ведмедя поклали на брезент, знятий з фургона, і гукнули всіх допомогти його винести. В аванзалі сигарний дим клубочився навколо ламп, як лиховісний туман, і чоловіки із тихим бурмотінням робили ставки та роздавали карти.

У танцях було затишшя, на сцену вийшов другий скрипаль, і вони обоє мацали струни, обертаючи маленькі дерев’яні кілочки, доки не були задоволені. Багато танцюристів хиталися залою п’яні, деякі скинули сорочки та куртки й тепер стояли з оголеними грудьми та спітнілі, хоча в приміщенні було досить холодно, їхнє дихання парувало. На підвищення для оркестру піднялася чимала повія і почала плескати в долоні, п’яно вимагаючи музики. На ній були лише чоловічі кальсони, на кількох її посестерах також був одяг, схожий на трофеї: капелюхи, рейтузи та сині саржеві кавалерійські куртки. Коли музиканти знову зацигикали, усі бадьоро закричали, розпорядник виступив наперед і оголосив танець, і танцюристи почали тупотіти, улюлюкати й хилитися один на одного.

І вони танцюють, дощана підлога грюкає під їхніми ботфортами, і скрипалі бридко посміхаються над своїми нахиленими інструментами. Над усіма ними височіє голий суддя, який танцює, жваво і швидко рухаючи своїми ніжками, а далі прискорює крок, вклоняючись панянкам, велетенський і безволосий, як гігантське дитя. Він каже, що ніколи не спить. Каже, що ніколи не помре. Він вклоняється скрипалям, плавно задкує, закидає назад голову, сміється глибоким гортанним сміхом, він загальний улюбленець, цей суддя. Він обмахується капелюхом, і місячна баня його черепа блідо плине під лампами, він гойдається, бере скрипку, обертається в піруеті, одне па, два па, танцює і грає одночасно. У нього легкі і спритні ноги. Він ніколи не спить. Він каже, що ніколи не помре. Він танцює у світлі та тіні, загальний улюбленець. Він ніколи не спить, цей суддя. Він танцює і танцює. Він каже, що ніколи не помре.

КІНЕЦЬ

ЕПІЛОГ

На світанку чоловік переміщується рівниною, роблячи у землі ямки. Він використовує дворучне знаряддя, яке забиває в отвір, запалюючи в ньому камінь своєю сталлю, отвір за отвором, викрешуючи вогонь, закладений туди Богом. Позаду нього у вранішньому світлі мандрівники, які шукають кістки, і ті, які їх не шукають, рухаються рівниною, затинаючись, як пристрої, чиї рухи контролюються спусковим механізмом і лопаткою, тож видається, що їх стримує розважливість чи задумливість, позбавлена внутрішньої істинності, і, пересуваючись, вони один за одним перетинають цю стежку отворів, що тягнеться до самого краю видимої землі і є, здається, не так прагненням певної безперервності, як перевіркою принципу, підтвердженням послідовності та причиновості, ніби кожен наступний ідеально круглий отвір завдячує своїм існуванням попередньому в цій прерії, сповненій кісток, їх збирачів і тих, хто їх не збирає. Він викрешує вогонь в отворі й витягує сталь. А потім вони всі знову йдуть далі.

Танцювати, не танцювати, танцювати знову

Максим Нестелєєв

Жанр «Кривавого меридіана» (1985) — історичний роман[270]. А ще фронтирний. І (ревізіоністський, метафізичний пост- чи анти-) вестерн. І алегорія. І частково південна готика. І гностичний трактат. І притча. І ще сага й апокаліптичний роман (Гарольд Блум). І довга сюрреалістична поема (Шейн Шимпф). І, безсумнівно, великий американський роман.

Час дії — 1833-й (рік народження малюка), 1847–1848 роки (частина розділу І), 1849-й (наступні п’ятнадцять розділів), 1850-й (ще сім розділів), 1851-й (окремі фрагменти), 1862-й (окремі фрагменти), 1878-й (один розділ). Тобто основні події відбуваються після Американо-мексиканської війни 1846–1848 років.

Місце — південно-західна Америка і північна Мексика. Географічні назви здебільшого точні, за винятком кількох з незначними помилками, що їх автор написав, імовірно, з пам’яті чи просто довірившись хибним джерелам. Значна частина подорожі персонажів прив’язана до докладно задокументованого маршруту банди Джона Джоела Ґлентона. Як зізнавався сам Маккарті, готуючись до написання роману, він прочитав сотні книжок, документів і щоденників, а ще проїхав верхи та автівкою слідами Ґлентона і його зарізяк.

Як сказано у нотатках письменника, назву роману він побачив у «Стансах до ріки По» Джорджа Байрона, де, зокрема, двічі в різних варіаціях повторено фразу «blood is all meridian»[271]. У Маккарті це і метафора, і чітка вказівка на те, де відбуваються події. Шейн Шимпф[272], цитуючи інших дослідників, зазначає, що Накоґдочес, перше велике місто в романі, лежить на 98-му меридіані. А 99-м меридіаном, за словами історика Фредеріка Джексона Тернера, проходила межа між фронтиром і дикою місцевістю. Інший історик Волтер Прескот Веб стверджував, що «встановлена лінія розлому» між Сходом і Заходом проходила радше 98-м меридіаном, особливо якщо йдеться про американських піонерів. У тексті Кормака Маккарті «меридіан» згадано чотири рази:

1) в описі руху місяця, який «обігнав їх опівночі на своєму меридіані»;

2) коли йдеться про час, коли загін «майже на меридіані того дня» натрапив на суддю, «який сидів на тій каменюці посеред пустині»;

3) у словах Голдена про людство: «Світ має рости, квітнути й помирати, але людських справ не меншає, а зеніт їхнього втілення вже віщує настання ночі. Людський дух виснажується на піці своїх досягнень. Його меридіан — це і сутінки, і вечір його дня»;

4) щодо просування виснаженого загону, який скидався «не на переможців, а на знесилених вояків-роботяг, які плентаються позаду якоїсь занапащеної армії, що відступала меридіанами одвічного царства ночі та хаосу».

Меридіан як уявна лінія на земній поверхні однозначно пов’язаний із темрявою та злом, що в романі Маккарті змальовано як нормальний стан людства, незмінний ще з доісторичних часів. Кривавий занепад, сутінки цивілізації — типова ситуація будь-якого народу, бо така вже людська природа, і письменник часто наголошує на смертоносності сонця, відкидаючи поширене, однак хибне переконання, що це емблема життя.

Практично всі персонажі «Кривавого меридіана» мають реальних прототипів з такими ж іменами, однак лише двом дісталися суттєво охудожнені і розширені біографії — судді Голдену і малюку. «Мутанту», подібному на «дельфіна»[273], і підлітку, який тікає від батька-п’яниці, наче Гек Фінн. Називати їх центральними персонажами не випадає[274], бо вони часом надовго зникають із сюжетної канви, щоб, зрештою, зійтися сам на сам у місці, що зовсім не скидається на поле бою. Джон Сепич[275], який багато спілкувався з Маккарті, вичерпно довів, що на створення цього недружнього дуету (та й багатьох інших епізодів) письменника надихнули мемуари Семюеля Чемберлена «Моя сповідь: Спогади одного негідника», написані у 1855–1861 роках. І саме Сем, який приєднався до загону Ґлентона, став прообразом безіменного малюка, що лише в останньому розділі отримає статус «чоловіка». А от «“Суддя”[276] Голден з Техасу» вже був у тій банді. Чемберлен навіть лишив наступним поколінням опис: прекрасний вершник і стрілець; високий (понад метр вісімдесят), «холоднокровний лиходій» із «м’ясистим тілом» і «тьмяним обличчям, позбавленим волосся та будь-якого виразу»; «енциклопедичний Мисливець на скальпи», який знався на геології, ботаніці й мінералогії, а також опанував діалекти і грав на музичних інструментах. А ще, найпевніше, він був дотичний до всіх огидних справ, так докладно зображених Кормаком Маккарті, зокрема педофілії і канібалізму, на які автор промовисто натякає. Втім, інших безпосередніх свідчень про існування «судді з Техасу» ніде, крім «Моєї сповіді…», не лишилося. У «Кривавому меридіані» письменник свідомо зменшив реальну кількість людей у загоні Ґлентона, щоб суддя став тринадцятим — очевидна пародія на Ісуса з його дванадцятьма апостолами.

