Джон Барт

Баришник дур-зіллям

Перекладено за виданням:

Barth, John. The Sot-Weed Factor.

New York: A Bantam Book / published

by arrangement with

Doubleday & Company, 1969.

Переклад з англійської: Максим Нестелєєв, Віталій Осика

Редагування: Ніка Чулаєвська

Коректура: Ірина Ніколайчук

Дизайн і верстка: Ірина Мамаєва

Барт Джон

Баришник дур-зіллям / Джон Барт; пер. з англ. Максима Нестелєєва і Віталія Осики. — К.: Темпора, 2022. — 1024 с.

ISBN 978-617-569-575-3

ISBN 978-617-569-575-3

Copyright © 1960, John Barth

All rights reserved

© Максим Нестелєєв, Віталій Осика, переклад, 2022

© Темпора, 2022

Частина І:

Доленосне парі

1

Поета представлено та вирізнено з-поміж друзів

В останні роки сімнадцятого століття серед вертигузів і блазнів — сталих гостей лондонських кав'ярень — можна було помітити цибатого, схожого на обапіл незграбу на ім'я Ебенезер Кук, чолов'ягу більш амбітного, аніж талановитого, а втім, більш талановитого, аніж розважливого, який подібно до своїх друзяк-шалапутів, кожен з яких, як то вважалося, мав би навчатися в Оксфорді або Кембриджі, знайшов у звуках Рідної Англійської радше розвагу для себе, аніж предмет для наполегливої праці, тож замість засісти за науку він, опанувавши навички віршомаза, видобув на-гора стоси писаних на тогочасний штиб поезійок, що аж кишіли Юнонами та Юпітерами, бряжчали деренчливими римами та рясніли такими натягнутими, мов струни, порівняннями, що вони ледь не лускали.

Поетом Ебенезер був ані кращим, ані згіршим від своїх товаришів, жоден з яких по собі нічого шляхетнішого за власних нащадків не залишив; проте були чотири речі, які відрізняли його від решти. По-перше, його вид: світловолосий і світлоокий, кістлявий, з худим і видовженим обличчям, він стояв — ба ні, звисав — під кутом з висоти десь 11 п'ядей[1]. Вбрання на ньому було з гарного сукна та ладно зшите, проте тріпалося на кістяку, немов на довгих реях вітрилля, що втрачає вітер. Така собі людина-журавель — худі кінцівки та гострий дзьоб, — він рухався й сидів із розбовтаною рівновагою; кожна його поза була на диво незграбна, а кожен рух руками був ніби оберт млина, тож, жестикулюючи, він, здавалося, ледь не бився. До того між рисами його обличчя, яке завжди мало вираз певної занепокоєності, неначе був якийсь розлад: журавлиний ніс, чоло вовкодава, гостре підборіддя, запалі щоки, світло-блакитні очі, біляві випуклі брови — усе це, здавалося, постійно мало на думці щось своє, чинило, як йому заманеться і набувало дивних положень, які доволі часто не мали нічого спільного з тим, що можна було б узяти за настрій їхнього власника. Але й ці утворення тривали недовго, бо ж риси його обличчя, мов ті невгамовні дикі качки, ледве встигали всістися, як — ха! — вже сполохані — ф'ють! — стріпонули крилами, й ніхто не в змозі був сказати, що ж насправді за ними криється.

По-друге, його вік: тоді як більшості його спільників ледве минуло двадцять років, Ебенезерові на початку цієї розповіді було вже близько тридцяти, однак не можна сказати, щоб він був бодай на крихту розумніший од решти, і не мав про запас зайвих шести-семи років як виправдання.

По-третє, його походження: Ебенезер народився в Америці, однак не бачив місця свого народження, відколи в ранньому дитинстві його залишив. Його батько, Ендрю Кук II з парафії Сент-Джайлза у Філдсі, графство Міддлсекс — старий гріховода, червонопикий, сивострижений, огрядно-задиханий, із проникливим поглядом і всохлою рукою — провів свою молодість, як і перед тим його батько, у Меріленді, агентом англійського промисловця, і, бувши метким на око щодо товарів і ще меткішим щодо людей, він до тридцяти років приточив до маєтку Куків десь тисячу акрів угідь — доброго лісу й орної землі, що на березі річки Чоптанк. Місцина, де лежала ця земля, мала назву Мис Кука, а невеличка, збудована там садиба, — Молден. Одружився він досить пізно, зачав близнюків — Ебенезера та його сестру Анну, чия мати (немов модло, за яким їх відливали, не витримало непомірної ваги й луснуло) померла під час пологів. Коли близнюкам було лише чотири роки, Ендрю повернувся до Англії, доручивши порядкувати в Молдені управителю, а сам зайнявся торгівлею, посилаючи на плантації вже власних агентів-баришників. Справи його процвітали, тож діти були добре забезпечені.

Четвертою річчю, яка відрізняла Ебенезера від решти його кумпанів по кав'ярні, була його поведінка: хоч жоден з них і не був наділений талантом більшим, аніж його потребував, проте всі приятелі Ебенезера, збираючись купно, дерли носа один перед одним, з непомірним пафосом декламували власні вірші, зневажливо відгукувались про всіх відомих тогочасних поетів (або ж про кого-небудь зі свого кола, коли того не було поруч), вихвалялись амурними перемогами, запевняли всіх присутніх у власному неминучому успіху або ж у якийсь інший спосіб поводилися так, що коли б за іншими столиками у кав'ярні не сиділи такі ж самі чваньки та мартопляси, то вони завдавали б чимало клопоту іншим. Але сам Ебенезер, якого завдяки його зовнішності важко було не помітити, був радше мовчазним. Ба навіть холодним. За деякими винятками нападів балакучості, він вельми рідко долучався до розмови і, схоже, був цілком вдоволений тим, що лише спостерігав, як інші пташки причепурюють своє пір'ячко. Декотрі сприймали цю його стриманість як зневагу, що лякало або викликало в них прихований гнів, залежно від рівня самовпевненості. Декому він здавався скромним, іншим — сором'язливим, а дехто вважав це за митецьку або філософську відчуженість. І якби це дійсно було ознакою чогось вищезгаданого, то цієї історії й не було б узагалі; одначе насправді ця манера поведінки нашого поета була спричинена чимось глибшим, складнішим, і це дає підстави для того, щоб докладно оповісти про його дитинство, пригоди та врешті-решт про кінець його днів.

2

Дивний і вартий уваги спосіб, у який Ебенезер здобуває освіту, та не менш дивні наслідки цієї освіти

Ебенезер та Анна зростали разом. Так трапилося, що в маєтку в Сент-Джайлзі не було інших дітей, тож, не маючи друзів для ігор і розваг, вони стали надзвичайно близькими. Вони бавились у ті самі ігри, вчилися однакових наук, оскільки Ендрю був доволі заможний, щоб найняти їм домашнього вчителя, проте не настільки, щоб забезпечити роздільне навчання. До десяти років вони навіть спали в одній кімнаті, але це було не тому, що в лондонському будинку Ендрю на Пламтрі-стріт або згодом у маєтку в Сент-Джайлзі бракувало місця, а тому, що стара ключниця місіс Твіґґ, яка декілька років виховувала дітей, до нестями захопившись тим, що вони близнюки, взяла за правило тримати їх разом, і навіть пізніше, коли їхній тілесний розвиток і те, що вони вже мали б дещо усвідомлювати, почало її бентежити, вона ще якийсь час не могла встояти перед їхніми спільними протестами, які виникали щоразу, коли мова заходила про роздільні кімнати, так уже вони звикли до товариства одне одного. Коли ж нарешті, за наказом Ендрю, це трапилося, то їх лише розвели по суміжних кімнатах, двері між якими зазвичай залишалися прочиненими, що давало змогу перемовлятися.

Тож з огляду на це й не дивно, що навіть після досягнення статевої зрілості, окрім зовнішніх проявів статі, між дітьми було мало відмінностей. Обоє були жвавими, кмітливими й чемними, але Анна була менш сором'язливою, і навіть коли Ебенезер, що цілком природно, виріс значно вищим і став фізично дужчим, Анна залишалася рухливішою та зграбнішою, тож вона зазвичай виходила переможницею у дитячих забавах. Вони грали у волан, п'ятірку[2] або paille-maille[3]; а ще в сквейлз[4], Меґ Меррілайз, соломинки[5] або шов га'пенні[6]. Обоє любили читати, і їм подобались однакові книжки. Із класики вони любили «Одіссею», «Метаморфози», «Книгу мучеників» і «Четьї-Мінеї»; лицарські романи про Валентина й Орсона, Бевіса з Гемптона, та Гая з Ворвіка; казки про Робіна Гуда, Терпеливу Грізель і Лісових Знайд; серед новіших видань це були «На згадку дітям» Дженвея, «Взірець для дівиць» Батчілера, «Розважлива діва» Фішера, а також «Кокесова важка спадщина, або Його школа поганих манер», «Попередження для молодиків», «Книга веселих загадок» та, невдовзі по виходу у світ, «Похід паломника» Буньяна і «Війна з дияволом» Бенджаміна Кіча. Можливо, якби Ендрю був менш заклопотаний своїми торговими справами, а місіс Твіґґ своєю побожністю, подагрою і владою над іншими слугами, то Анна мусила би бавитись у ляльки й вишивати, а Ебенезер опановував би мистецтво полювання та фехтування. Проте їхні заняття рідко коли спрямовувались старшими, тож вони не вбачали великої різниці в тому, що пристало робити дівчаткам, а що хлопчикам.

Їхньою улюбленою забавкою були рольові ігри. На вулиці чи вдома вони годинами бавились у піратів, солдатів, священників, індіян, осіб королівської знаті, велетнів, великомучеників, шляхетних панів і паній та, власне, будь-кого, хто спадав їм на думку, вигадуючи сюжети й розмови під час гри. Інколи вони грали в ті самі ігри кілька днів поспіль, а інколи лише декілька хвилин. Особливо вигадливим Ебенезер ставав, коли йому доводилося приховувати свою роль у присутності дорослих, і лише якимсь на позір невинним жестом або висловом він, на превелику втіху Анні, давав їй зрозуміти, що й досі в образі. Так вони могли провести осінній ранок у садку, вдаючи з себе Адама і Єву. Та коли під час обіду батько забороняв їм повертатися туди через багнюку, Ебенезер, значуще киваючи, відповідав: «Ет, багнюка — то що… Я от бачив там змію…» А мала Анна, відітхнувши й подаючи брату скибку хліба, вимовляла: «Я не злякалася, а от чоло Ебенезера й досі спітніле». Увечері, перед тим як розійтися по кімнатах, та й потім, вони й далі грали свої уявні ролі, що тепер, зрозуміло, зводилися лише до розмови, яку їм було легко вести в темряві, або ж грали «в слова» — гру, різновидів якої вони знали чимало, починаючи з найпростішої «А скільки слів ти знаєш на літеру С?» або «Скільки рим ти можеш дібрати до слова „швидко“?» і закінчуючи вигадуванням складних словесних кодів, читанням слів навспак і створенням уже в підлітковому віці загадкових мов, зрозумілих тільки їм двом.

1676 року, коли їм виповнилося десять, Ендрю найняв їм нового вихователя Генрі Берлінґейма III — жилавого, смаглявого молодика років двадцяти з карими очима, сповненого енергії та запалу і не позбавленого зовнішньої привабливості. Цьому Берлінґейму з нез'ясованих причин не вдалося завершити курс навчання й здобути ступінь бакалавра, проте за обсягом і глибиною знань він був ледь не Арістотелем. Ендрю знайшов його в Лондоні безробітного та зголоднілого, і, лишаючись, як і завжди, спритним ділком, він спромігся найняти для своїх дітей за мізерну платню вихователя, який однаково гарно міг співати тенором мадригали Джезуальдо[7] і препарувати польову мишу або відмінювати εἰμί[8]. Близнятам він сподобався одразу, а той і собі теж за декілька тижнів так прив'язався до них, що невимовно зрадів, коли Ендрю, не збільшуючи при цьому платню, дозволив йому переобладнати літній флігель маєтку в парафії Сент-Джайлза в щось на кшталт лабораторії й житлової кімнати водночас і відтак цілком присвятити себе своїм обов'язкам.

У близнятах він знайшов кмітливих учнів, які виказували більші здібності до натурфілософії, літератури, композиції й музики та менші до мов, математики й історії. Він навіть навчив їх танцювати, хоча Ебенезер уже у віці дванадцяти років був надто незграбним, щоб бути вправним танцюристом. Спочатку він учив Ебенезера, як грати мелодію на клавесині, потім, під награвання Ебенезера, розучував з Анною танцювальні рухи, доки вона їх цілком не опановувала, затим займав місце Ебенезера за інструментом, щоб уже Анна могла навчити Ебенезера танцю, і насамкінець, коли всі вже вивчили танець, Ебенезер допомагав Анні опанувати мелодію на клавесині. Окрім очевидної дієвості такого підходу, цей спосіб відповідав другому з трьох принципів педагогічної системи Берлінґейма, а саме: найкращий спосіб навчитися самому — це навчати когось. Перший же полягав у тому, що проміж трьох мотивів, що спонукають до навчання, — необхідності, честолюбства та цікавості — проста цікавість найбільше заслуговує на розвиток, оскільки є «найчистішим» стимулом (себто цінність її супроти інших мотивів полягає в тому, що вона сама по собі є метою, а не знаряддям), найліпше заохочує до тривалих та ґрунтовних, а не до швидких і обмежених занять і найвірогідніше здатна зробити наполегливу працю, якою є навчання, приємною. Третій принцип, тісно пов'язаний з попередніми двома, полягав у тому, що розвага, якою має бути навчання, ніколи не мала бути прив'язана до певних годин або ж до певного місця, щоб учитель та учень (які в системі Берлінґейма мало чим відрізнялись один від одного) не набували банальної звички вимикати свою увагу в інший час і щоб таким чином не поставала згубна відмінність навчання від інших проявів природної поведінки.

Тож освіта близнюків тривала з ранку до ночі. Берлінґейм радо приєднувався до них у їхніх рольових іграх, і якби наважився запитати дозволу, то й спав би разом з ними, щоб скеровувати їх у словесних іграх. Нехай його системі й бракувало дисципліни Локка, який змушував своїх учнів тримати ноги в холодній воді, зате вона була значно веселішою: Ебенезер та Анна любили свого вчителя, і всі троє стали добрими друзями. Щоб навчити їх історії, він спрямовував їхні рольові ігри до історичних подій; щоб підтримати цікавість до географії, він видобував томи книг з картинками екзотичних країв та описами пригод; щоб загострити їхній логічний апарат, він пропонував їм парадокси Зенона у якості загадок, і так весело вправлявся з ними у скептицизмі Декарта, немов пошуки істини та сенсу існування всесвіту були лише грою «Вгадай, у кого ґудзик?». Він учив їх дивуватися листочку чабрецю, строфі Палестрини[9], сузір'ю Кассіопеї, лусці сардини, звучанню слова «безустанний» і вишуканості соритів.

Наслідком такої освіти стало те, що близнюки просто закохалися в увесь довколишній світ, і передусім це стосувалося Ебенезера, тоді як Анна років з тринадцяти стала стриманішою і менше виказувала свої почуття. Та Ебенезера аж до мурашок міг зворушити карколомний політ ластівки; напади сміху в нього могли викликати мереживо павутиння або розкотистий звук органу, видобутий з педальної клавіатури, а дотепність «Вольпоне»[10], натяг у корпусі скрипки чи істинність теореми Піфагора були здатні раптово розчулити його до сліз. У вісімнадцять років він досяг крайньої межі свого зросту і незграбності; вразливий і неоковирний молодик, який уже тоді хоча й переважав свою сестру буйністю уяви, проте значно поступався їй природною красою, і хоча близнюки мали майже однакові риси, Природа вважила за належне шляхом деяких ледве помітних змін обернути Анну на привабливу молоду жінку, а Ебенезера на опудало горохове, так само, як дотепний автор, внісши деякі обережні поправки, може створити пародію на високий стиль.

Прикро, що Берлінґейм не міг супроводжувати Ебенезера, коли того у віці вісімнадцяти років мали прийняти до Кембриджу, бо хоч добрий учитель і навчить, хай би на яку систему він хибував, а Берлінґеймова система, варто зазначити, видавалася надзвичайно привабливою, проте досконалої методи не існує. Тож треба визнати, що, почасти завдячуючи його манері викладати, Ебенезер знаходив однакове задоволення зарівно в історії та в грецькій міфології чи в епічній поезії й убачав мало відмінностей поміж, скажімо, географією атласів та географією казкових подорожей. Словом, через те, що навчання було для нього такою приємною забавою, він не міг сприймати по-справжньому серйозно, наприклад, відомості з зоології чи обставини завоювання Британії норманами, як і не міг він присилувати себе до наполегливої праці над нудними завданнями, що вимагають багато часу. Навіть його багата уява та захоплення тим, як влаштовано світ, не були чеснотами в чистому вигляді, коли до них додати його легковажну невпевненість, і хоча ці чесноти й привели його до розуміння випадковості певного реального світу, вони не наділили його відповідним усвідомленням його кінцевої сталості. Так, йому добре було відомо, що «Франція за формою схожа на чайник», проте він ледве був спроможний сприйняти ту річ, що тієї самої миті й справді існує таке собі місце, що зветься Франція, де люди розмовляють французькою та їдять равликів, незалежно від того, думає він про них чи ні, і попри фактичну безмежність уявних форм, ця Франція приречена назавжди залишатися схожою на чайник. Або ж, знову-таки, взяти цю історію з Давньою Грецією та Римом, яка хоч і викликала в нього беззаперечне захоплення, проте йому видавалася безглуздою і майже неймовірною сама думка, що там все трапилося саме так, а інакше бути не могло: тож коли він думав про це, якщо взагалі думав, то воно виводило його з рівноваги й дратувало.

Можливо, під постійним наглядом учителя йому і вдалося б згодом подолати ці вади, але одного липневого ранку року 1684-го Ендрю знічев'я оголосив за сніданком:

— Нема чого сьогодні ходити до флігеля, Ебенезере. Твоїм урокам настав кінець.

Обоє дітей здивовано звели погляд на батька.

— Ви хочете сказати, сер, що Генрі нас залишає? — запитав Ебенезер.

Авжеж, — відповів Ендрю. — Насправді, якщо не помиляюся, він уже виїхав.

— Але як так? Не попрощавшись? Він і словом не прохопився, що нас залишає!

— Ну ж бо, годі, — сказав Ендрю. — Ти що, будеш журитися за якимось там учителем? Яка різниця — цього тижня чи наступного? Тож з ним покінчено.

— Ти що-небудь про це знала? — запитав Ебенезер у Анни. Вона похитала головою і вибігла з кімнати. — Ви що, наказали йому залишити нас, батьку? — запитав він, не вірячи своїм вухам. — Але чому так раптово?

— От дідько! — вигукнув Ендрю. — Та я у твоєму віці скоріше підняв би келих за те, що спекався його, аніж став здіймати такий лемент! Хлопець зробив свою справу, і я звільнив його, та й квит! Якщо він вважив за належне одразу ж і виїхати, то це його справа. Маю сказати, що це більш гідне чоловіка, аніж увесь цей галас і плач!

Ебенезер негайно вирушив до флігеля. Майже все там було точнісінько так само, як і раніше: на робочому столі лежала напівпрепарована жаба, припнута до букової дошки, на письмовому столі — розгорнуті книги та папери, а на припічку навіть стояв напівповний чайник. Але Берлінґейма і справді ніде не було. Поки Ебенезер недовірливо роздивлявся навкруги, до нього, утираючи очі, підійшла Анна.

— Любий Генрі! — заголосив Ебенезер, і в очах його забриніли сльози. — Це як грім серед ясного неба! І що ми тепер робитимемо без нього?

Анна нічого не відповіла, підбігла до брата й обійняла його.

З цієї чи іншої причини, коли по якімсь недовгім часі, попрощавшись з батьком та Анною, Ебенезер облаштувався в Коледжі святої Маґдалени в Кембриджі, він виявився поганим студентом. Він ішов до книгозбірні, щоб узяти Ньютонові лекції «De Motu Corpurum»[11], а натомість проводив чотири години за читанням «Історії піратів» Есквемеліна або якогось латинського бестіарію. Він брав мало участі у студентських витівках, не цікавився спортом, мало з ким товаришував і, по суті, залишився майже непомітним для викладачів.

Саме на другому році навчання, хоч він тоді цього і не усвідомлював, його вкусив ґедзь поетичної музи. Звісно, що тоді він себе поетом не мислив, але, слухаючи на лекціях, як викладачі вправно й детально критикують, скажімо, філософський матеріалізм, він, траплялося, залишав лекційну залу, маючи у своєму зошиті лише один-єдиний запис, на кшталт:

Є тіло й Дух, Платон казав;

А Томас Гоббс лиш перше знав.

Ось Том в Аду, й Душа горить:

А БОГ: «Без тіла ж не болить».

або

Честь, Істина й так далі

Все наш Lumen Naturalis[12].

Як і можна було очікувати, що більше ця пристрасть ним оволодівала, то більше страждало навчання. Зрештою історія в його голові звелася лише до предмета, звідкіля можна було запозичувати метафори. Від філософів своєї доби — Бекона, Гоббса, Декарта, Спінози, Ляйбніца, Лока — він почерпнув небагацько; від науковців — Кеплера, Ґалілея, Ньютона — ще менше; від теологів — лорда Герберта, Кедворта, Мора, Сміта, Ґленвілла — геть нічого. Проте «Утрачений рай» він знав від краю до краю, а «Гудібраса»[13] — від початку до кінця. Наприкінці третього року навчання він, на свою біду, провалив декілька іспитів, тож мусив розуміти, що найближчим часом повинен буде залишити Кембридж. Але що ж його робити далі? Сама думка про те, що йому доведеться повернутися до Сент-Джайлза та розповісти все своєму грізному батечку, була для нього нестерпною, від'їзд його мав би бути непомітним, він має просто зникнути з очей і шукати щастя на білому світі. Але як це зробити?

Й отут, коли він зіткнувся з цим питанням, глибинні наслідки такої привабливої педагогіки Берлінґейма вийшли на яв: фантазія Ебенезера розпалялася щоразу, щойно йому доводилося стикатися, на сторінках книжок або в житті, з особистостями, які майстерно та зі знанням справи могли робити що завгодно: досвідчені сокольничі й науковці, муляри та сажотруси, проститутки, адмірали, кишенькові злодії, парусники, аптекарі та гармаші — усі в нього викликали однакове щире захоплення.

О, Господи, писав він у листі до Анни десь у той час, і яка б то була легка справа обрати своє покликання, якби тобі належав увесь час на світі! Я залюбки був би років з п'ятдесят адвокатом, п'ятдесят лікарем, п'ятдесят священником, а п'ятдесят військовим! А ще п'ятдесят злодієм і п'ятдесят суддею! Усі шляхи однаково прекрасні, люба сестро, і жоден з них не гірший за решту, отож, маючи лише одне життя, я схожий на такого собі безштанька, що, прийшовши до кравця, має кошти тільки на одну пару ногавиць, або ж на школяра біля полиці в книгарні, у якого грошей стане лише на одну книжку; обрати б десять, то не склало б труднощів, але обрати одну — річ неможлива! Усі заняття, всі ремесла, всі професії прекрасні, жодна з них не краща за іншу, тож я не можу обрати, люба Анно: і, всівшись поміж двох стільців, моя гузиця гепає додолу!

Тож, іншими словами, завдяки власному темпераменту він був неспроможний прихилитися серцем до будь-якого заняття, але гірше того (нібито цього ускладнення замало), як особистість він був, як то кажуть, ні риба ні м'ясо: те розмаїття темпераментів і характерів, яке він мав змогу спостерігати в Кембриджі або почерпнути з книжок, настільки ж запаморочило йому голову, як і те розмаїття життєвих шляхів, з-поміж яких він мав зробити свій вибір. Він з однаковим захопленням дивився на сангвініка, флегматика, холерика, меланхоліка, іпохондрика та на чоловіка врівноваженої вдачі, на дурня і мудреця, на ентузіаста і на ретрограда, на говіркого і мовчазного, але найскладніший вибір поставав перед ним, коли йшлося про сталого чи мінливого. Йому так само здавалося, що однаково добре бути гладким і худим, низьким і високим, непоказним і привабливим. І доповнюючи картину цього сум'яття — що, ймовірно, було наслідком усього вищезгаданого — додамо, що Ебенезера легко можна було переконати, принаймні теоретично, в істинності будь-якої філософської системи, що існує у світі, ба навіть будь-якого неухильно дотримуваного погляду — чи то поетично замисленого, чи привабливо викладеного, оскільки серцем він не був у змозі віддати перевагу жодному з них. Йому однаково були до мислі твердження, що світ створено з води, як те проголошував Фалес, як і ті твердження, що він складається з повітря, à la Анаксімен, або ж з вогню à la Геракліт, або ж з усіх трьох стихій і на додачу ще й із землі, як заприсягався Емпедокл; нашому поетові здавалось однаково ймовірним те, що все є матерія, як це стверджував Гоббс, і що все є дух, як запевняли деякі прихильники Лока, а що ж до етики, то, якби він міг бути трьома, а не чимось одним, то з однаковим задоволенням умер би один раз святим, один раз гірким грішником і ще раз ні тим, ні сим, а чимсь середнім поміж цими двома.

Коротко кажучи, у хлопа, завдяки Берлінґейму та власним природним схильностям, голова йшла обертом від тої краси, що все то є можливе; засліплений, він з розпростертими обіймами кидався від однієї спокуси до іншої та, подібно гнаним приливом уламкам, чи радий, чи й не радий, хитався на хвилях долі, покладаючись на випадок. І хоча семестр уже скінчився, він досі залишався у Кембриджі. Тиждень він просто нудився без діла у своїй кімнаті, почитуючи то се, то те, не в змозі ні на чому зосередитися, викурюючи люльку за люлькою, до якої він призвичаївся. По якімсь часі читання стало зовсім неможливим, люлька завдавала забагато мороки, і він сновигав по кімнаті з кутка в куток, огорнений неспокоєм. Йому здавалося, що в нього ось-ось заболить голова, проте і головний біль так і не приходив.

Урешті-решт, одного дня він навіть не здобувся на те, щоб одягтися чи поїсти, й сидів непорушно біля вікна в одній нічній сорочці, бездумно спостерігаючи за тим, що відбувається на вулиці внизу, не в змозі зважитися бодай на якийсь рух, навіть коли за кілька годин його неодукований сечовий міхур на дещо йому натякнув.

3

Ебенезера порятовано, і він слухає забавну оповідку, в якій ідеться про Ісаака Ньютона та інших знакомитих осіб

На його щастя (бо ж він міг так сидячи й мохом порости), Ебенезера невдовзі після обіду вивела з цього дивовижного ступору якась раптова гуркотнеча біля його дверей.