Є декілька цілісних інтерпретацій роману Маккарті, серед яких відносно простою і переконливою є запропонована Шейном Шимпфом. Дослідник вважає, що «Кривавий меридіан» варто тлумачити в контексті ніцшеанської філософії. У тексті описано світ, в якому помер Бог. Усі церкви, які трапляються мандрівникам, — це руїни, що вже не є «sanctuary», тобто «святилищем» чи «притулком». Це англійське слово в романі вжито лише раз, коли наймолодший збирач кісток «позирав на темний притулок [sanctuary] нічної прерії». Тобто ніч у цьому художньому світі є єдиним «рятівним» простором для тих, кому потрібні захист і сховок. Бог тут ніколи не рятує своїх вірян, церква не захищає від насильства, а братів-покутників з їхнім альтернативним Христом по-звірячому вбивають. Між іншим, Рассел Гілльє[277] зауважує те, що в загоні Ґлентона у кількох осіб в прізвищах «сховані» тварини — Баткет (Bathcat), Дідощур (Grannyrat), Тоудвайн (Toadvine), — що вочевидь має підкреслити їхню нелюдську, звірину, природну суть.

Дві важливі релігійні особи в «Кривавому меридіані», теж доволі символічні, постають як своєрідні атавізми. На початку роману суддя обмовляє преподобного Ґріна, змушуючи того втікати (Ґрін перед тим пророчо називає суддю «дияволом»). Другий герой — це Тобін, якого часто називають «колишнім священником», хоча потім з’ясовується, що він був «лише послушником у монастирі». Тобто це несправжній священнослужитель, який ще й не гребує зрізанням скальпів, однак навіть він часто говорить про сатанинську сутність Голдена. Тобін доєднується до війни, бо, згідно з ніцшеанськими поглядами, вона потрібна церкві, щоб послабити лжепророків і псевдобогів, зокрема науку.

Саме суддя є носієм наукового знання, тоді як малюк — залишків християнського милосердя[278], часом амбівалентного і запізнілого. Згідно з Ніцше, перший — господар, а другий — раб. Знаково, що суддя постійно щось записує в книжку («гросбух»), тоді як малюк не вміє ані читати, ані писати. Тож навіть коли наприкінці він знаходить «біблію», то просто носить її із собою, як і «скапулярій»[279] із вух. Суддя — така собі «надлюдина», якій пасують слова Заратустри: «Я повірив би в Бога, що вміє танцювати»[280]. Він записує і замальовує все побачене, щоб привласнити його, контролювати, а потім знищити оригінал — так суддя мавпує Творця. Та й заповіді його зовсім не християнські: «Війна — це найвища гра, тому що вона силою веде до єдності існування. Війна — це бог»[281]. У такій ситуації людство, на думку Шимпфа, скидається на ідіота, який іде за суддею (наукою, прогресом), не знаючи, куди його ведуть. У сні малюка ідіот поруч із суддею перетворюється на ремісника, фальшивомонетника «зі своїми різцями й штихелями», який працює в тіні Голдена «й із холодного шматка шлаку створює годящу лицьову сторону, образ, який зробить цю створену із залишків дзвінку монету ходовою на ринках, де торгують люди». Далі ж Маккарті значущо підсумовує: «Саме тому суддя і був суддею, а ніч ніяк не закінчується». Знаково, що, як зазначає Петра Мундік[282], важливе в агностицизмі слово деміург (злий дух-творець світу) перекладається і як «ремісник». А згідно з гностичним апокрифом Іоанна, деміург і його архонти навчали «людей металургії та війни» і зводили їх на манівці «багатьма обманами».

Крім того, суддя опікується поширенням фальшивого образу Бога на монеті, щоб люди ніколи не дізналися про Бога істинного. Задовго до цього сну суддя показав фокус із монетою, яка відлітає у пітьму, а потім повертається, що стає таким собі еквівалентом християнського дива, але во благо фальшивого творця (і творця фальші) та його золотого тельця. Суддя, за диявольськими приписами, перевертає Боже слово: «Не можете Богу служити й мамоні»[283], — і діє всупереч йому.

В епілозі розвинуто образи оманливого ватажка і довірливої пастви: рухи слухняних послідовників порівняно із годинником (згадано такі деталі, як «спусковий механізм» і «лопатку»), який у XIX ст. був метафорою науки. В останніх розділах суддя в новенькому костюмі і з годинником на ланцюжку, на чому наголошено тричі, відвідує малюка у в’язниці.

Епілог, напевно, найтемніша частина роману, начебто безпосередньо не пов’язана із сюжетом. Одне з цікавих тлумачень епілогу належить Лео Доерті[284], що вважає роман Маккарті розмислами на тему гностицизму. Доерті звертає увагу на згадку Анарети («планети, що знищує життя») і асоціює її із Землею, яка теж «лежить у злі»[285] і належить судді як одному з предковічних архонтів, на гвинтівці якого сказано: «Et In Arcadia Ego». Архонтів, духів-господарів нижніх світів, сповнюють «осудливість і ревнощі», а їхня творча сила спрямована на задоволення власних «амбіцій, марнославства» та втамування «жаги до панування». Втім, у кожній людині є пневма, тобто дух, ув’язнений у матерії, «божа іскра» в тілі. Знання є ключем до визволення, і роль архонтів полягає якраз у тому, щоб не дати людині опанувати це знання. У цьому, зрештою, і полягає конфлікт судді і малюка. Архонт, як і верховний Бог, не хоче і не може бути частиною системи, де все продається, не бажає брати участі в обміні (недарма Маккарті описує сон малюка про суддю і монети), він поза нею. Коли ж хтось намагається теж вийти із системи, Бог цьому активно сприяє, а архонт намагається перешкодити. На думку Доерті, добрий Бог, творець усього світу, таки присутній у романі: саме він з’являється в епілозі і вкладає вогонь, тобто частинку себе, в землю і людей. Бог хоче вивільнити вогонь з матерії, але більшість людей «сплять» або продовжують механічно повторювати за Творцем, необізнані, відчужені й залежні[286]. Це, зокрема, «ті, хто збирає кістки» — поширене у той час заняття. Невдовзі після винищення бізонів люди дізналися, що бізонячі кістки містять багато фосфору, який можна використовувати як добрива. Маккарті, згадавши збирачів, одразу ж додає: «і ті, хто їх не збирає», — узагальнюючи решту людей за принципом заперечення.

Головне визначення «Кривавого меридіана» — роман руху, невипадково серед персонажів є і «пілігрими» (подорожні, часом подібні на героїв «Кентерберійських оповідок» Джеффрі Чосера), і «аргонавти» (золотошукачі, адже саме у 1848–1855 роках тривала Каліфорнійська золота лихоманка).

Та найзагадковішою постаттю лишається вогненосець, який їх веде. Втім, із вогнем пов’язаний і малюк: якось суддя називає його «Young Blasarius», але це не ім’я Блазаріус, а прізвисько, похідне від давнього юридичного терміна «blasarious», що означає підпалювача[287]. На негностичному рівні це можна пояснити тим, що малюк допоміг Тоудвайну підпалити готель, однак Маккарті часто працює з кількарівневими алюзіями.

Гарольд Блум[288], на противагу Доерті, вважав гностичне тлумачення хибним. В образі вогненосця критик вбачав прометеївські мотиви, втім, наголошуючи на принциповій неможливості знайти єдине вичерпне пояснення образів персонажів у романі. Так, за словами самого Маккарті, Голдена годі зрозуміти в межах певної системи: «Хай яких предків суддя мав, він був чимось зовсім іншим, аніж просто їхньою сумою, і не існувало системи, яка дала б змогу виокремити ці лінії аж до самого його походження, бо він до того не надавався».

Втім, є і приземленіші тлумачення епілогу. Так Джон Сепич вважає, що в ньому людина ставить стовпчики для колючого дроту, уперше використаного 1875 року. Інший варіант — процес будівництва гілки залізниці від Сан-Дієґо до Ель-Пасо, що 1877 року об’єднала схід Сполучених Штатів із південним заходом. Дійсно, у першій редакції епілогу описано інструмент з двома лезами, подібний на ручний бур. Саме такий у XIX ст. використовували для буріння ям під залізничні стовпи. В остаточній версії роману все вже не так однозначно: Маккарті має на увазі певний пристрій для окреслення меж і підкорення території. Це добре накладається на висвітлену в романі історію знищення індіанців і бізонів на Заході.

Крістофер Кемпбелл[289] припускає, що письменник придумав епілог, коли побачив в окрузі Катрон (Нью-Мексико) ленд-арт американського скульптора Волтера Де Марії «Поле блискавок» (1977) — 400 стрижнів із неіржавної сталі заввишки 4–6 метрів. Стовпи розташовані у формі прямокутної сітки, яка, за задумом автора, мала б притягати блискавки. Інші літературознавці пропонують пояснення того, чому Маккарті описує події до 1878 року включно: саме тоді стартувала електрифікація Америки, і компанія «Едісон електрик лайт» почала виробляти електроенергію для побутового використання. 1878-й був роком тріумфу науки. «Кривавий меридіан» починається із зорепаду, тобто символічного занепаду природного, небесного світла, і завершується підготовкою до ери домінування світла штучного, що утверджується завдяки земному вогню, який вкладає у камінь Бог.

Місце дії роману — земля піску і каміння. Про останнє чимало сказано в тексті. Так суддя називає скам’янілий уламок «словом Божим», зазначаючи, що «Бог говорить камінням і деревами, кістками створінь». В іншому пасажі Ґлентон замислюється над своїм призначенням: «Він давно відмовився зважувати наслідки своїх дій і допускати, як раніше, що доля дана людині, водночас він ніби присвоїв собі думку, що містить у собі все, чим міг бути у світі, і все, чим світ міг бути для нього, бувши власним статутом, викарбуваним на самому протокамені, він вимагав правочинності і, кажучи це, загнав би безжальне сонце до його остаточного затемнення, ніби наказав йому це ще багато віків тому, ще перед тим, як усюди пролягли шляхи, ще перед людьми і сонцями, із яких можна було б почати». Неологізм «протокамінь» («urstone») — можливе покликання на теорію німецького натураліста Лоренца Окена. Він вважав, що всі органічні істоти складаються з бульбашок-везикул, або ж клітин, і оці бульбашки в первинному процесі виробництва є інфузоріальною масою, «Ur-Schleim»[290], з якої формуються всі більші організми. Крім того, в християнстві камінь асоціюється з апостолом Петром, який тричі зрікся Христа. Ісус, обігруючи значення імені свого учня, промовляє: «Що ти єси Петр, і на сьому камені збудую церкву мою, і ворота пекольні не подужають її»[291]. Старший учень Ісуса — це водночас і фундамент християнства, і той, хто зрікається свого вчителя. Так, зрештою, чинить і малюк у романі, однак не йдеться про буквальний релігійний контекст, адже його навчитель — аж ніяк не Ісус.

У «Кривавому меридіані» християнські мотиви показово видозмінені. Так малюк — низького походження, і його рід описано біблійною цитатою. Перше речення роману: «Ось дитя» (в оригіналі «See the child»), — згідно з гіпотезою Елізабет Андерсен[292], натякає на фразу «Ессе servus meus» з Книги пророка Ісаї[293]. Цитата згадана і в Євангелії від Матвія як пророцтво щодо Ісуса: «Ессе puer meus»[294]. В українському перекладі Біблії ці слова передано як «Ось, слуга мій», бо одне зі значень слів «servus», «puer» — слуга, тоді як інші — дитина, вільна людина, раб. Це, звісно, співзвучно з відомим вигуком Понтія Пілата «Ессе homo» («Оце людина!», «Ось чоловік!») про Христа. Такий інтертекст має налаштувати читача на те, якою фігурою насправді є малюк, порівнюючи із суддею. Важливим перегуком із цим реченням є фраза, написана на клітці з ідіотом: «Побач Дику Людину» («See the Wild Man»). З одного боку, це антитеза («приборканий» малюк і дикий ідіот), а з другого — ще один приклад двійництва у романі. Нарешті у цьому можна вбачати підказку, чому Голдену так потрібна компанія Джеймса Роберта. А Стівен Пастор загалом пояснює зв’язок судді та малюка тим, що це багатозначне протистояння закону Яхве (Старий Заповіт) та вчення Христа (Новий Заповіт), яке закінчується перемогою старої моралі, а також іронічним коментарем щодо того, чому ми відчуваємо «богозалишеність»: Бог помер або спить[295].

Низьке походження хлопця контрастує зі значно вищим, хоч і туманним родоводом Голдена, тією «таємницею лона і гросбухів». Суддя — споконвічна істота без початку і кінця, і кожен дослідник, який волів би його розгадати, «не виявив би жодного сліду того найвіддаленішого від нас атавістичного яйця, яке і вважалося б почином судді». І саме тому більшість персонажів «Кривавого меридіана», особливо жертви, споріднені з малюком. Так загін Ґлентона біля річки Накосарі вирізав ціле пуебло мексиканців, чиї скальпи, зрештою, спалив, щоб приховати свій злочин, лишивши тільки «обвуглений згусток їхніх претерітських життів» («preterite lives»). Слово, безперечно, з лексикону Томаса Пінчона, зокрема воно трапляється у романі «Веселка тяжіння». Персонаж на ім’я Вільям Слотроп написав трактат «Про Претеріцію» — «одну з перших книжок не просто заборонених, а й урочисто спалених у Бостоні»[296]. Претеріція у Пінчона — це певне переосмислення кальвіністської концепції напередвизначення, згідно з якою людство поділяється на еліту (обраних) і претерітів (обійдених). Претеріти — це ті, кого «Господь забув, обираючи небагатьох для спасіння». Та не варто забувати, що без них не може бути обраних: «Ісус був для обраних тим, ким Юда Іскаріот — для претерітів. Будь-що у Творінні має рівнозначний і протилежний відповідник, то чому Ісус має бути винятком? А якби Слотропова єресь мала досить часу для зміцнення та розвитку? — можливо, тоді було б менше злочинів в ім’я Ісуса і більше милосердя в ім’я Юди Іскаріота?» В якомусь сенсі «Кривавий меридіан» — це продовження цієї єресі. Так суддя, вочевидь представник умовної еліти, називає малюка зрадником, тобто новітнім Юдою, адже малюк відмовляється жити за брутальними законами безжального життя, «танцювати», якщо використовувати термінологію Голдена. Літературознавець Рік Воллак[297] порівнює суддю з багаторуким танцюристом Шивою, тобто богом-руйнівником.