— Ебене! Ебене! Прошу, впусти мене негайно!

— Хто це? — вигукнув Ебенезер, аж підскочивши від несподіванки: друзів по коледжу, які могли би прийти його провідати, у нього не було.

— Відчини й побачиш, — зі сміхом відповів відвідувач. — Тільки поквапся, молю тебе!

— Зачекайте хвилину. Маю вдягтися.

— Що? Ще не вдягнений? Ти диви, присягаюся, ну ти й ледащо! Та хай йому грець, хлопче, впусти мене негайно!

Ебенезер нарешті впізнав голос, який ось уже три роки як не чув.

— Генрі! — скрикнув він і відчинив навстіж двері.

— Не хто інший, як він! — сміючись вигукнув Берлінґейм, міцно стискаючи його в своїх обіймах. — Бігме! Ну й вибухався ти лобуряка нівроку! Добрих шість футів! Диви, яка година, а ти досі в ліжку! — Він торкнувся рукою чола молодика. — Гарячки нема. То на що ж ти нездужаєш, хлопче? A-а, дарма. А ну ж бо, стривай… — Він метнувся до вікна й обережно визирнув на двір. — Ондечки він, ця шельма! Поглянь-но, Ебене!

Ебенезер і собі поквапився до вікна.

— Що там таке?

— Оно ж бо він! Отамо! — Берлінґейм показав на вулицю. — Підходить он до того шиночка. Знаєш цього джентльмена, що тримає пекановий ціпок?

Ебенезер уздрів чоловіка середніх літ з витягнутим обличчям в одязі викладача, що простував вулицею.

— Нє, він не з Коледжу святої Маґдалени. Обличчя мені незнайоме.

— Який сором, тож запам'ятай його добре. Це ж сам Ісаак власною парсуною, з Коледжу святої Трійці.

— Ньютон! — тепер Ебенезер дивився вже з непідробною цікавістю. — Я його раніш не бачив, але подейкують, що Королівське товариство збирається видати впродовж місяця його книгу, яка має пояснити ті процеси, що керують світом. Далебі, дякую тобі за твій поспіх! Але мені здалося, що ти назвав його шельмою?

Берлінґейм знову розсміявся.

— Ти помиляєшся щодо причини мого поспіху, Ебене. Молю Бога в надії, що моє обличчя досить змінилося за ці останні п'ятнадцять років, бо певен, що брат Ісаак помітив мене раніш, аніж я встиг підійти до дверей твого будинку.

— Невже ти з ним знайомий? — запитав немало тим вражений Ебенезер.

— Знайомий? Таж він свого часу мене ледь не зґвалтував. Ану, чекай! — Він відсунувся від вікна. — Не зводь з нього очей і скажи-но мені, чи можу я звідси якось потайки вийти, якщо він з'явиться тут у тебе на порозі?

— Це буде нескладно. Двері цієї кімнати виходять на сходи, що ведуть на задвірок. Але що, заради Бога, трапилося, Генрі?

— Не хвилюйся, — відказав Берлінґейм. — Це цікава історія, і я тобі її скоро розповім. Він прямує сюди?

— Зажди — він якраз навпроти нас. Так, так… Нє, стривай, ось він вітається з іншим викладачем — старим Бейлі, латиністом. Тепер він рушив далі.

Берлінґейм підійшов до вікна, і вони вже вдвох спостерігали, як ця велика людина продовжила свій шлях вулицею.

— Ну ж бо, Генрі, годі зволікати, — промовив Ебенезер. — Розповідай негайно, що за таємниця криється за цією грою в піжмурки і чому ти так жахливо квапливо залишив нас три року тому. Я згораю від нетерпіння!

— Авжеж, авжеж, розповім, — відповів Берлінґейм, — щойно ти вдягнешся, ми підемо щось перехопимо і чогось вип'ємо, а потому ти розповіси мені все про себе. Адже не я один маю давати пояснення.

— Як? Невже тобі відомо про мою невдачу на іспитах?

— Атож, от я і приїхав, щоб побачити, що тут до чого, а можливо, й дати тобі різок, щоб навести на розум.

— Але звідки тобі це відомо? Я ж нікому, опріч Анни, про це не казав.

— Стривай, присягаюся, ти ще все дізнаєшся. Та ні слова, покіль не побачу перед собою міх із вином і сідло баранця. Радість від зустрічі, друже, хай не призводить до зміни цінностей — ну ж бо, ходім!

— Благослови тебе Боже, Генрі, ти як той грек з «Іліади», — сказав Ебенезер і почав вдягатися.

Вони попростували до найближчого трактиру, де за кухлем пива Ебенезер як міг пояснив причину власної невдачі в коледжі та свою подальшу нерішучість.

— Уся суть у тому, — підсумував він, — що у важливих питаннях я ніяк не можу на щось зважитися. Їй-бо, Генрі, як мені була потрібна твоя порада! Від яких страждань ти міг би мене врятувати!

— Е, ні, — запротестував Берлінґейм. — Ти добре знаєш, як я тебе люблю, Ебене, і твої негаразди я сприймаю як свої. Але поради, запевняю, кепські ліки від твоєї хвороби, і на те є дві причини: по-перше, логіка твого скрутного становища така, що тобі все одно рано чи пізно доведеться обирати, і запропонуй я тобі поїхати зі мною разом до Лондона, ти все одно мусиш вирішувати, приймати мою пораду чи ні; і якщо я пораджу тобі скористатися з першої моєї поради, тобі доведеться знову вирішувати, чи приймати другу — і так до безконечності, це ні до чого не призведе. По-друге, навіть якщо ти приймеш рішення дотримуватися моїх порад, то це аж ніяк не вилікує тебе, бо це лише милиці, щоб обіпертися. Мета ж полягає у тому, щоб ти твердо стояв на власних ногах, а не на чужих. Це серйозна річ, Ебене, і мене це вкрай турбує. А якої ж бо думки ти сам щодо своєї невдачі?

— Мушу визнати, що не маю жодної, — сказав Ебенезер. — Хоч і уявляю, що цих думок може бути чимало.

— А ця нерішучість: сам-то ти що відчуваєш?

— Їй же бо, не знаю! Я так міркую, що мене просто цікавить геть усе.

Берлінґейм насупив чоло та наказав шинкареві, який цієї миті порався поблизу, принести люльку.

— Ти й справді був суцільним втіленням апатії, коли я тебе знайшов. А хіба тебе не дратує, хіба не засмучує те, що ти так і не здобув ступінь бакалавра, коли був лише за крок від цього?

— У певному сенсі, гадаю, що так, — всміхнувся Ебенезер, — проте чоловік, якого я шаную над усіх, якось обходиться й без цього, чи не так?

Берлінґейм засміявся.

— Мій любий друже, гадаю, настав час тобі дещо розповісти. Чи потішить тебе, якщо я скажу, що й сам страждаю на твою неміч, та ще й змалку?

— Hi, не може того бути, — сказав Ебенезер, — жодного разу я не бачив, щоб ти вагався, Генрі: таж ти цілковита протилежність нерішучості! Бо ж саме на тебе я позираю із заздрістю та розпачем, чи ж вдасться мені коли-небудь досягти такої впевненості у собі.

— Тож хай замість розпачу я викликатиму в тебе надію, бо ж як той, хто перехворів на легку форму віспи, хоч і має пошрамоване обличчя, проте вже ніколи не помре від цієї хвороби, так само й непослідовність, мінливість характеру, зміни настрою, що вряди-годи трапляються, хоча і є гріхом, проте можуть врятувати людину від нерішучості, що паралізує.

— Мінливість, Генрі? — здивовано запитав Ебенезер. — То це мінливістю пояснюється те, що ти так раптово нас покинув?

— Але не в тому сенсі, що ти думаєш, — сказав Берлінґейм. Він видобув з кишені шилінга та замовив ще два кухлі пива. — Скажімо, ти знав, що я з дитинства повний сирота?

— Ну, так, — досі дивуючись, сказав Ебенезер. — Тепер, коли ти про це згадав, думаю, що знав, проте ніяк не можу пригадати, щоб ти нам коли-небудь про це казав. Напевно, ми просто вважали, що це само собою зрозуміло. Клянусь, Генрі, ми стільки років знайомі, але воістину, ми геть нічого про тебе не знаємо. Я й гадки не маю, коли ти народився, де виріс та хто тебе виховував.

— Або чому я так нечемно повівся, залишивши вас, або ж звідки я довідався про твою невдачу, або чого я так тікав від великого містера Ньютона, — додав Берлінґейм. — Ну, що ж, давай-но перехилимо наші кухлі, і я розкрию тобі цю таємницю. Ну ж бо, от молодчина!

Вони зробили по добрячому ковтку, і Берлінґейм почав свою розповідь.

— Я і гадки не маю, де народився і навіть коли, хоча це мало трапитися близько 1654 року. Ще менш мені відомо про жінку, яка привела мене на світ або ж про чоловіка, який нагородив її мною. Виріс я у Бристолі, в родині моряка та його дружини, які своїх дітей не мали, проте маю підозру, що народився я в Америці або Вест-Індії, бо ж найперші мої дитячі спогади стосуються морської подорожі, коли мені ще не минуло й трьох років. Прізвище ж їхнє було Салмон — Аверій і Мелісса Салмон.

— От чудасія! — виголосив Ебенезер. — Я й подумати не міг, що твоє життя так дивовижно почалося. Але ж як так трапилося, що тебе звати Берлінґейм?

Берлінґейм зітхнув.

— Ет, Ебенезере, як і ти аж до сьогодні ніколи не цікавився моїм походженням, так само, аж поки не було вже запізно, ніколи не цікавився ним і я. Берлінґеймом я був, відколи себе пам'ятаю, і, як це буває у дітей, мені ніколи й на думку не спадало цікавитись цим, хоча й дотепер мені ніколи ще не траплялося зустріти іще кого-небудь з цим прізвищем.

— Тож, напевно, ти дістався капітану Салмону від когось з батьків! — сказав Ебенезер. — Або ж то був якийсь твій родич, хто знав твоє ім'я.

— Любий Ебене, та хіба ж ти думаєш, що я не сушив собі голову над цією можливістю? Та я б руку дав собі відтяти, аби мати бодай п'ять хвилин, щоб поговорити з моїм бідолашним капітаном чи ж з моєю доброю Меліссою! Але мушу відкласти свою цікавість аж до Судного дня, бо вони обоє вже в могилі.

— От горопаха!

— Отож ще змалечку, — провадив далі Берлінґейм, — моєю єдиною метою було вирушити в плавання, як капітан Салмон. Кораблі були моїми єдиними іграшками, а моряки — єдиними товаришами в моїх дитячих розвагах. Коли мені виповнилося тринадцять років, капітан узяв мене юнгою на свій корабель, що належав Вест-Індській компанії, і морське життя мене так полонило, що я серцем і душею цілком поринув у навчання. І перш ніж ми встигли досягти Барбадосу, я спритно разом з найкращими моряками видирався на щогли, міг запросто прибрати лісель і просмолити стоячий такелаж, а зі швайкою вправлявся не гірше від решти. Ебене, Ебене, що то за життя для хлопця! — в мене й зараз мурашки по спині, як згадаю! Я засмаг, мов кавове зерно, і був жвавий, як мавпа. І перш ніж мій голос почав ламатись і певні частини тіла повністю вкрились волоссям — у віці, коли у більшості хлопчаків ще не обсохло на вустах материнське молоко і вони ще тільки мріють про подорож до сусіднього графства, — я вже пірнав біля берегів Багамських островів у пошуках морських губок і бився з піратами у затоці Парія. І крім того, захистивши з ножем в руці свою цноту в сутичці на баку зі старим ласощохлистом з острова Мен, який запропонував мені за неї цілих два фунти, я проплив цілу милю у воді, що кишіла акулами, коли ми стояли біля берегів Кюрасао, щоб процвиндрити її однієї серпневої ночі на пляжі з дівчинкою-мулаткою. Їй, певно, й тринадцяти ще не було, Ебене, — напівголландка, напівіндіянка, вона була гнучка, швидка і сором'язлива, як восьмимісячне лоша. Але діставши від мене латунну прозірну трубу, яка їй так припала до смаку під час нашої зустрічі вранці в її селищі, вона, сміючись, миттєво задерла свої спідниці, і я позбавив її цноти в гайку під помаранчевими деревами. Мені не було тоді ще й п'ятнадцяти років.

— Святий Боже!

— Жодна людина не була закохана в своє ремесло так, як я, — продовжував Берлінґейм. — Але й жоден не працював до знемоги так, як я. Капітан у мені душі не чув, і я, гадаю, швидко просунувся б по службі.

— Але стривай-но, Генрі, чом ти стверджуєш, що страждаєш на мою неміч? У твоїй історії я не бачу нічого, окрім цілеспрямованості та заповзятості, і, аби мати бодай половину того, я б дав відтяти собі вухо.

Берлінґейм посміхнувся та допив з кухля рештки пива.

— Непостійність, мій друже, непостійність. Та ж сама цілеспрямованість, яка піднесла мене над іншими хлопами на кораблі, призвела до краху моєї морської кар'єри.

— Як так могло статися?

— Усього я здійснив п'ять подорожей, — сказав Берлінґейм. — Під час п'ятої, тої самої, коли я втратив свою цноту, ми потрапили в повний штиль у «кінських широтах»[14] неподалік Канарських островів, і суто випадково, шукаючи, чим себе зайняти, серед речей своїх товаришів я натрапив на примірник «Дон Кіхота» у перекладі Мотто; решту дня я провів за книжкою, бо хоч матінка Мелісса і навчила мене читати та писати, це була перша справжня художня книжка, яку я прочитав. Я був у такому захваті від великого Ламанчця та його вірного джури, що геть втратив лік часу, тож мені добряче дісталося на горіхи від капітана Салмона, коли я спізнився до кока.