В третьому епіграфі Кормак Маккарті наголошує на багатотисячолітній історії жорстокості, та в самому романі нема жодної сцени того, як малюк бере участь у різанині. Хоча вже в чотирнадцять років «десь углибині у ньому визріває смак до безглуздого насильства»[298]. Це не означає, що малюк ніяк не реалізує цього нахилу, просто автору важливо підвести до фінального обвинувачення судді: «Ти не вбивця […] І не боєць. Тканина твого серця з дефектом […] Ти один бунтував. Ти один зберіг милосердя до язичників у якомусь куточку своєї душі». Малюк — влучний стрілець, але, як правило, він убиває, лише коли захищається. Тоді як Голден не боїться смерті та її наслідків: з голомозого судді неможливо зняти скальп. Імовірно, саме так слід розуміти його твердження, що він ніколи не помре. Зрештою, Голден уже виглядає як людина без скальпа, що нібито пережила смерть. Цікаво, що в мемуарах Чемберлена суддя не мав лише вусів і бороди, на ілюстраціях до «Моєї сповіді…» його зображено з довгим темним волоссям.

Маккарті майстерно грає з попередніми текстами, то цитуючи їх, то домислюючи. Літературознавці зауважують те, яку велику роль у романі відіграють повтори: словесні, образні, на рівні і персонажів (наприклад, два Джексони), і епізодів. Тавтологія — ознака епічно-архаїчного, зокрема біблійного стилю, але Маккарті використовує цей художній засіб непослідовно. Так на перших сторінках опис малюка — це нагромадження повторів: «Бліде, тонке [дитя] у розідраній сорочці з тонкої тканини» («Не is pale and thin, he wears a thin and ragged linen shirt»). Так само до повторів Маккарті вдається й далі: «сам він невеличкий, але з великими зап’ястками та кулаками»[299] («Не is not big but he has big wrists, big hands»). Пізніше у тексті такі редуплікації стають значно складнішими й охоплюють цілі епізоди. Крістофер Форбіс зафіксував понад 60 повторів, що вже скидається на авторський структурний принцип. Форбіс називає роман паліндром і стверджує, що повторювані епізоди розташовані в «Кривавому меридіані» дзеркально, симетрично, у «знаково схожих контекстах». І найцікавіше, що в самому центрі роману є речення зі здвоєним образом: «Суддя був взутий у чудово відполіровані сірі чоботи з лайки, а в руці він тримав панамку, так старанно зшиту з двох однакових менших капелюхів, що стібків було майже не видно»[300].

Символи в романі — окрема складна тема. Джон Сепич зауважує, що згадані в одній зі сцен карти Таро пророкують долю персонажів або певного мірою підказують, як їх розуміти. Так малюк двічі натрапляє на карту Четвірка кубків, яка означає задоволення й успіх, радощі, поєднані із певним дискомфортом і тривогою. У кабалістичній інтерпретації четвірка позначена єврейським словом, що означає милосердя. А в останньому розділі малюк випиває три келихи із суддею, але відмовляється від четвертого, коли йому пізніше пропонує випити повія.

Карта Ґлентона — Колісниця, і, що показово, він помирає біля порома, зробленого з двох фургонів. Коли чорний Джексон витягає багатозначну карту Дурень, суддя пояснює її так: «У твоїй долі криється доля всіх нас». Справді, саме чорний Джексон перший гине на переправі. Наприклад, на карті з колоди Райдера-Вейта[301] зображено людину, дуже подібну на Джексона перед смертю: фігура у вільному вбранні на краю прірви. Втім, на карті Таро зображено пса, а Маккарті згадує у тому епізоді кота.

Суддя і без карт може бачити прийдешнє всіх своїх тимчасових побратимів. Ці його передбачення зазвичай малопомітні, але літературознавець Рік Воллак вказує на декілька з них. Так, Голден каже чорношкірому Джексону: «Не морщ на мене своє смоляне чоло [sable brow]» — так натякаючи на відмітку Каїна над бровою. І згодом один Джексон убиває іншого. Пізніше Голден повідомляє Девіду Брауну, що може виписати йому «страхування життя від усіх нещасть, крім зашморгу». І, як знаємо, Брауна врешті-решт повісили.

Мова і повторювані образи «Кривавого меридіана» доволі езотеричні, що спокушає дослідників висувати безліч гіпотез. Кормак Маккарті балансує на межі між натуралістичним і метафізичним поясненнями того, що відбувається, постійно підкидаючи читачеві загадкові пасажі та змальовуючи різноманітні містичні сцени, як-от огдоаду[302] в XV розділі. І все це відбувається у патріархальному світі, де сила і жорстокість[303] є головними чеснотами, а перебільшена виразність персонажів, неспівмірна з відведеними їм ролями, підкреслює їхню штучність, ніби події відбуваються на сцені в декораціях Дикого Заходу, а герої носять маски, під якими ховаються давні сутності, архаїчні боги, що навіки сплелися, наче отруйні змії, в танці життя і смерті.

Вільям Шекспір колись сказав: «Так, світ — театр, де всі чоловіки й жінки — актори»[304]. У XX столітті Кормак Маккарті уточнив: увесь світ — війна, а люди в ній — танцюристи. Відомо, що прикінцевим номером театральної програми в «Глобусі» була джига, фінальний веселий виступ з танцями і співами, що завершував і трагедії, і комедії. Тож «Кривавий меридіан» цілком вкладається в цю шекспірівську традицію, адже в ньому все вивершується радісним danse macabre.

В 1992 році в одному зі своїх нечисленних інтерв’ю Маккарті філософствував так: «Немає життя без кровопролиття. Я думаю, що уявлення про те, що вид можна якось покращити, що всі можуть жити в гармонії, є справді небезпечною ідеєю. Вражені цим уявленням першими відмовляться від своєї душі та свободи. Бажання, щоб усе було саме так, поневолить вас і перетворить життя на пустку»[305].

Інформація видавця

Кормак Маккарті

КРИВАВИЙ МЕРИДІАН,

або

Вечірня заграва на заході

Переклад з англійської: Максим Нестелєєв

Редагування: Богдана Романцова

Коректура: Юлія Колеснікова

Дизайн та верстка: Ігор Дунець

ТОВ «Темпора»

01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 32, оф. 4

Свідоцтво про внесення до державного реєстру:

ДК № 2406 від 13.01.2006

Тел./факс: (044) 234-46-40

www.tempora.com.ua

Підписано до друку 21.07.2023

Папір офсетний. Формат 84x108/32

Гарнітура Noto Serif, Times.

Ум. друк. арк. 27,51. Зам 23-092.

Надруковано ТОВ «Друкарня „Бізнесполіграф“» 02094,

м. Київ, вул. Віскозна, 8

Свідоцтво про внесення до державного реєстру:

ДК № 2715 від 07.12.2006

Примітки

1

Алюзія на біблійну фразу: «А ще промовили до них мужі громадські: Нехай живуть собі на світі, за теж будуть вони дроворубами та водоносами про всю громаду; і пристали всі на те, що сказали їм мужі громадські» (Нав. 9:23; пер. Пантелеймона Куліша, Івана Пулюя, Івана Нечуя-Левицького; тут і дачі використовуємо цей переклад, якщо не вказано іншого; тут і далі прим. перекладача, якщо не вказано іншого).

2

Dipper (англ.) — ідеться про Великий Ківш (Великий Віз), сузір’я Велика Ведмедиця.

3

«The child the father of the man» (англ.) — алюзія на рядок з вірша Вільяма Вордсворта «Моє серце тріпоче, як бачу…».

4

Алюзія на муки Христа в Гетсиманському саду.

5

У грудні 1826 року група англо-американських поселенців і авантюристів на чолі з братами Едвардсами проголосила на території сучасного Техасу так звану республіку Фредонія з центром у місті Накогдочес. Це була перша спроба англійських поселенців у Техасі відокремитися від Мексики та створити незалежну державу. Однак республіка проіснувала лише з 21 грудня 1826 року до 31 січня 1827 року, коли мексиканські солдати й ополченці з колонії Стівена Остіна придушили повстання.