З того дня я вже був не моряк, а учень. Я прочитав геть усі книжки, які потрапив знайти на кораблі, а в портах, куди ми заходили, аби здобути бодай які-небудь книжки, я міняв свою вдягачку, закладав свою майбутню платню, аби купити книжки, байдуже про що, а коли не міг придбати нові, перечитував знов і знов старі. Усе інше мене вже не цікавило, будь-яку роботу, до якої мене примушували, я виконував поспіхом абияк. Я почав ховатись у відсіку, де зберігався такелаж, або в комірчині під ахтерпіком, де мене не турбували і я міг спокійно читати якусь годину, поки мене не знайдуть. Нарешті капітан Салмон не витримав: він наказав своєму помічникові зібрати докупи геть усі книжки, що були на кораблі, окрім карт, лоцій і суднового журналу, і викинути їх за облавок акулам неподалік Порт-о-Пренса. Потім він велів всипати мені таких різок, що мій бідолашний задок пік ще тижнів зо два, і заборонив мені читати бодай сторінку на борту його корабля. Це настільки обурило та засмутило мене, що в наступному порту (так сталося, що це був Ліверпуль) я втік з корабля і назавжди полишив кар'єру моряка та свого благодійника, так і не попрощавшись і не подякувавши людям, які вдягали та годували мене з пелюшок.

У мене зовсім не було грошей, а з їжі мав лише великий кусень твердого сиру, який я поцупив у кока, тож невдовзі я почав голодувати. Аби здобути собі хоч якийсь харч, я став співати на вуличних перехрестях. Я був симпатичним хлопчиною та знав чимало пісень, тож коли затягував «Що то за річ кохання?» на втіху паніям або ж «Там була така гарнюня», щоб догодити джентльменам, рідко хто з перехожих проходив повз мене без усмішки, не підкинувши двох пенсів. Нарешті цигани з бродячого табору, який прямував зі Шкотії до Лондона, почули, як я співаю, і запросили мене пристати до них, тож наступний рік я жив і працював у товаристві цих вельми цікавих людей. Вони були бродячими ремісниками, торгували кіньми та ворожили, плели кошики, заробляли на хліб танцями і співами та крали. Я вбрався в їхній одяг, їв, жив і спав разом із ними, вони навчили мене своїх пісень і хитрощів. Дорогий Ебене! Якби ж то ти тоді побачив мене серед циган, ти б нізащо не відрізнив мене від решти!

— Що й казати! — виголосив Ебенезер. — Це найдивовижніша пригодницька історія, яку мені коли-небудь доводилося чути!

— Ми просувалися на нашому шляху повільно, відхиляючись від прямої дороги. З Ліверпуля ми вирушили до Манчестера, далі до Шеффілда, Ноттінгема, Лейчестера та Бедфорда. Коли дощило, ми спали у кибитках, а погожими ночами лягали просто неба. У таборі нас було душ тридцять, але я був єдиний, хто вмів читати та писати, отож у багатьох справах я їм ставав у пригоді. Одного разу, на превелику їхню втіху, я прочитав їм декілька оповідок з Боккаччо — вони всі любили слухати та розповідати історії, тож украй здивувалися, коли взнали, що книжки містять стільки дивовижного і приємного, про що вони раніше і не здогадувалися. Тоді вони почали красти для мене будь-які книжки, які їм вдавалося надибати. Того року мені рідко коли бракувало читва! Одного дня вони натрапили на абетку, тож багатьох з них я навчив літер і читати по складах, за що вони були мені безмежно вдячні. І попри те, що я був для них «горджіо» (так вони називали нециган), вони звірили мені всі свої таємні справи та виказали велике бажання, щоб я одружився з котроюсь із циганок з їхнього табору та лишився подорожувати з ними довіку.

Але наприкінці 1670 року ми прибули з Бедфорда до Кембриджа. Студенти та дехто з донів-викладачів дуже нас вподобали, і хоч вони дозволяли собі деякі вільнощі з нашими жінками, загалом поводилися вельми люб'язно, навіть запрошували до своїх помешкань, щоб ми їм заспівали та заграли. Так моїм очам уперше відкрився світ учіння й ученості, і я вмить зрозумів, що моїй інтерлюдії з циганами настав кінець. Я вирішив уже нікуди далі не їхати і, попрощавшись зі своїми товаришами, залишився в Кембриджі, ладний радше вести нужденне існування, аніж полишити це прекрасне місце, сповнене величі.

— Подумати тільки! — сказав Ебенезер. — Твоя рішучість розчулила мене ледь не до сліз! І що ж ти став робити далі?

— Ну от, щойно у мене почало бурчати в животі, я став собі, де йшов (а так трапилося, що це було поблизу Коледжу Христа), і заспівав «Лийтеся, сльози», позаяк ця пісня була найжалісніша з усіх відомих мені пісень. І коли я вже доспівав останнього куплета:

Глянь! у Мороці Тіні живуть,

Що вчаться Світло зневажати.

Щасливі, хто в Пеклі нині, й тут

Їм Злоби Мирської не знати.

Отож коли я доспівав, з вікна поблизу виглянула худа постать дона, який із похмурим виразом обличчя запитав мене, що це за Каїнів вилупок, який вважає щасливими тих, хто мусить довічно горіти в пекельному вогні. А інший, гладкий чолов'яга, який також підійшов до вікна і став поруч, запитав, чи відомо мені, де я перебуваю. На що я відповів: «Усе, що я знаю, добрі паничі, так це лиш те, що я перебуваю в місті Кембриджі та помираю з голоду!» Потім перший дон, вирішивши, хоч мені це було і невтямки, утнути жарт моїм коштом, сказав мені, що я перебуваю в Коледжі Христа, і що він і його товариші є впливовими богословами, і що вони й за менше блюзнірство відправляли людей на колесування. Мені тоді виповнилося лише шістнадцять, тож я немало стривожився, і хоч я прочитав на той час доволі книжок, щоб не дуже-то й довіряти їхнім словам, однак я не знав, якої шкоди вони можуть мені завдати, хоч і навряд чи це буде колесування. Тому я смиренно в них перепросив і почав запевняти, що це була всього лише безневинна пісня, змісту якої я не приділяв особливої уваги, отож якщо в ній і можна знайти щось схоже на блюзнірство, то годиться карати не співака, а її автора Доуленда, який, бувши давно мертвим, уже спокутував свій гріх у катівнях Сатани, тож покладемо цьому край, та й квит! Зачувши мої міркування, веселі дони, здавалося, були ладні зареготати, проте їхні обличчя набули ще більш суворого виразу, і вони наказали мені піднятися до них нагору в їхнє помешкання. Там вони продовжили присікуватися до мене та чинити свої напади, стверджуючи, що хоч моя початкова провина, яка полягала в зневазі та приниженні пекельних мук, і так була доволі серйозною, однак за останнє моє зауваження можна потрапити на багаття. «Як це так?» — запитав я їх. «А як же! — вигукнув худий дон. — Якщо притримуватися тої думки, що той, хто повторює гріх іншого, а хоч би й несвідомо, сам є безневинним, то це означає заперечувати саму доктрину Первісного Гріха. Бо ж ким іншим є Адам і Єва, як не Джоном Доулендом для нас усіх, чию гріховну пісню хоч-не-хоч мусить співати все людство, за що карою і є смерть?» «Поза тим, — додав гладкий, — заперечуючи таїну Первісного Гріха, ти зневажаєш таїнство Спокутної Жертви — бо чи ж є сенс шукати Спасіння тому, хто не согрішив?»

— Ні, ні, — почав схлипувати я. — Їй-бо, паничі, це ж було всього лише нікчемне зауваження. Тож просю, не приділяйте йому стільки уваги!

— «Нікчемне зауваження»! — вигукнув перший і схопив мене за руки. — Присяй-Богу, хлопче! Ти глузуєш з двох головних таїнств церкви, що стоять, мов два стовпи-близнюки, на яких покоїться вся велична споруда Християнства. Та це ж все одно, якби ти назвав Розп'яття грубим ярмарковим балаганом. І на додачу до всього ти називаєш це нечуване блюзнірство «нікчемним зауваженням». Таж це ще жахливіший гріх! І звідки ти тут узявся, зрештою?

— З Бедфорда, — відповів я, переляканий до смерті, — прибув з циганським табором.

Почувши це, вони з удаваним обуренням виголосили, що кожного року о цій порі цигани, які всі до одного є поганами, проїздять повз Кембридж з єдиною метою зашкодити богословам. Тільки торік, сказали вони, один з моїх одноплемінників нишком проник до броварні Святої Трійці й отруїв ціле барило пива, від чого три старших члени ради університету, чотири студенти та два стипендіати сконали ще до заходу сонця. Потім вони запитали мене, якими ж були мої наміри. І коли я відказав їм, що сподівався пристати до котрогось з них в ролі слуги, щоб набратися розуму, вони вирішили, що я прийшов отруїти їх усіх. Так кажучи, вони миттю стягли з мене весь одяг і, не зважаючи на мої запевнення в невинності, під виглядом пошуків склянятка з отрутою розгледіли й промацали кожен дюйм мого тіла, щипаючи та смикаючи мене в дуже неприємних місцях. Ні, маю визнати, що вони таки дали волю своїм хтивим рукам і діло б зрештою дійшло до гріха, якби їхню забаву не перервала поява іншого дона — літнього джентльмена, зовні схожого на святого, який, і це було зрозуміло одразу, був старший над ними. Він наказав їм відступитися від мене та вибештав їх за те, що вони напосіли на мене. Я впав перед ним навколішки, але він підняв мене і, огледівши з ніг до голови, запитав, з якого дива я стою тут роздягнений. Я відповів, що лишень співав пісню, щоб догодити цим джентльменам, але вони назвали це блюзнірством, а за сим так ретельно та прискіпливо оглянули мене в пошуках склянятка з трутизною, що у мене, напевно, буде закреп принаймні цілий тиждень.

Старий дон наказав мені одразу заспівати пісню, аби він мав змогу сам зробити висновок щодо її блюзнірства, тож я дістав свою гітару, на якій мене навчили грати цигани і, як міг (адже в мене текли сльози, і я зо страху весь тремтів), ще раз заспівав «Лийтеся, сльози». Під час виконання мій рятівник, здавалося, мов ангел, лагідно усміхався мені, а коли я скінчив, він, не сказавши ні слова про блюзнірство, поцілував мене в чоло, велів мені вдягтися, ще раз вишпетив моїх мучителів, які немало були присоромлені тим, що їх так зненацька захопили під час цієї злої витівки, та наказав мені йти з ним до його помешкання. Випитавши в мене докладно про моє походження та довідавшись про моє скрутне становище, він висловив подив і задоволення стосовно обсягу того, що я прочитав, й одразу ж зарахував мене до своєї челяді, щоб я прислуговував йому особисто, та дозволив мені вільно користуватися своєю розкішною книгозбірнею.

— Я мушу взнати, хто був цей святий чоловік, — перервав оповідь Ебенезер. — Мене просто розпирає від цікавості.

Берлінґейм усміхнувся, заніс догори пальця і похитав ним.

— Я розкажу тобі, Ебене, але ти жодним словом не повинен про це обмовитися, бо на те є причини, про які я тобі розповім згодом. Хай би які були його вади, зустріч з ним знаменувала поворот на краще в моєму житті, і я не бажаю, щоб хтось бруднив його ім'я.

— Про це не бійся, — запевнив його Ебенезер. — Це буде так, ніби ти сам прошепотів його собі.

— Ну що ж, гаразд. Скажу тобі лише, що він був платоніст до кінчиків нігтів, ненавидів Тома Гоббса не менше, ніж Диявола, і що його настільки поглинув світ духових речей на кшталт сутнісної протяжності, неподільності, обсягу поняття метафізики і тому подібних, які для нього були такими ж реальними, як і каміння або коров'ячі пляцки, що навряд чи можна сказати, що він взагалі жив у цьому світі. І якщо цих натяків тобі замало, то знай, що тоді він був цілком поглинутий написанням великого трактату, спрямованого проти матеріалізму, який надрукували наступного року під назвою «Enchiridion Metaphysicum»[15].

— О Господи, — прошепотів Ебенезер. — Мій любий друже, невже ти співав свою пісню самому Генрі Мору? Таж я б радше сказав, що це підстава пишатися, а не соромитися!

— Зачекай-но кінця моєї розповіді. Отже, це був сам великий Генрі Мор, і мені випало жити разом з ним! Ніхто краще за мене не знає його шляхетної вдачі, і немає нікого, хто, скориставшись з його щедрот, був би перед ним у більшому боргу, ніж я. Тоді мені вже, напевно, виповнилося сімнадцять, і я будь-що намагався бути втіленням кмітливості, гарних манер і заповзятості, тож невдовзі старий настільки прихилився до мене, що вже не терпів коло себе інших слуг. Він знаходив велике задоволення у розмові зі мною, спочатку розпитуючи про мої морські пригоди і про моє життя у циган. Згодом розмова перейшла на філософські та богословські теми, і я докладав особливих зусиль, аби добре ознайомитися з цими предметами. Було видно як божий день, що він почав відчувати до мене велику симпатію.

— От щасливчик, клянуся! — зітхнув Ебенезер.

— Ба ні, вислухай же до кінця. Згодом він перестав звертатися до мене, як бувало раніш, «дорогий Генрі» або «мій хлопче», а натомість почав казати «мій синку» або «мій дорогий», і далі вже «мій дорогенький», і нарешті поперемінно «дорогенький хлопчику» та «моє циганча». Одне слово, як я невдовзі здогадався, його прихильність до мене була за своєю суттю, так би мовити, афінською, як і його філософія — чи ж варто казати тобі, що він, бувало, не раз пестив мене, називаючи «мій маленький Алківіад».

— Я просто дивуюся! — сказав Ебенезер. — Цей негідник врятував тебе від інших мерзотників лише для того, щоб задовольнити свою протиприродну хіть!

— Отакої! Але це було далеко не те саме, Ебене. Тим іншим чоловікам було тридцять з гаком, і вони були ладні вибухнути (за словами мого пана) розпустою та брудним матеріальним настоєм[16]. Мору ж натомість було близько шістдесяти, він мав найніжнішу душу, і хтозна, чи й він сам усвідомлював характер своєї пристрасті: я його не боявся зовсім. І тут я мушу зізнатися, Ебене, в одній ганебній речі: мені так кортіло вступити до університету, що замість того, щоб тактовно полишити службу в Мора, щойно з'явиться слушна нагода, я не втрачав жодної можливості заохочувати цю стидку прив'язаність старого. Я всідався на бильцях його крісла, мов якесь нерозважливе дівчисько, щоб почитати, перехилившись через його рамено, або закривав руками йому очі, щоб подражнити, або ж гасав по кімнаті, як мавпа, знаючи, що він милується моїми грацією та завзяттям. Але здебільшого я співав і грав йому на гітарі: траплялось, вечорами — паленію від сорому при згадці! — я, неначе випадково, дозволяв йому впритул наблизитися до мене; потім я схоплювався, сміявся, червонів і, обертаючи все на жарт, брав гітару та співав «Лийтеся, сльози».

Чи ж варто казати, що бідний філософ просто шаленів? Ця пристрасть набула над ним такої влади, що ні про що інше він і думати не міг, і він так мною захопився, що, коли я зробив йому ласку і дозволив деякі дрібнички, яких він, як мені уже було відомо, віддавна прагнув, але на які ледве міг сподіватися, то він витратив майже всі свої скромні заощадження на те, щоб одягнути мене, мов графського синка, і зарахував мене до Коледжу святої Трійці.

Тут Берлінґейм запалив ще одну люльку і, зітхнувши, поринув у спогади.

— Я був, гадаю, на свій вік напрочуд начитаним хлопцем. За два роки життя у Мора я опанував латину, греку й іврит. Прочитав усього Платона, Цицерона, Плотіна, безліч інших древніх авторів і принаймні переглянув, якщо не прочитав, більшість класичних робіт з натурфілософії. Мій благодійник не приховував, що хотів би, щоб згодом з мене вийшов такий же видатний філософ, як Герберт з Чербері, Джон Сміт, або ж як і він сам — і хтозна, що могло б вийти з мене, якби обставини склалися щасливіше? Але, на жаль, Ебене, та ж безвстидність, завдяки якій я досяг своєї мети, виявилась і моєю згубою. Це було доволі поетично.

— І що ж трапилося? Розказуй!

— Я не дуже добре знався на математиці, — сказав Берлінґейм, — тож з цієї причини я докладав багато зусиль, щоб опанувати цей предмет і намагався якомога більше часу проводити в товаристві математиків, особливо блискучого молодого чоловіка, який лише двома роками раніше, у 1669-му, замість Барроу посів місце лукасівського професора математики[17], що його він посідає і донині…

— Ньютон!

— Так, незрівнянний Ісаак! Йому було тоді років двадцять дев'ять чи тридцять, стільки ж, скільки зараз і мені. Це був худорлявий чоловік, з обличчям, схожим на морду породистого скакуна, дужий, вельми енергійний і схильний до змін настрою; був він зарозумілий, що часто трапляється з дуже талановитими людьми, але в побуті — дуже сором'язливий, і владні риси його характеру рідко коли виявлялись. Він міг бути безжальним до теорій інших науковців, проте сам, коли його критикували, був вельми вразливий. Він так сумнівався у власних здібностях, що дуже неохоче дозволяв друкувати деякі зі своїх відкриттів, однак був таким марнославним і ревнивим до чужої слави, що найменший натяк на те, що його хтось випередив, доводив його просто до сказу. Неймовірний чоловік, блискучий талант!

— Їй-бо, мене аж ляк бере! — сказав Ебенезер.

— Тож знай, що тоді Мор і Ньютон дуже вже не любили одне одного, а причиною їхньої ворожнечі був французький філософ Ренатус Декарт.

— Декарт? А як так сталося?

— Не знаю, наскільки уважно ти слухав своїх викладачів, — сказав Берлінґейм, — але, можливо, тобі відомо, що всі ці прихильники Платона з Коледжу Христа та Коледжу Еммануїла схильні були співати осанну Декарту, оскільки той з пишнотою та бучністю підніс свої успіхи в математиці та дав своє пояснення руху небесних тіл, не кажи ти Галілей! Але, на відміну від Тома Гоббса, він наполягає на тому, що Бог і душа насправді існують, чим тішить їх несказанно. Тим паче, що всі вони протестанти: і оце його піднесене мало не до небес заперечення знань свого часу, чим Ренатус так вихваляється у своїх «Міркуваннях про метод», це самокопирсання під час виголошення його аксіом — хіба ж це не є першою засадою протестантизму? Ось чому в Кембриджі й викладають його систему, і тому Мор разом з іншими так цінував його і буквально молився на нього, неначе на якогось новоявленого святого. А скажи-но мені, Ебене, яким чином, на твою думку, планети рухаються своїм шляхом?

— Отже, так, — почав Ебенезер, — Всесвіт заповнено маленькими часточками, які рухаються у вихорі й кожна з яких обертається навколо зірки. І саме вони, ледь відчутні поштовхи та зіткнення цих часточок у нашій сонячній системі, примушують планети рухатись по своїх орбітах, чи не так?

— Принаймні так стверджує Декарт, — усміхнувся Берлінґейм. — Може, ти часом щось пригадуєш і про природу світла?

— Якщо я не помиляюся, — відповів Ебенезер, — це один з проявів руху цих вихорів — результат тиску в них внутрішніх і зовнішніх сил. Як наслідок цього тиску, небесний вогонь передається крізь простір від вихору до вихору, що й призводить до руху маленьких кулеподібних часток світла…

— Які Ренатус люб'язно саме для цього випадку й вигадав, — перервав його Берлінґейм. — Окрім цього, він приписує цим кулеподібним часточкам прямолінійний та обертальний рух. Якщо ці часточки, рухаючись прямолінійно, вдаряються об нашу сітківку, ми бачимо біле світло, а якщо задіяні обидва рухи, ми бачимо якийсь колір. І так, наче це пояснення ще недостатньо чарівне — mirabile dictu![18] — коли обертальний рух переважає прямолінійний, ми бачимо синій колір, якщо навпаки — бачимо червоний, а якщо їхній вплив тотожний — тоді жовтий. Яка фантастична маячня!

— Ти хочеш сказати, що це неправда? Мушу визнати, Генрі, для мене це звучить доволі переконливо. Зрештою, це пояснення містить у собі щось поетичне, і, крім того, воно ще й доволі вишукане.

— Достоту воно має всі чесноти, але при тому таїть у собі одну маленьку ваду, яка полягає в тому, що всесвіт влаштовано не так. Далебі, не бачу великого гріха в тому, що студентам викладають його скептичну філософію й аналітичну геометрію; я так міркую, що вони гідні уваги й заслуговують на похвалу. Але його космологія — це суцільна химерна вигадка, а оптика вкрай чудернацька, і першим, хто це довів, був Ісаак Ньютон.

— Отже, звідси й їхня ворожнеча? — запитав Ебенезер.

Берлінґейм кивнув.

— На той час, коли Ньютон обійняв посаду лукасівського професора, він уже розвінчав картезіанську оптику за допомогою своїх експериментів з призмами — я добре пам'ятаю, як він розповідав про них на своїх лекціях, — і математичним шляхом спростував теорію вихорів, хоча ще не опублікував власну космологічну теорію. Але причини його відрази до Декарта ховаються значно глибше: своїм початком вона завдячує різниці поміж їхніми темпераментами. Декарт, як тобі відомо, напрочуд кмітливий письменник, його здібність знаходити приклади, які можуть підтвердити найдивовижніші гіпотези, просто-таки геніальна. Він надзвичайно вправно підганяє побудову Всесвіту під свою теорію. Ньютон же, на відміну від нього, терплячий і блискучий експериментатор, для якого явища природи — це святе. І знову ж таки, щойно надрукували його лекції «De Motu Corporum» і статті про природу світла, саме Декарт був тією людиною, за чиєю спиною ховалися всі його критики.

Отже, ніякої приязні між Ньютоном і Мором і бути не могло; насправді вони вже декілька років тихо ворогували. І коли я опинився в центрі їхньої уваги, їхній антагонізм буквально вибухнув.

— Ти? Та ти ж усього-на-всього був звичайним студентом, хіба ні? Певно ж, що два таких гіганти ніколи б не принизилися до того, щоб перенести свою боротьбу на студентів.

— Дозволь змалювати тобі, Ебене, таку картину, — сказав Берлінґейм. — Я мав намір взнати, як побудовано всесвіт, обравши собі за навчителя Ньютона, але він, знаючи, що я протеже Мора, доволі прохолодно поставився до мене і був зі мною небалакучий. Тож мені довелося вдатися до всіх хитрощів, які я тільки знав, щоб подолати цей бар'єр, але, на жаль, я здобув дещо більше, ніж те, на що сподівався. Просто кажучи, Ебене, Ньютон так само, як і Мор, закохався в мене — з тією лише різницею, що в його пристрасті не було нічого платонічного.

— Не знаю, що й сказати! — вигукнув Ебенезер.

— Так само не знав і я, — сказав Берлінґейм, — але одне я знав напевне: попри глибоку шану, яку я відчував до них обох, вони обидва були мені однаковісінько осоружні. І це, Ебене, доволі мудро — не плутати одне почуття з іншим. Отож, добродію, минали місяці, і кожен з моїх палких закоханих з часом довідався про пристрасть іншого, що зрештою зробило їх ревнивими, як Celoso Extremeño[19] у Сервантеса. Їхня поведінка була ганебною, кожен з них погрожував мені занапастити мою кар'єру в університеті, якщо я віддам перевагу іншому. Щодо мене, то я приділяв кожному з них уваги не більше, ніж треба, а сам увесь цей час проводив у книгозбірнях коледжів, розкошуючи, як дельфін у хвилях прибою. Я мало не забував поїсти та поспати, не кажучи вже про те, щоб виконувати безліч усіляких дрібних послуг, котрі, як вони вважали, я їм заборгував. Їй-бо, ото вже була собі гарна парочка!

— І чим же це все скінчилося?

Берлінґейм зітхнув.

— Я грав у цю гру, підбурюючи їх один проти одного, два роки, допоки Ньютон урешті не витримав. Королівське товариство натоді вже надрукувало результати його дослідів з призмами та телескопами-рефлекторами, тож на нього був спрямований вогонь критики з боку Роберта Гука, який мав власну теорію світла, з боку голландця Крістіана Гюйґенса, який був прихильником лінзового телескопа, з боку французького ченця Парді та з боку бельгійця Лінуса. Ця критика та ревнощі так збурили його і вивели зі стану душевної рівноваги, що в один і той самий день він заприсягся ніколи більше не друкувати своїх відкриттів і вирішив зустрітися з Мором, до якого прийшов додому, маючи намір назавжди покласти край цьому їхньому суперництву за допомогою смертельної дуелі!

— О, яка б то була втрата для цілого світу, хоч хто б там переміг у тому двобої, — зауважив Ебенезер.

— Так сталося, що жодна краплина крові не пролилася, — вів далі Берлінґейм. — Ця історія закінчилася щасливо для них обох, чого не скажеш про її оповідача. У результаті цієї дискусії Ньютон з'ясував, що становище його суперника так само непевне, як і його власне, і, як видається, я однаковісінько байдужий до них обох — висновок, як такий, що стосується справи, яку вони обоє мали на увазі, був настільки ж правильний, як і будь-який інший висновок у його «Principia». На додачу Мор показав Ньютону свій «Enchiridion Metaphysicum», де він безпосередньо висловлює своє дедалі більше незадоволення Декартом, а потім Ньютон запевнив Мора, що, хоча саме всесвітнє тяжіння, а не якісь там ангели та вихори, призводить до руху планет по своїх орбітах, проте в його теорії залишається доволі місця для Всевишнього як першопричини, що зрушила коліщата Всесвіту, як це й проголосив старий Ренатус. Отож замість того, щоб битися до смерті на дуелі, вони дійшли згоди й після тих кількох годин, що тривала їхня вчена бесіда, — яку я геть пропустив, бо тоді був цілком поглинутий своїми заняттями в бібліотеці, — вони зі сльозами на очах кинулись один одному в обійми й вирішили позбавити мене будь-яких засобів для існування, посприяти моєму виключенню з університету та винайняти спільне помешкання, де вони могли б поєднати пишноти світу фізичного з величчю світу ідеального, захоплено слухаючи музику небесних сфер! Цієї останньої обіцянки вони таки, слід сказати, ніколи не сповнили, але їхній зв'язок, наскільки мені відомо, триває й досі. Мор геть відгородився від старого Декарта, у той час як Ньютон з якогось дива пристрасно захопився теологією та, вдаючись до свого методу флюксій і безконечних рядів, намагається витлумачити Апокаліпсис. Що ж стосується перших двох намірів, то вони здійснили їх сповна — вигнали мене без гроша та так намовили всіх проти мене, що я не міг у борг ані поїсти, ані взяти бодай шилінг. Тож я мусив вирушити до Лондона, коли мені залишився лише рік до бакалавра. Це трапилось 1676 року, саме тоді твій батько мене і знайшов, і, віддавши належне мінливій музі вченості, я, з усім своїм завзяттям, яке раніше мав лиш до наук, заходився коло тебе та твоєї сестри. Твоя освіта стала моїм Першим Добром, моєю Головною Справою, яка надавала всьому іншому належної форми і ладу. Я цілком і повністю схильний до мінливості: жодної хвилини я не сумував за Кембриджем і не жалкував, що моє життя склалось так, а не інакше.