6

Алюзія на вірш: «І приступивши один письменник, каже до Hero: Учителю, пійду слідом за Тобою, куди б Ти ні пійшов» (Мт. 8:19); або на вірш: «Стало ся ж, як ійшли вони, сказав у дорозі хтось до Hero: Пійду слідом за Тобою, куди б ні пійшов, Господи» (Лк. 9:57).

7

Великий ніж з характерним лезом, що має дугастий скіс на обуху. Названий так на честь свого винахідника Джима Бові, американського плантатора, найманця і політика.

8

Г і Т — ініціали Тоудвайна, Ф — фелонія. В англосаксонській системі права це поняття означає важкий злочин.

9

Ніто. Ходи сюди. Тут якийсь пан. Ходи сюди (ісп.).

10

Історична велика дорога між штатами Техас і Луїзіана, відома ще з 1600-х. Інша назва — Пресидіо.

11

Алюзія на біблійну фразу: «Добрий розум приносить приємність, дорога ж беззаконних пагубна» (Пр. 13:15).

12

Кажи (ісп.).

13

Діду (ісп.).

14

Що говорить цей хлопчина? (ісп.).

15

Він хоче випити… Але нічим заплатити (ісп.).

16

Він хоче відпрацювати… Хто знає? (ісп.).

17

Тобі потрібна робота? (ісп.).

18

Вона не брудна (ісп.).

19

Забирайся (ісп.).

20

Він п’яний (ісп.).

21

Договір Гвадалупе-Ідальґо — мирна угода між Мексикою та США, укладена 2 лютого 1848 року, яка поклала кінець Американо-мексиканській війні (1846–1848).

22

Ідеться про дев’ятий незалежний загін техаських добровольців, який проіснував з жовтня 1846 року до жовтня 1847 року.

23

Ідеться про битву на річці Сакраменто під час Американо-мексиканської війни, що сталася 28 лютого 1847 року, коли 924 солдати Вільяма Доніфана успішно атакували понад чотиритисячну армію мексиканців, завдавши їй нищівної поразки (понад 600 поранених і вбитих). Після цього 2 березня Доніфан ввійшов до міста.

24

Маріано Паредес — генерал і президент Мексики від грудня 1845 року до липня 1846 року.

25

Хосе Марія Карраско — очільник мексиканської армії в провінції Сонора. Конфліктував з урядом країни, який не міг адекватно відреагувати на те, що апачі спустошують мексиканські села.

26

Виголошена 2 грудня 1823 року в посланні до Конгресу США декларація президента Джеймса Монро, в якій йшлося про принципи зовнішньої політики держави (зараз відома як «Америка для американців»). Основні тези: американський континент закритий для втручання європейських держав; США теж не мають втручатися у внутрішні справи європейських країн; нові колонії чи втручання інших країн сприйматимуться як загроза національним інтересам США й оголошення війни.

27

Традиційні хатини індіанців на південному заході Америки, круглі чи овальні з каркасом із гілок, вкриті травою чи циновками.

28

А його чоботи. — Чоботи? — Так (ісп.).

29

Золота монета США номіналом 2,5 долара із зображенням білоголового орлана.

30

Проста іспанська азартна гра, яка в XIX ст. вважалася в Мексиці національною картковою грою. Мала безліч варіацій: вигравав або той, хто перший збирав пару, або той, хто обирав найвищу або потрібну карту з трьох.

31

Вільям Ворт — славетний американський військовий, який брав участь у війні 1812 року, Другій семінольській і Американо-мексиканській війні.

32

Так у XIX ст. у Північній Америці називали авантюристів, які брали участь у грабіжницьких нападах на чужу країну чи територію (переважно в Латинській Америці) задля сприяння або підтримання політичної революції, відокремлення та встановлення лояльного до США режиму, який пізніше міг би бути анексований Сполученими Штатами.

33

Річку Ріо-Ґранде у Мексиці називають Ріо-Браво-дель-Норте.

34

Вовки (ісп.).

35

У середньовічній астрологічній традиції так називали планету, «яка знищує життя» (від гр. «знищувач»). Найчастіше так говорили про «злі планети» Марс і Сатурн.

36

Широкий ланцюг гір чи гірських хребтів.

37

Денний перехід (ісп.).

38

Інша назва — дазиліріон, рослина родини спаржевих, яку ще називають «ложкою пустелі».

39

Грифи (ісп.).

40

Рослини, відомі також відповідно як мимулюс (губастик) і отруйний зигаденус.

41

Проклята земля (лат.).

42

Форма залягання гірських порід на великих територіях з нахилом в один бік.

43

Борошно з обсмажених зерен маїсу й інших рослин.

44

Дробовики (ісп.).

45

Що треба (ісп.).

46

Шукаєте індіанців? (ісп.).

47

Досить (ісп.).

48

Довгий мексиканський жіночий шарф.

49

Шоу, популярні в США в 1850-х — 1930-х роках, які рекламували нібито чудодійні ліки й еліксири.

50

Дивись, дивись (ісп.).

51

Буцегарня (ісп.).

52

Начальник (ісп.).

53

Народ, поселення (ісп.). Так конкістадори назвали наземні багатоповерхові та багатокімнатні будинки-поселення хліборобів південно-західної Америки (штати Аризона та Нью-Мексико), зведені зі скріплених глиною каменів або цегли-сирцю.

54

Мексиканський яскравий плед.

55

— Люди кажуть, що койот — то чаклун. Часто буває, що чаклун і є койотом.

— Й індіанці теж. Вони часто озиваються, як койоти.

— Що то було?

— Нічого.

— Сова. Просто сова.

— Може, й сова (ісп.).

56

Єретики (ісп.).

57

«А в цьому питанні вони покладаються на країну» (давньофр.) — юридичне формулювання; питання залишають на розгляд журі присяжних.

58

Тюрма (ісп.).

59

Ходімо, ходімо (ісп.).

60

23 грудня 1842 року відбулася битва техасців з мексиканцями поблизу річки Ріо-Ґранде, в якій останні втратили близько 800 людей.

61

Пласкі дахи (ісп.).

62

Шкіряні чохли, що прикривають передню частину стремена.

63

Перша перехідна модель револьвера 44-го калібру, яку випускали з 1847 року.

64

Мандрівники з давньої країни (ісп.). Алюзія на перший рядок «Озимандії» Персі Біші Шеллі: «І met a traveller from an antique land». В українському перекладі ці слова звучать так: «Стрів мандрівця я з древньої країни» (пер. Віктора Марача).

65

Так спочатку називали жонглерів, а потім загалом фокусників, трюкачів і чарівників. Пародійна фраза псевдолатиною, що виникла наприкінці XVII ст. й, імовірно, походила від слів «hic est doctus» («це вчена людина») або «hocus pocus».

66

Щось третє (лат.).

67

Глечик.

68

Що тут відбувається? (ісп.).

69

Нічого. Усе гаразд (ісп.).

70

Гаразд? (ісп.).

71

Усе гаразд. Справи губернатора (ісп.).

72

Ми друзі сеньйора Ріддла (ісп.).

73

Геть (ісп.).

74

Дозвольте відрекомендувати сержанта Агілара (ісп.).

75

Дуже приємно. — Навзаєм (ісп.).

76

Так до 1856 року називався острів Тасманія.

77

Фермери (ісп.).

78

Генерал Фелікс Зулоаґа керував будівництвом оборонних споруд у Монтерреї та Сальтільйо. Пізніше очолить Війну за реформу (1858–1861) і проголосить себе президентом Мексики.

79

Клоуни? — Так, так, клоуни. Усі. Казимеро! Собаки! (ісп.).

80

Дивись! Дивись! (ісп.).

81

Ходімо (ісп.).

82

Сагайдак (ісп.). Гір із такою назвою у цій місцевості немає.

83

Як? — На картах… Провіщати долю (ісп.).

84

Так, так… Усе, усе (ісп.).

85

Іди… іди (ісп.).

86

Добре… Щось видно?.. Нічого?.. Нічого… Добре… (ісп.).

87

Джентльмени (ісп.).

88

Блазень (ісп.).

89

Хто? Хто? — Негр (ісп.).

90

Хто, хто? (ісп.).

91

Як? (ісп.).

92

Молодик (ісп.).

93

Одну карту, одну карту (ісп.).

94

Четвірка кубків (ісп.).

95

Хто?.. Чоловік… наймолодший. Малюк (ісп.).

96

Натяк на карту Таро Жриця (Папеса) з колоди Райдера-Вейта, де зображено два стовпи Боаз і Яхин, що, як зазначено в Біблії, стояли в притворі храма Соломона. В масонстві Боаз (північна колона) і Яхин (південна колона) утворюють символічну браму.

97

Ватажок (ісп.).

98

Колісниця, колісниця… Перевернута. Карта війни і помсти. Я бачила її без коліс у темній річці (ісп.).

99

Загублена, загублена. Карта загублена в ночі (ісп.).

100

Жонглер (ісп.).

101

Прокляття… Що за лиховісний вітер (ісп.).

102

Карета з мерцями, повна кісток. Юнак, що… (ісп.).

103

Безволосих (ісп.). У переносному значенні — бідняки.

104

Подайте милостиню… Заради Бога (ісп.).

105

Місце, де мисливці зберігали м’ясо на зиму.

106

Заходьте, заходьте, заходьте (ісп.).

107

Спокійно (ісп.). Правильніше — sereno.

108

Кажіть (ісп.).

109

Як? (ісп.).

110

Скільки? (ісп.).

111

Шість (ісп.).

112

Шкіряні сандалії (ісп.).

113

Військовий загін. Проти варварів (ісп.).

114

Матір Божа (ісп.).

115

Техасцям (ісп.).

116

Такі хоробрі вояки! Кров Гомеса, кров людей… (ісп.).

117

Тлако або клако — старовинна мідна монета, 1/8 реала.

118

Пів на одинадцяту, усе спокійно (ісп.).

119

Дослівно «вогненна вода» (ісп.). Горілка з цукрової тростини.

120

Засідка. Кормак Маккарті подає іспанізовану форму англійського слова «ambush», яке іспанською буде «emboscada».

121

Іспанізована форма французького слова «tourbillon» у множині, тобто «вихори».

122

Мисливці на бізонів (від ісп. cibolo — бізон).

123

Сухе річище озера чи річки (від ісп. playa — пляж).

124

Англійські високі шкіряні чоботи зі шнурівкою.

125

Табун (ісп.). Правильніше — caballada.

126

Табун запасних коней.

127

Казарма (ісп.).

128

Мандрівний вогонь, блимавка.

129

Друзі, ми друзі (ісп.).

130

Звідки їдете? (ісп.).

131

А ви куди? (ісп.).

132

Індіанське атабасканомовне плем’я в США, одна з чотирьох груп індіанців чирикауа (чирикава), що входить до складу апачів.

133

«І в Аркадії я» (лат.) крилата фраза, в якій бракує дієслова. Здебільшого тлумачать як нагадування про те, що Смерть була, є і буде всюди, навіть у пасторальному раю, який асоціювався з областю на давньогрецькому півострові Пелопоннес.

134

Нітер (калійна селітра) — мінерал, нітрат калію острівної будови.

135

Заплічна сумка (ісп.).

136

Усі мертві. Усі (ісп.).

137

Типове прізвисько для ведмедя гризлі. Зокрема, так звали відомого звіра, що на початку XX ст. перебував у національному лісовому заповіднику Кеш в Юті.

138

Частина комплексу з трьох скельних помешкань древніх індіанців анасазі (пуебло) на північному сході Аризони.

139

Сталевий латний черевик. Інакше — сабатон.

140

Ґнаденгюттенська різанина — убивство 96 хрещених делаварів в Огайо, яке скоїло американське народне ополчення з Пенсильванії в 1782 році.

141

Маленький щит для фехтування не більш як 40 см у діаметрі.

142

Церемоніальні споруди індіанців півдня і південного заходу США.

143

Побудована в 1811 році дорога, що з’єднувала форти в Алабамі та Джорджії, головний військовий шлях між ранніми американськими фортами, територією Міссісіпі й землями індіанців крик.

144

Шоу менестрелів — американський народний театр, що з’явився на початку XIX ст. Спочатку білі актори театру були загримовані під чорношкірих і висміювали їх, а згодом у комічних сценках, танцях і музичних виступах уже брали участь і афроамериканці.

145

Традиційне житло навахо круглої, конічної чи квадратної форми.

146

Стріла; дурень (ісп.).

147

Землевласник (ісп.).

148

Місто Чіуауа (ісп.).

149

Чиста кров (ісп.).

150

Огидні мавпоподібні людські істоти, які живуть у країні коней у «Мандрах Гуллівера» Джонатана Свіфта.

151

Chaos and old night (англ.) — цитата із «Втраченого раю» Джона Мільтона (пер. Олександра Жомніра).

152

Великі дюни (ісп.).

153

Алюзія на однойменну баладу Йоганна Ґете.

154

Індіанці кращі (ісп.).

155

Прогулянки (ісп.).

156

Різновид фермерського господарства, поширений у Латинській Америці. Великі приватні ділянки землі, що використовуються для хліборобства або розведення великої рогатої худоби чи овець.

157

Звивисті гряди, схожі на вали.

158

Відповідно акація Ґреґґі та колеція хрестоподібна.

159

Ходімо (ісп.).

160

— Куди ти?

— Додому (ісп.).

161

Sierra (ісп.). — дослівно «зубчаста пила», загалом означає гірський хребет, або пасмо гір.

162

Спільнота (ісп.)., тут — загін.

163

Землі спалені, землі безплідні (ісп.).

164

Ресторанчик (ісп.).

165

Полювання на душі (ісп.).

166

Караван (ісп.).

167

Жебраки (ісп.).

168

В’язки (ісп.).

169

El Día de las Ánimas — дослівно «день душ» (ісп.), День усіх померлих. Традиційне свято індіанців ще в дохристиянські часи, сучасні християни в Центральній Америці святкують його 2 листопада.

170

Цукрові калавери — традиційний святковий кондитерський виріб у формі черепа, зроблений із цукру, шоколаду й амаранту.

171

Продаю собак (ісп.).

172

Скільки хочеш? (ісп.).

173

П’ятдесят сентаво (ісп.).

174

Обох (ісп.).

175

Уперед; тут — давай (ісп.).

176

Прапор (ісп.).

177

Заїзд (ісп.).

178

Погоничі мулів (ісп.).

179

Чому ховаєшся? (ісп.).

180

Звідки ти? (ісп.).

181

Що у тебе там? (ісп.).

182

Трави (ісп.).

183

Чого вам від мене треба? (ісп.).

184

Заради Бога (ісп.).

185

Червона вохра (ісп.).

186

Служниця (ісп.).

187

Конюхи, гукнув він. Сюди. Швидко (ісп.).

188

Цей чоловік — головний (ісп.).

189

— Я доручаю тобі все. Коней, сідла, усе.

— Так. Зрозуміло.

— Добре. Давай. Коні в домі (ісп.).

190

— Юначе…

— Ти конюх?

— Так, синьйор. До ваших послуг.

— Наші коні… (ісп.).

191

Вісімка (гр.). Ідеться про вісім предковічних богів єгипетської міфології, яким поклонялись у місті Гермополі. Також огдоада — важливе поняття в гностицизмі.