— Дорогий, дорогий Генрі! — вигукнув Ебенезер. — Твоя розповідь зворушила мене і присоромила, адже я так безглуздо зневажив тим, що ти з такими труднощами марно намагався досягти! Якби ж то, заради Бога, я мав ще один шанс!

— Ні, Ебене, боюся, що вченого з тебе не вийде. Можливо, ти й маєш потяг до знань, властивий науковцям, але тобі бракує терпіння, наполегливості, спритності, та, боюся, ти не маєш відчуття доречності, тієї беручкості, яка, власне, і відрізняє мислителя від дивака. У тобі є дещо, чи то пак склад твоєї натури такий, що залишить тебе наївним і нелукавим, а хоч би у твоєму мозку розчинилася мудрість усіх книжок з усіх книгозбірень Європи. Що ж, не здобув ти ступінь бакалавра, то ж хай буде так! Я приїхав сюди не за тим, щоб примусити тебе спробувати ще раз або шпетити тебе за невдачу, а для того, щоб взяти тебе із собою до Лондона на якийсь час, поки у твоїй голові щось не проясниться. Це була ідея Анни, яка любить тебе понад міру, більше, ніж себе, і я гадаю, що це слушна думка.

— Люба моя Анна! Як же вона довідалася, де ти мешкаєш?

— Ну, годі, — засміявся Берлінґейм, — це вже геть інша історія, яка зачекає до наступного разу. Їдьмо ж зі мною до Лондона, і я розкажу тобі її дорогою в екіпажі.

Ебенезер завагався.

— Це великий крок у житті.

— Це великий світ, — відповів Берлінґейм.

— Боюся, що скаже батько, коли про це почує.

— Мій любий друже, — сказав Берлінґейм. — Ми сидимо тут, на цій дурній скелі, яка сліпо несеться крізь простір; і всі ми стрімголов мчимося до могили. Подумай-но, чи ж хвилюватиме хробаків у ту годину, коли ти будеш для них лише поживою, чи згаяв ти свій час, сидячи без перуки й зітхаючи у своїй кімнаті, чи розграбовував золоті міста Монтесуми? Поглянь-бо, день майже добіг кінця і стрімко відходить у вічність назавжди. Усього лише на початку цієї розповіді ми виклали наші черева добрим обідом, а вони вже бурчать, вимагаючи ще. Ми смертні, Ебене, тож заприсягаюся, час є лише для сміливих рішень!

— Ти сповнюєш мене відвагою, Генрі, — сказав Ебенезер, підводячись з-за столу. — Тож вирушаймо.

4

Перше перебування Ебенезера в Лондоні, і що з того вийшло

Берлінґейм заночував тієї ночі в кімнаті Ебенезера, а наступного дня вони екіпажем вирушили з Кембриджа до Лондона.

— Здається, ти мені ще не розповів, — сказав молодик, коли вони були вже в дорозі, — чому ти так раптово полишив Сент-Джайлз і як так трапилося, що Анні стало відомо, де ти живеш.

Берлінґейм зітхнув.

— Розгадка тут проста, хоч і сумна. Річ у тім, Ебене, що твоєму панотцю запала в голову думка, ніби я маю певні наміри щодо твоєї сестри.

— Ні, це просто неймовірно!

— Ба ні, не так уже воно і неймовірно; Анна мила та кмітлива дівчина, і надзвичайно приваблива.

— Але ж подумати тільки про різницю у віці! — вигукнув Ебенезер. — З боку батька це було просто безглуздо!

— Вважаєш це безглуздям? — запитав Берлінґейм. — Ну що ж, сказано доволі відверто.

— Ой, пробач мені, — засміявся Ебенезер, — це було досить грубе зауваження. Ні, це аж ніяк не безглуздя; тобі ледве за тридцять, а Анні двадцять один. Гадаю, лише те, що ти був нашим вчителем, примушує мене думати про тебе як про значно старшого.

— Я так міркую, що в тому немає ніякого й натяку на безглуздя, що будь-який чоловік може заглядатися на Анну, — виголосив Берлінґейм. — І я насправді впродовж років дуже вас обох любив, люблю і зараз, та я й не намагався цього приховувати. Але мені непутить не це, а те, що Ендрю узяв собі в голову, ніби я маю розпусні наміри щодо дівчини. Достоту, якщо і є щось неймовірне, так це те, що таке дивовижне створіння, як Анна, може прихильно дивитися на бідного вчителя, — у якого за душею немає ані шеляга.

— Ба ні, Генрі, я чув, як вона стверджувала, що порівняно з тобою жоден з її знайомих не вартий навіть і того, щоб бути з ними ґречними.

— Це Анна так казала?

— Авжеж, у своєму листі десь так місяців зо два тому.

— Гаразд, хай там як, але Ендрю вирішив, що за тією турботою та увагою, яку я їй приділяв, криються хтиві наміри, і одного дня він пригрозив мені, що коли до ранку я не заберуся геть, він пристрелить мене, як собаку, а Анну відшмагає на додачу. За себе я не потерпав, але не міг допустити, щоб їй було завдано кривди, тож хоч як краялося моє серце, що доводиться їхати, я негайно ж вирушив у путь.

Ебенезер сидів приголомшений цим відкриттям.

— Як вона плакала того ранку! І не вона, ні отець ні словом не обмовилися мені про це!

— Тож і ти про це ні пари з вуст! — попередив Берлінґейм, — бо ж це могло б засоромити Анну, гаразд? І знову б викликало гнів Ендрю, а в справах сімейних немає строку давності. Тож і гадки не май спробувати переконати його в протилежному, він впевнений у цьому.

— Гадаю, що так, — нерішуче сказав Ебенезер. — Отже, відтоді Анна листується з тобою?

— Не так вже й часто, як мені б того хотілось. Бігме, як мені кортіло почути бодай якусь звістку про вас! Я винайняв помешкання на Темз-стріт, між ринком Біллінґзґейт і будівлею митниці — це зовсім не схоже на наш флігель, ось побачиш! — та почав, де тільки міг, пропонувати свої послуги вчителя. Два роки я не міг налагодити зв'язок з Анною, щоб твій батько про це не прознав, але декілька місяців тому мені пощастило отримати місце вчителя французької мови у міс Бромлі з Пламтрі-стріт, яка пам'ятала тебе й Анну по ваших дитячих іграх, перш ніж ви перебралися до Сент-Джайлза. Завдяки їй мені вдалося переказати Анні, де я мешкаю, і хоча я й не наважуюся писати їй, вона таки знайшла нагоду надіслати мені декілька листів. Ось таким чином я й довідався про стан твоїх справ і радо пристав на її пропозицію поїхати та забрати тебе з Кембриджа. Вона славна дівчина, Ебене!

— Я так хочу побачити її знову! — сказав Ебенезер.

— І я хочу, — сказав Берлінґейм, — адже я її шаную так само високо, як і тебе, і вже сливе три роки як я її не бачив.

— Гадаєш, вона могла б приїхати провідати нас у Лондоні?

— Ні, боюся, про це і мови бути не може. Ендрю нізащо на це не погодиться.

— Але я, певно ж, не можу назавжди відмовитися від можливості бачити її знову? А як щодо тебе, Генрі?

— Не в моїх звичках зазирати так далеко наперед, — сказав Берлінґейм. — Давай ліпше поміркуємо, чим би тебе зайняти в Лондоні. Ти не повинен сидіти без діла, бо інакше знову захирієш від нудьги й заклякнеш.

— На жаль, — сказав Ебенезер, — я не маю жодної мети на віддалі, задля досягнення якої було б варто докладати зусилля.

— Тоді бери приклад з мене, — порадив Берлінґейм, — і постав собі за довготермінову мету успіх у досягненні короткотермінових цілей.

— Та мені й короткотермінової мети бракує.

— Гай-гай, це ненадовго, зачекай-но лишень, доки твій живіт не почне бурчати, вимагаючи обіду, а грошей у тебе буде катма.

— Нещасливий день! — засміявся Ебенезер. — Я ж не опанував жодної професії і не навчений жодного ремесла. Я навіть не здатний заграти на гітарі «Лийтеся, сльози».

— Тоді ясно як божий день, що ти будеш вчителювати, як і я.

— Достоту, це буде сліпий веде сліпого.

— Авжеж, — усміхнувся Берлінґейм. — Хто ж краще розуміє, що то за лихо сліпота, аніж той, хто позбавлений очей?

— Але чого вчити? Я знаю дещо про багато речей, але жодної речі не знаю досконало.

— Далебі, тоді перед тобою простяглося велике поле, пасися там, де душа забажає.

— Учити того, чого я й сам не знаю? — вигукнув Ебенезер.

— І вимагати за це значно більшу платню, — відповів Берлінґейм, — бо ж то невеликий клопіт навчати того, що знаєш, а от вчити того, чого сам не знаєш, вимагає певних зусиль. Обирай будь-який предмет, який хотів би опанувати, й проголошуй, що ти в цьому професор.

Ебенезер похитав головою.

— Це неможливо. Мене цікавить у цьому світі геть усе, але я ніколи не міг обрати щось одне.

— Гаразд, тоді я проголошую тебе Професором Світоустрою, і під цим званням ми і будемо привертати увагу до тебе та пропонувати твої послуги. І чого б не зажадали вивчати твої студенти, ти будеш їх цього навчати.

— Ти жартуєш, Генрі!

— Якщо це й жарт, — відповів Берлінґейм, — то дуже вдалий. Присягаю, що саме цим упродовж останніх трьох років я і наповнював своє черево. Їй же бо, і чого я тільки не навчав! Найкраще в цьому те, що ти завжди будеш когось чогось навчати — байдуже, кого і чого. Це не так уже й складно.

Не має значення, якої думки був Ебенезер щодо цієї пропозиції, адже достатньо коштів, щоб відмовитись від неї, у нього не було. Прибувши до Лондона, він в'їхав до помешкання Берлінґейма біля річки, де й оселився з ним на рівних правах. За кілька днів Берлінґейм привів йому першого клієнта — телепня — сина кравця з Кратчед Фраярс, але, на щастя, найскладнішим з усього того, що він хотів опанувати, виявилась грамота — отак наступні кілька місяців Ебенезер заробляв собі на прожиток ремеслом учителя. Він працював шість чи сім годин на добу в себе вдома або ж ішов до своїх учнів, більшість свого часу поза тим несамовито займаючись, готуючись до уроків, які мав давати наступного дня. А своє дозвілля, якщо й лишався на те час, він проводив у тавернах і кав’ярнях у вузькому колі Берлінґеймових приятелів, більшість з яких були поетами і нічим іншим не займалася. Вражений тим, наскільки певні вони були щодо своїх талантів, він також декілька разів спробував було писати вірші, але щоразу, починаючи, кидав на півдорозі, оскільки не мав про що писати.

Околясом, завдяки міс Бромлі, учениці Берлінґейма, він домігся того, що йому таки вдалося налагодити листування із сестрою, і за два місяці Анна все ж спромоглася відвідати їх у Лондоні під виглядом провідин хворої тітки — старої діви, яка жила поблизу Леденголлу. Близнюки, як можна було очікувати, нетямилися від радощів, побачивши одне одного. І хоч одразу розмова не дуже-то й в'язалась, причиною чого було те, що вони не бачилися три роки відтоді, як Ебенезер полишив Сент-Джайлз, проте кожен зберіг у своєму серці найніжніші почуття та повагу до іншого. Анна також, хоч і стримано, як того й вимагає пристойність, висловила задоволення, що знову зустрілася з Берлінґеймом. Вона дещо змінилася, відколи Ебенезер востаннє її бачив: каштанове волосся сестри дещо позбулося свого блиску, а обличчя, і досі так само гарне, втратило свою дитячість і було худішим, ніж він його пам'ятав.

— Моя дорога Анно! — сказав він учетверте чи вже вп'яте. — Як добре знову чути твій голос! Скажи мені, як там поживає наш батько? Із ним усе гаразд?

Анна заперечно похитала головою.

— Боюся, що він на шляху до Бедламу або доведе мене до цього. Це все через твоє зникнення, Ебене. Це водночас і розлютило, і настрахало його. Він не знає, що було причиною цього, і вагається, чи слід йому прочесати все королівство в пошуках тебе, чи відректися від тебе. По десять разів на день він випитує у мене, чи відомо мені що-небудь про твоє місцезнаходження, або ж лає мене та ремствує, що я від нього щось приховую. Він почав ставитися до мене з великою підозрою і разом з тим іноді так жалісно випитує у мене про тебе, що це доводить мене просто до сліз. Він вельми постарів за ці останні кілька тижнів, і хоч він так само лютує і гнівається, як і раніш, але колишнього запалу вже не має, і це потроху висотує з нього сили.