192

Джон Слоут — командор Військово-морського флоту США, відомий бойовими діями на території Каліфорнії, яку в липні 1846 року було оголошено частиною США.

193

Різновид зеленого стручкового перцю чилі.

194

Претеріт — форма давноминулого (латина) або простого минулого часу в багатьох мовах (іспанській, французькій, англійській тощо). Інакше його називають минулим доконаним чи історичним часом. Більше про це див. у післямові.

195

Похила передгірська рівнина.

196

Вона ж бутелуа витончена.

197

Ласо, аркан (ісп.).

198

Стародавній різновид масивних ударно-кременевих замків, поширених в Іспанії, Португалії, Оттоманській імперії, Італії, Північній Африці та Балканах з кінця XVI по середину XIX ст. Слово виникло на позначення типу мушкетів, які використовувало іспанське ополчення (miquelete) під час Піренейської війни (1808–1814).

199

Тополиний гай (ісп.). Тут — алея з деревами.

200

Балки (ісп.).

201

Рагу (ісп.).

202

Ватажок чихенне (бл. 1793–1863), однієї з груп чирикауа-апачів, понад 50 років воював проти мексиканців і американців. Його ім’я Mangas Coloradas (ісп. «Червоні рукави») — це іспаномовна адаптація його індіанського прізвиська Кан-да-зіс Тлішишен, що означає «Червона сорочка».

203

Перев’яз через плече, часто прикрашений вишивкою, призначений для того, щоб носити зброю, штандарт або прапор.

204

Спокійніше. Це просто випадковість, не більше (ісп.).

205

Подивіться. Подивіться на вухо мого коня (ісп.).

206

Доброго ранку. Звідки їдете? (ісп.).

207

Ідіть… Вони приязні. Просто трохи випили, й усе (ісп.).

208

Віскі немає (ісп.).

209

Як? (ісп.).

210

Віскі є в Тусоні (ісп.).

211

Безумовно. І солдати теж (ісп.).

212

— Золото є?

— Так.

— Скільки?

— Достатньо (ісп.).

213

Добре. Три дні. Тут. Бочка віскі (ісп.).

214

Алкогольний напій індіанців, який виготовляється із маїсу і підсолоджується борошном зі стручків мескитового дерева чи сиропом із кактуса сагуаро.

215

Кулеврина — вогнепальна зброя, предок аркебузи, мушкета і легкої гармати, подібна на нашу пищаль. Напівкулеврина має укорочений ствол. Згадана в тексті напівкулеврина розрахована на мушкетні ядра вагою 5,5 кілограма.

216

Кістки (ісп.).

217

Едвард Кок (1552–1634) — англійський юрист, судовий діяч і політик. Вільям Блекстоун (1723–1780) — англійський юрист і історик права. Анаксімандр (бл. 610–546 до н. е.) — давньогрецький філософ, який, зокрема, ввів термін «закон». Фалес Мілетський (626/623-548/545 до н. е.) — давньогрецький філософ, математик і астроном, один із «семи мудреців».

218

Так загально називали деякі племена апачів у східній і центральній Аризоні.

219

Один з різновидів місячного гало, атмосферний оптичний феномен.

220

Землі розорені, землі покинуті (ісп.).

221

Скам’яніла кістка (ісп.).

222

Денний перехід (ісп.).

223

Вироблялися в лондонському Тауері з 1775 року і вважалися найкращою ручною зброєю з прикладом в Європі.

224

Агрегат — сукупність окремих мінералів, що складають гірську породу.

225

«Тоді рече до него Ісус: Верни меч твій в місце його: всі бо, що візьмуться за меч, од меча погинуть» (Мт. 26:52).

226

«Він нічого не каже» (лат.) — відмова відповідача або підсудного від свідчень.

227

Дослівно — кінь у волоссі (ісп.).

228

Добридень (ісп.).

229

Звідки їдете? (ісп.).

230

Торба-рептух, в якій зазвичай тримають корм для коней (від ісп. morral — «сумка»).

231

Джил — англійська міра об’єму рідин і сипких матеріалів, чверть пінти, що в Англії дорівнювало п’ятьом унціям (0,142 л), а в Америці — чотирьом (0,118 л).

232

Візерунчасті стволи зі скручених і зварених шматків сталі.

233

Приміщення, де відбуваються засідання колегії кліриків або адміністративної ради, яка керує муніципалітетом.

234

У католицизмі елемент чернечого вбрання, який носять згідно з обітницею.

235

Боже мій. Чого він хоче? (ісп.).

236

Що? (ісп.).

237

Кажи (ісп.).

238

Чоловік, який у вас. Мій товариш (ісп.).

239

Пошукайте (ісп.).

240

Суд (ісп.).

241

Ні-ні. Мати Божа. Не тут. Він пішов. Сім-вісім днів (ісп.).

242

Суд. Де він? (ісп.).

243

Отам, показала вона. Отам (ісп.).

244

Безалкогольний напій, який виготовляли із лози смілаксу (він же сарсапарель), на смак подібний на кореневе пиво.

245

Чудотворець, той, хто опанував давньогрецьке мистецтво магії і див.

246

Заборонений нині, старовинний поховальний ритуал в індуїзмі, коли вдову спалювали разом з її померлим чоловіком на спеціально спорудженому багатті.

247

Ринок продавця — це різновид ринку, на якому попит на продукцію чи послуги перевищує пропозицію.

248

Імовірно, Кормак Маккарті запозичив це слово з романів Майна Ріда, де воно означає мексиканське в’ючне сідло.

249

Алюзія на два біблійні уривки: «І буде насінне твоє, як пісок земний, і розпросторишся на захід сонця, і на схід сонця, і на північ, і на полуднє, і благословляться в тобі всі коліна землі, і у насінні твойму» (Бут. 28:14); «Як же був на самоті, питались у Него ті, що з Ним, разом з дванайцятьма, про приповість. І рече до них: Вам дано знати тайну царства Божого; тим же, що осторонь, у приповістях усе стається, щоб дивлячись дивились, та й не бачили, й слухаючи слухали, та й не розуміли, щоб інколи не навернулись, і не простились їм гріхи. І рече до них: Хіба не знаєте приповісті сієї? як же всі приповісті зрозумієте?» (Мк. 4:10–13).

250

Імовірно, натяк на персонажа з «Кентерберійських оповідок» Джеффрі Чосера.

251

Тобто домігся повернення власності (віндикація — вимога власника повернути речі, якими незаконно заволоділи).

252

Пістолет (ісп.).

253

Хочу побачити твій пістолет (ісп.).

254

Що з вами сталося? (ісп.).

255

Юма (ісп.).

256

Вони дуже погані (ісп.).

257

Ясна річ (ісп.).

258

У вас є товариші? (ісп.).

259

Так, відповів малюк. Багато. Він махнув рукою на схід. Вони скоро тут будуть. Багато товаришів (ісп.).

260

Місцевість біля Ворнер Спрінгз (Каліфорнія), перша зелена оаза, на яку натрапляли мандрівники, виходячи з пустелі, коли йшли Південною емігрантською стежкою в 1849–1861 роках. Власник — американець Джонатан Трамбул Ворнер, який прийняв мексиканське громадянство і став Хуаном Хосе.

261

Повішені (ісп.).

262

Сопілкар (ісп.).

263

Тріскачки (ісп.).

264

Бабусю, сказав він. Ти мене не чуєш? (ісп.).

265

Ви маєте спати, а я маю танцювати (нім.). Дещо змінений рядок з вірша німецького прозаїка і поета Теодора Шторма «Гіацинти».

266

Свинцева руда. Сірий, крихкий і важкий мінерал з класу сульфідів і сульфосолей.

267

Коротка широка спідниця у поєднанні з панталонами, прихопленими на щиколотці гумкою або шнурком.

268

Англ. «And some are not yet born who shall have cause to curse the Dauphin’s soul», — неточна цитата з «Генріха V» Вільяма Шекспіра. Дослівно цитата звучить так: «And some are yet ungotten and unborn / That shall have cause to curse the Dauphin’s scorn» («Прокленуть цей жарт / І ті, кого на світі ще нема» — пер. Віктора Ружицького). В трагедії дофін — це Людовик, син короля Франції Карла VI і королеви Ізабелли Баварської.

269

Алюзія на слова: «Рече ж йому Бог: Безумний, сієї ночі душу твою візьмуть у тебе; що ж надбав єси, кому буде?» (Лк. 12:20).

270

Кормак Маккарті це заперечує, але коли літературознавці дослухалися до думки авторів щодо жанрів їхньої творчості?

З листа письменника до його редактора Ерскіна: «Насправді історичний матеріал для мене не більш як каркас, на який можна повісити драматичне дослідження природи долі та історії, застосування розуму та знання, природи зла й усього, що мучило людей, відколи вони існують».

271

В українському перекладі Дмитра Паламарчука це передано так: «Та шалом півдня кров його палає […] Шал півдня влився до моєї крові».

272

Schimpf Sh. A Reader’s Guide to «Blood Meridian». Shoreline: Bon Mot Publishing, 2006.

273

Стівен Фрай дотепно зауважує, що Голден одночасно схожий на білого кита і капітана Ахава з роману «Мобі Дік» Германа Мелвілла. Frye S. Understanding Cormac McCarthy. Columbia: University of South Carolina Press, 2009.

274

Перші шість розділів і останні чотири ми спостерігаємо за подіями очима малюка, тоді як у розділах VII–XIX він діє як епізодичний персонаж, а в XI і XVI взагалі відсутній. Лише у розділі XV малюк стає головним героєм, і Маккарті описує його пригоди за межами банди.

275

Sepich J. Notes on Blood Meridian: Revised and Expanded Edition. Austin: University of Texas Press, Austin, 2008.

276

Саме так його названо в тексті Чемберлена — в лапках і з великої літери.

277

Hillier R. Morality in Cormac McCarthy’s Fiction: Souls at Hazard. London: Palgrave MacMillan, 2017.

278

В чернетках Маккарті описує долю малюка так: «Фатальна слабкість».

279

Маккарті невипадково саме так називає це дивне намисто.

280

Пер. Анатолія Онишка.

281

Суддя вільно цитує Геракліта, що називав війну батьком і королем усього і тим, що розрізнює людину просту і богоподібну, раба і вільного.

282

Mundik Р. A Bloody and Barbarous God: The Metaphysics of Cormac McCarthy. Albuquerque: University of New Mexico Press, 2016.

283

Mt. 6:24.

284

Daugherty L. Gravers False and True: «Blood Meridian» as Gnostic Tragedy // Perspectives on Cormac McCarthy / Ed. by Edwin T. Arnold and Dianne C. Luce. Jackson: University Press of Mississippi, 2000.

285

В епіграфі з Якоба Беме теж ідеться про це.

286

Найпоширеніше речення в романі, яке вжито 31 раз: «Вони рушили/поїхали далі» («They rode on»). Варіація цієї фрази завершує твір: «А потім вони всі знову йдуть далі» («Then they all move on again»).

287

У моєму перекладі — «юний Палій».

288

Блум також припускає, що «дворучне знаряддя» («implement with two handles») в епілозі — це натяк на «two-handed engine», незрозумілу фразу з поеми Джона Мілтона «Люсідас». Саме цей «two-handed engine» у Мілтона має порятувати Англію від загнивання. A Conversation with Harold Bloom about McCarthy’s «Blood Meridian». Interviewed by Peter Josyph // Sacred Violence. Vol. 2: Cormac McCarthy’s Western Novels / Ed. by Wade H. Hall, Rick Wallach. El Paso: Texas Western Press, 2002.

289

Campbell D. Ch. Walter De Maria’s Lightning Field and McCarthy’s Enigmatic Epilogue: «Y que clase de lugar es este?» // The Cormac McCarthy Journal, Vol. 2, № 1 (2002).

290

Від нім. «первісний слиз, намул» — щось на кшталт протоплазми. На думку Джуліуса Ґріва, ця концепція є визначальною для всього роману, особливо у контексті уявлень про людину, у якої «серце з іншої глини» та й загалом вона є «сміховинною глиною». У цьому контексті й епілог набуває дещо іншого значення. Greve J. «Another kind of clay»: On «Blood Meridian»’s Okenian Philosophy of Nature // The Cormac McCarthy Journal, Vol. 13, № 1 (2015).

291

Мт. 16:18.

292

Andersen Е. The Mythos of Cormac McCarthy: A String in the Maze. Saarbrücken: VDM, 2008.

293

Ic. 42:1.

294

Цікаво, що у Джеймса Джойса є поема із назвою «Ессе puer», в якій протиставлено народження дитини і смерть старигана. Якби не суттєва різниця у часі написання, її можна було б вважати своєрідним поетичним коментарем до роману Маккарті.

295

Pastore S. Judge Holden: Yahweh on Horseback // They Rode On: «Blood Meridian» and the Tragedy of the American West / Ed. by Rick Wallach. Miami: Cormac McCarthy Society, 2013.

296

Тут і нижче цитати з «Веселки тяжіння» (пер. Тараса Бойка).

297

Wallach R. Judge Holden, «Blood Meridian»’s Evil Archon I I Sacred Violence. Vol. 2: Cormac McCarthy’s Western Novels / Ed. by Wade H. Hall, Rick Wallach. El Paso: Texas Western Press, 2002.

298

Від англ. «mindless violence». Знаково, що спочатку в чернетках було «mindless rapacity» («безглузда хижість»).

299

На противагу цьому суддю описано так: «У нього було спокійне і дивовижно дитяче обличчя. Малі руки».

300

Дещо менш переконливо Крістофер Форбіс висновує, що капелюх є центральним образом роману, але будьмо поблажливі до натхненних дослідників. Forbis Ch. Of Judge Holden’s Hats; or The Palindrome in Cormac McCarthy’s «Blood Meridian». Режим доступу: www.johnsepich.com/documents/palindrome.pdf

301

Роберт Коттедж доводить, що персонажі роману з великою імовірністю використовують саме цю колоду, і саме на її образність покликається Кормак Маккарті. Однак цей набір Таро надрукували тільки 1909 року, тож у світі «Кривавого меридіана» її не могли знати. Kottage R. Mysteries of the Meridian Revealed: McCarthy’s Anachronistic Tarot // The Cormac McCarthy Journal, Vol. 15, № 1 (2017).

302

Артур Едвард Вейт в «Ілюстрованому ключі до Таро» зазначав, що «християнський гностицизм говорить про відродження в Христі як перехід до огдоади», пов’язаної із вісімкою як знаком життя.

303

Знаково, що, докладно описуючи всі можливі варіанти жорстокої поведінки, Маккарті уникає подробиць загибелі малюка-чоловіка. Можливо, щоб зробити цю сцену ще жахливішою, а може, щоб вивести її за дужки побутового ґвалту, утвердивши її символічно нереалістичний статус.

304

«Як вам це сподобається» (пер. Олександра Мокровольського).

305

Woodward R. Cormac McCarthy’s Venomous Fiction // The New York Times, April 19, 1992.

Content

Кормак Маккарті
Кривавий меридіан, або Вечірня заграва на заході

КРИВАВИЙ МЕРИДІАН, або ВЕЧІРНЯ ЗАГРАВА НА ЗАХОДІ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

ЕПІЛОГ

Танцювати, не танцювати, танцювати знову Максим Нестелєєв

Інформація видавця

Примітки