— О Господи, як боляче мені це чути!

— І мені, — сказав Берлінґейм, — бо хоч старий Ендрю і не любив мене, проте нічого лихого я йому не зичу.

— Я так гадаю, — сказала Анна, звертаючись до Ебенезера, — що тобі таки слід докласти зусиль, щоб нарешті опанувати якусь професію і, щойно ти отримаєш місце, написати батьку про це. Він хоч і спрямує на тебе потік лайки, проте йому полегшає на душі від того, що з тобою все гаразд і що ти непогано влаштувався.

— Та й мені б стало легше, коли б я знав, що йому полегшало, — сказав Ебенезер.

— Далебі, та ж мова йде про твоє власне життя! — нетерпляче вигукнув Берлінґейм. — До біса цю синівську любов, мені боляче дивитися, як ця пихата шельма, нагнавши благоговійного страху, підбила вас під себе!

— Генрі, — з докором в голосі сказала Анна.

— Вибач мені, — сказав Берлінґейм. — Я не хотів образити. Але ж поглянь-но, Анно, страждає не тільки здоров'я Ендрю. Ти змарніла, схудла та занепала духом. Тобі також слід було б покинути Сент-Джайлз та приїхати до Лондона як компаньйонка тітки або щось на кшталт цього.

— То я схудла і змарніла? — м'яко перепитала Анна. — Напевно, це всього лише вік. Коли тобі двадцять один, ти вже більше не безтурботне дитя. Але прошу, не примушуй мене залишити Сент-Джайлз, це все одно що шукати батькової смерті.

— А може, у неї там уже є залицяльник, — сказав Ебенезер Берлінґейму. — Хіба ні, Анно? — кепкуючи з неї, мовив він. — Либонь якийсь сільський увихайло вже полонив твоє серденько? Двадцять і один рік — це вже не дитина, з тебе вийшла б добра дружина, га? Поглянь-но, Генрі, дівчина зашарілася! Я так міркую, що потрапив прямо в ціль!

— Далебі, от пощастило б якомусь мугиряці, — зауважив Берлінґейм.

— Ні, — мовила Анна. — Не кепкуй більше з цього приводу, брате.

Вона вочевидь здавалась настільки знервованою, що Ебенезер негайно попросив у неї вибачення.

Анна поцілувала його в щоку.

— Ну як же я можу вийти заміж, коли чоловік, якого я найбільше люблю, примудрився народитись моїм братом? Що там написано з цього приводу в тих книжках у Кембриджі? Чи ж була коли-небудь дівчина нещасніша, ніж я?

— Достоту ні! — засміявся Ебенезер. — Ти проживеш усе життя та так і помреш старою дівою, поки знайдеш когось, хто був би схожий на мене! Але прошу тебе звернути люб'язно свою увагу на мого присутнього тут друга, і хоч він трохи й у літах, проте вміє співати гарним тенором, та зрештою йому й сам чорт не брат!

Як тільки він це сказав, Ебенезер одразу збагнув безтактність цього зауваження в світлі того, що йому декілька тижнів тому сказав Берлінґейм стосовно підозр Ендрю; обидва чоловіки вмить зашарілися, але Анна врятувала ситуацію, поцілувавши ніжно в щоку Берлінґейма так, як вона допіру поцілувала свого брата, та весело сказала:

— То була б непогана здобич, якщо твоя правда. А чи ж вміє він хоч читати й писати?

— Ото й усього діла? — запитав Берлінґейм, долучаючись до гри. — Якщо мені чогось і бракує, то присутній тут оцей добродій навчить мене, принаймні так він вихваляється.

— Дідько, це нагадало мені, — сказав Ебенезер, різко підхопившись, — що я мушу негайно бігти на Тавер-Гілл, аби дати молодому Фармслі перший урок гри на блок-флейті! — Він схопив флейту, яка лежала на полиці коминка. — Хутко, Генрі, як тут дути в цю штуку?

— Ні, не хутко, а повільно, — сказав Берлінґейм. — Було б великою помилкою вчитися мистецтву занадто швидко. Твій Фармслі в жодному разі не повинен видобувати ноту, перш ніж спочатку він не витратить принаймні годину часу на те, щоб обмацати інструмент, навчитися тримати його належним чином, розбирати його та складати докупи. І ніколи, ніколи сам майстер не повинен хизуватися своїми здібностями, щоб не відбити бажання в учня тим, який довгий шлях тому доведеться пройти. Я навчу тебе грати ноти для лівої руки сьогодні ввечері, і завтра ти зможеш заграти йому «Les Bouffons»[20].

— Ти мусиш іти? — запитала Анна.

— Атож, бо інакше до самої неділі сидітимемо на черствому хлібі, адже в Генрі на цьому тижні немає учнів. Отже, доручаю йому опікуватися тобою, доки не повернуся.

Анна пробула в Лондоні цілий тиждень, і за найменшої нагоди вона тихо і непомітно залишала своє місце біля ліжка хворої тітки й утікала, щоб провідати Ебенезера та Берлінґейма. Коли ж цей час добіг кінця і тітка одужала й могла подбати про себе сама, вона сповістила про свій намір повернутися до Сент-Джайлза, й Ебенезер, неабияк здивувавши та засмутивши Берлінґейма, виголосив, що їде разом із нею і ніякі вмовляння не примусять його змінити своє рішення.

— Нічого з цього путнього не вийде, — сказав він, хитаючи головою. — З мене кепський учитель.

— Чорт забирай! — вигукнув Берлінґейм. — Таж ти просто тікаєш від відповідальності!

— А от і ні. Якщо я й тікаю, то не від неї, а до неї. Це просто боягузтво — ховатися від батьківського гніву. Я попрошу в нього пробачення та зроблю все, що він вимагатиме від мене.

— Та біс із ним, із тим гнівом! Я тобі товкмачу про відповідальність не перед ним, а перед самим собою. То й справді був би шляхетний вчинок — благати його пробачити тебе та гідно, як і личить справжньому чоловіку, стерпіти, коли він дасть тобі хлосту, але це ж усього лише привід випустити зі своїх рук віжки власного життя. Їй-бо, чоловікові більше личить ставити собі мету та йти до неї, дарма, які б там були наслідки!

Ебенезер похитав головою.

— Можеш казати, що тобі заманеться, Генрі, але я все 'дно маю їхати. Хіба ж може син стояти осторонь і споглядати, як батько вганяє себе дочасу в могилу?

— Не тримай зла, Генрі, — благально мовила Анна.

— Але ти? Ти ж, звісно, не вважаєш це розумним кроком? — з недовірою в голосі запитав Берлінґейм.

— Я не можу судити щодо його мудрості, — відповіла Анна, — але певна, що й хибним кроком це б не було.

— Отакої! А, та що з вами обома балакати! — вигукнув Берлінґейм. — Хвала Небесам, що я не знаю, хто мій батько, якщо мати його — такий клопіт!

— Молю Бога, щоб ти одного дня його знайшов, — спокійно мовила Анна, — або ж почув про нього хоча б слово. Для людини батько — це її зв'язок з минулим: узи між нею і світом, у якому вона народилася.

— Тож знову: хвала Небесам, що я його позбавлений, — сказав Берлінґейм. — Я вільний і нічим не обтяжений.

— Воістину, Генрі, — спересердя мовила Анна, — і хтозна, чи ж добре це, чи погано.

Коли ж настав час вирушати, Ебенезер запитав:

— Коли ж ми знову побачимося, Генрі? Мені боляче з тобою розлучатися, і я дуже за тобою сумуватиму.

Берлінґейм лише знизав плечима і сказав:

— Залишайся, як тобі так боляче.

— Я буду приїздити якомога частіше.

— Ні, не тре', а то ще наразишся на батьків гнів. Окрім того, я, може, й сам поїду.

— Поїдеш? — запитала Анна дещо стривожено. — Куди поїдеш, Генрі?

Він знову знизав плечима.

— Тут мене ніщо не тримає. Усі учні геть до одного мені однаковісінько байдужі, потрібні, аби згаяти час, поки щось інше мене не захопить.

Ніяково попрощавшись, відчуваючи в настрої друга гіркоту і розчарування, Ебенезер та Анна винайняли екіпаж, який мав привезти їх до Сент-Джайлза. Ця маленька подорож хоч і відбулася без особливих подій, проте потішила їх обох. І попри те що Анна через поведінку Берлінґейма була така схвильована, що в неї час від часу на очах виступали сльози, а Ебенезер з кожною милею, що наближала їх до дому, дедалі більше виказував занепокоєння від перспективи малоприємної зустрічі з батьком, це була перша за тривалий час нагода для близнюків порозмовляти на самоті. Коли вони нарешті прибули до маєтку Куків, то були вельми стурбовані, взнавши, що Ендрю третього дня стало так зле, що за наказом лікаря його вклали до ліжка і тепер його, як тяжкохворого, доглядала ключниця, місіс Твіґґ.

— Боже милостивий! — вигукнула Анна. — А я весь цей час була в Лондоні!

— У тому немає твоєї провини, — сказала місіс Твіґґ. — Він наказав нам не посилати по тебе. Але, я певна, йому піде на користь побачити тебе.

— Я теж піду, — заявив Ебенезер.

— Ні, не зараз, — сказала Анна. — Дозволь мені довідатися, у якому він стані і як ця новина на нього вплине. Краще було б підготувати його, як ти гадаєш?

Ебенезер дещо знехотя погодився, бо ж боявся, що рішучість може його зрадити, якщо занадто довго відкладати цю зустріч. Втім, того ж таки дня лікар, який опікувався Ендрю, відвідав маєток і, довідавшись про стан хворого та запевнивши Ебенезера, що батько надто слабкий, щоб дати волю гніву, взяв на себе обов'язок якомога обережніше доповісти Ендрю про те, що його син повернувся.

— Він воліє негайно тебе бачити, — сказав він Ебенезеру одразу після того.

— Він дуже розлючений? — запитав Ебенезер.

— Здається, ні. Повернення твоєї сестри трохи підняло йому настрій, та й я нагадав йому історію про блудного сина.

Ебенезер піднявся до опочивальні свого батька, кімнати, у яку він заходив не більш ніж тричі за все своє життя. Тіло, яке він уздрів, могло належати будь-кому, тільки не батьку, якого він так боявся: без перуки, худий у своєму ліжку — йому можна було б дати років сімдесят замість п'ятдесяти; щоки його позападали, очі зблякли, волосся посивіло, а голос його жалісливо тремтів. Щойно Ебенезер його побачив, як одразу забув ту невеличку, підготовану ним промову, щоб попросити пробачення. Сльози навернулися йому на очі, і він став навколішки поруч із ліжком.

— Встань, синку, встань, — сказав Ендрю і зітхнув, — дай-но я подивлюся на тебе. Присягаюся, от добре, що я знову тебе бачу.

— Невже ви не гніваєтеся? — запитав, затинаючись, Ебенезер. — Моя поведінка на це заслуговує.

— Далебі, немає в мене вже того запалу. Хай там як, але ти — мій син, до того ж мій єдиний син, і якщо мені й хотілося б мати кращого сина, то й ти міг би бажати собі кращого отця. Не така вже це й проста справа — бути добрим батьком.

— Я перед вами в боргу і маю вам багато чого пояснити.

— Вважай, що твій борг скасовано, — сказав Ендрю, — бо й для цього у мене також уже немає сил. Недоладній дитині личить каятися, а недоладному батьку годиться пробачити, тож покладімо цьому край. Стривай-но лишень, мені чимало треба тобі розповісти, а я ледве дихаю. Отамо на столі лежить документ, який я нашвидкуруч склав учора, коли світ здавався дещо похмурішим, ніж сьогодні. Якщо твоя ласка, принеси-но його сюди.

Ебенезер вчинив, як було велено.

— Отепер, — сказав батько, тримаючи папір на віддалі від Ебезенера, — перш ніж я покажу його тобі, скажи по правді, чи готовий ти припинити пурхати з місця на місце та почати нести свій жереб, як воно і личить чоловікові? Якщо ні, то можеш покласти це там, де взяв.

— Я зроблю все, що ви забажаєте, пане, — стримано сказав Ебенезер.

— Бігме, на це було б годі уповати! Місіс Твіґґ частенько казала, що англійським немовлятам не варт давати французької цицьки, і пояснює твою безпутню вдачу впливом французького молока на англійську кров. Проте я завжди сподівався, та й зараз маю надію, що рано чи пізно все ж побачу, що ти таки став мужчиною, одним словом, Ебен-Езером[21] нашого дому.

— Даруйте, пане! Маю визнати, я щось геть не збагну вас із цим французьким молоком та Ебенезерами. Мати ж моя не була француженкою?

— Ні, ні. Англійцями був ти зачатий, англійцем ти й народився, у цьому можеш бути певен. А, хай йому грець, до дідька того лікаря! Принеси-но мені люльку, хлопче, та сядь. Я повідаю тобі твою історію геть до цяти та поговоримо про справу, яка мене непокоїть над усе.

— Може, це буде не дуже розважливо — так виснажувати себе? — поцікавився Ебенезер.

— Невже? — насмішкувато спитав Ендрю. — Бо ж за цією логікою, то й жити — глупство. Ні, уже в могилі вдосталь відпочину.

Він підвівся трохи в ліжку, прийняв від Ебенезера люльку і, кілька разів із задоволенням затягнувшись димом, почав свою розповідь.

— Це трапилося влітку 1665 року, — сказав він. — Я зустрівся з Енн Боєр з Бессінґсгоу, твоєю матір'ю, та одружився з нею, коли приїхав до Лондона з Меріленду, щоб владнати деякі справи з купцем Пітером Паґґеном, який мешкає неподалік від Бейнард Касл. Залицяння тривало недовго, і, тікаючи від великої моровиці, ми сіли на бриг «Міцний», що відпливав до Меріленду з вантажем мануфактури та залізного краму. Того ж таки дня, щойно ми полишили мис Лізард, як потрапили в шторм, а решту дороги від острова Флореш до Віргінських мисів[22] дув сильний супутній вітер, чотирнадцять тижнів гойдало нас на хвилях, поки нарешті в грудні ми не зійшли на берег у Сент-Мері-Сіті, коли вже йшов третій місяць відтоді, як бідолашна Енн зайшла у тяж! Це було геть недоречно, адже, як тобі має бути відомо, кожен прибулець на плантації має певний час звикати до підсоння, загартуватися, і це може тривати декілька тижнів, там і стійкіші люди, бувало, не витримували. А вона ж була лише слабкою і тендітною жінкою, їй годилось би бути в приміряльні у швальні, а не в твіндеку! Тож і тижня ми не пробули в Сент-Мері, як застуда, яку вона підхопила ще на кораблі, перейшла в жахливу пропасницю. Негайно переправивши Енн через затоку, я привіз її до Молдену, і покої молодої перетворилися на кімнату для хворої — там вона, знесилена, у лихоманці, знемагала весь час своєї вагітності.

Ебенезер слухав і був неабияк схвильований, але не знав, що на це й сказати. Батько знову затягнувся димом.

— Усі, хто був у домі, — провадив він далі, — та і я також, очікували, що в Енн буде викидень або ж немовля народиться мертвим — така вона була слабка здоров'ям. Втім, про всяк випадок я вирішив подбати про мамку, бо ж знав напевне, що вигодувати дитину бідолашна Енн не зможе. Так трапилося, що одного лютневого дня я стояв біля пришибу корабельні; там, де тепер Кембридж, ведучи перемовини з плантаторами, коли раптом почув за спиною сильний сплеск у річці. Я озирнувся й побачив, як голова якоїсь дівчини йде під лід.

— Боже милосердний!

— Я, попри свою руку, був досить непоганий плавець за тих часів, та й до того ж ніхто, крім мене, не виявив бажання стрибати в цю льодяну купель, тож я, як стій, в перуці й в одязі стрибнув слідом за нею та тримав її на плаву, поки нас обох звідти не витягли. І ти думаєш, що за всі мої клопоти мені хоч подякували? Ця дівка, ледь оговтавшись, почала нарікати на своє спасіння та поносити мене за те, що я не дозволив їй втопитися. Це нас дуже здивувало, оскільки вона була доволі гарненькою, років шістнадцяти чи сімнадцяти, не більше.

— Як можна бажати покласти край тому, що ти ледь почала? — запитав я її. — Чимало щасливих історій мали поганий початок.

— Хіба не все одно? — відповіла вона. — Втім, мені немає за що вам дякувати; врятувавши мене від швидкої смерті потопельниці, ви прирекли мене на повільну смерть від холоду або ж на ще повільнішу від голоду.

Я б ще й далі розпитував її про причини, але раптом укмітив те, на що одразу не звернув увагу — а саме, що хоч обличчя її та руки були гострими та худорлявими, її черево було досить пухкеньким.

— A-а, тепер я збагнув, — сказав я. — Напевно, хазяїн послав тебе до сушарки взнати, чи визрів тютюн, щоб складати його до діжок, а якийсь наймит узяв і затяг тебе до комори?

Я сказав це лишень для того, щоб її подражнити, оскільки з огляду на її пошарпану вдягачку та на те, що вона була ще та замазура, я здогадався, що то колишня служниця. Вона не відповіла, похитала головою та ще дужче заплакала.

— Ну, гаразд, — сказав я, — тоді як не наймит, то, певно, вже сам хазяїн, і якщо то була не комора, то тоді комірчина чи корівник. Присягаю, такий живіт, як у тебе, у церкві не склепаєш! А тепер, закладаюсь, плантатор не бажає збирати врожай.

Я й далі розпитував, і дівчина зізналася, що вона й справді воліла втіх, ще й отче не сказав про гріх, як то воно часто замолоду і буває; але то було лише раз, та й то, здалася вона не на силу якогось там слуги, а на вмовляння синка плантатора, який поклявся, що її любить. І то сказати, він зірвав квіт не якоїсь там дурноверхої корівниці, а позбавив цноти Роксану Едуард, сироту, доньку великого французького шляхтича Сесіля Едуарда з Едуардіну — маєтку вверх по річці від мису Кука. Від самої смерті батьків вона виховувалась у домі заможного дядька в Черч-Кріку, що в іншому окрузі, який настільки потерпав за шляхетність її крові, що й близько не підпускав до неї залицяльників із місцевої молоді. Така вже була її нещаслива вдача, що закохалася вона в сина дядькового сусіда, також плантатора, і він, своєю чергою, настільки нею захопився, що вмовляв її вийти заміж за нього. Вона була занадто шанобливою дитиною, щоб вийти заміж за цього молодика проти волі свого опікуна, але не настільки шанобливою, щоб не піддатися на його вмовляння й не віддатися йому вперше на річці у якійсь пірозі. Після того, як це трапилося, вона відмовилася знову з ним зустрітися, і цей молодий бовдур був у такій розпуці, що не знайшов нічого кращого, ніж залишити батьківську оселю та податися простим моряком. Відтоді від нього ні слуху ні духу. Щойно дізнавшись, що в неї буде дитина, вона негайно зізналась у всьому своєму дядькові, який одразу вказав їй на поріг.

— Як! — вигукнув Ебенезер. — Він-таки гарно дбав про неї, що й казати! Боронь Боже дітей від такої опіки! Збагнути не можу, як так можна було вчинити!

— І я не можу, — сказав Ендрю, — але так вже воно трапилося, принаймні так вона розповіла. Але, крім того, начебто цього було не досить, він обіцяв заподіяти зло кожному, хто дасть їй прихисток. Тож вельми швидко бідолашна Роксана опинилась у вкрай скрутному становищі. Вона спробувала знайти місце домашньої прислуги, хоч мало що вміла робити. Та господарі не схильні були брати таку прислужницю, адже не мине й декількох місяців, як їй самій буде потрібна поміч. Усі знали про неї та її тяжку долю, і немало було таких чоловіків, яким раніш давали одкоша в домі її дядька тільки за те, що вони зважилися на якусь люб'язність щодо неї, і які тепер, коли вона була в такій притузі, зверталися до неї з брудними намірами.

— Ісусе! Невже ці поганці не мали бодай краплі жалю до неї?

— Ба ні! Навіть живіт зробив їй погану ласку, бо замість того, щоб відбивати в них бажання, він, що дужче випирав, то навпаки, здавалося, більше їх розпалював. Таж хіба ти сам не помічав… — Він зиркнув на сина. — Але облишимо це. Коротко кажучи, з одного боку на неї чекала розпуста і повна зневага або ж ґвалт та голодна смерть з другого, і вона, соромлячись першого та страхаючись другого, обрала замість цього третє, себто стрибнути в річку Чоптанк.

— Прошу, що ж трапилося потім, після того як ви врятували її? — запитав Ебенезер.

— А трапилося те, що вона знову щодуху спробувала стрибнути в річку, — відповів Ендрю. — Нарешті мені спало на думку запросити її до себе додому в найми, оскільки вона, скидалося на це, мала звільнитися від свого тяжу лише тижнем раніше від бідолашної Енн. Я погодився добре піклуватися про неї та подбати про її пологи за умови, що вона годуватиме свою та нашу дитину, якщо та виживе. Вона пристала на це, ми нашвидкуруч склали угоду, і я привіз її до себе в Молден.

Тепер твоїй матері — Господи, упокой її душу — ставало дедалі гірше. Вона була ревна протестантка, багато часу віддавала читанню Біблії, і коли я виказував ознаки жалю, вона зазвичай відповідала: «Не бійся, мій муже! Господь не залишить нас».

— Нехай благословенна буде душа її! — вигукнув Ебенезер.

— Така вже в неї була химера, — вів далі Ендрю, — вдавати, що її немічі — то вороже воїнство, і вранці, і ввечері вона примушувала мене читати їй глави зі Старого Завіту про військове втручання Господа Бога в битви на стороні ізраїлітів. Тож тільки-но минула лихоманка, яка хоч і не вбила, проте залишила її в жалюгідному стані, вона одразу цим запишалася, ну геть як якийсь там генерал, що бачить, як ворожий фланг зібгано і супротивник тікає, та виголосила, як пророк Самуїл навздогін філістимлянам: «Аж доти допоміг Господь нам!» Нарешті час пологів настав, і після жахливих переймів вона розродилась Анною, яка важила вісім з половиною фунтів. Вона назвала її на честь своєї матері й знову мовила мені: «Аж доти допоміг Господь нам!» Жодна душа не здогадувалася, що муки її ще не скінчилися, і навіть я, аж ніякий не католицький і не протестантський святий, возніс дяку Богу за її успішні пологи. Але сливе через годину після появи Анни її перейми почалися знову, і після чималого галасу та мук вона привела на світ тебе, такого ж здорового опецька, як і твоя сестра. Двох дітей загальною вагою сімнадцять фунтів породила вона — жінка статури такої тендітної, що навіть проста дмучка завдавала їй болю. Тож не диво, що вона, ледве збувшися тебе, впала в забуття й уже більше ніколи не опритомніла. Тієї ж ночі вона померла, і оскільки того травня погода була не по сезону спекотна, наступного дня я зніс її вниз і поховав під великою ладанною сосною, що росла на мисі з боку затоки, де вона спочиває і зараз.

— Боже милосердний, — заридав Ебенезер. — Я не вартий того!

— Мушу щиросердно визнати, — сказав Ендрю, — що такої ж самої думки був і я, Боже, прости мене грішного. Коли над могилою читали поминальну молитву, я чув, як ви обоє кричите в домі, і коли на піщаному пагорбку могили я ладнав наметень, допоки каменяр не витеше на плиті намогильний напис, мені спав на думку той стих з Книги Самуїла, коли Бог нищить філістимлян і Самуїл освячує камінь Його допомоги — камінь, який гебреї називали Ебен-Езер. От тоді, хлопче, сповнений гіркоти втрати та в нападі святотатства, я й дав тобі це ім'я. Я охрестив тебе сам, перш ніж Роксана могла зупинити мене, окропивши декількома краплинами грушевого сидру, що зостались у мене в боклазі, і виголосив усім присутнім у Молдені: «Аж доти допоміг Господь нам!»

— Ох, любий батьку, не крайте себе більше за це, — благально мовив Ебенезер, хоча Ендрю і не виказував особливого схвилювання. — Я розумію і пробачаю!

Ендрю витрусив свою люльку в плювальницю, що стояла біля ліжка, і, хвильку відпочивши, повів свою оповідь далі.

— У будь-якому разі, — сказав він спокійно, — тобі та твоїй сестрі ніколи не бракувало материнської ласки. Ця дівчина Роксана народила власну дитину, дівчинку, вісьмома днями раніше, але немовля задушилося, перш ніж встигло зойкнути хоч раз — пуповина обплелася навколо її шиї. Дарма, що вас було двоє замість одного — ротів, які вона мала прогодувати, було не більше, ніж цицьок, якими вона годувала, і молока було вдосталь для всіх. Вона вигарніла, знову стала здоровою дівкою, як тільки її почали знову добре годувати — з рум'яним личком, пишногрудою, веселої вдачі — достеменна корівниця, попри свою шляхетну кров. Чотири роки, як було зазначено в контракті, вона виховувала вас, як рідних дітей. Місіс Твіґґ заявила, що не варт чекати добра тоді, коли змішуєш французький кулешик та англійську кров, але ви виростали вгодованими й веселими дітьми, як і будь-які інші діти десь у Дорсеті.

1670 року, в останній рік служби Роксани, я вирішив залишити Молден і повернутися до Лондона. По-перше, я вже втомився від цього баришництва; по-друге, я не бачив жодної можливості ще щось поліпшити в своєму бізнесі. І хоча мис Кука з усіх місць на землі є найдорожчим моєму серцю, моєю першою і найбільшою власністю, однак серце моє краялося від того, що мушу жити вдівцем у будинку, який звів для своєї нареченої. Маю також визнати, що, відколи померла Енн, моє становище щодо Роксани стало почасти делікатним. Те, що вона нічого злого й подумати про мене не могла, я сприймав як належне, вона була мені вдячна та перебувала в мене на законних підставах. А я і собі був немало вдячний їй, адже вона годувала вдвічі більше дітей, ніж була повинна відповідно до контракту, та робила це з материнською любов'ю. Вона з любові до вас також перебрала на себе більшість обов'язків гувернантки, які виконувала місіс Твіґґ. Як я вже казав, вона була надзвичайно привабливою, а я в той час був здоровим чоловіком тридцяти трьох років, заможним і, либонь, не таким уже й непринадним, який через хворобу бідолашної Енн і її смерть безутішний спав сам-один, відколи прибув у колонію. Отож і не дивно, що якісь недоумки почали плескати язиками, буцімто Роксана і в дитячій, і в опочивальні зайняла місце Енн — надто якщо узяти до уваги те, що вони колись і самі кидали на неї хтиві погляди. Так уже заведено в людей: приписувати іншим гріхи, для яких їм самим бракує або відваги, або коштів.

— Їй-бо, які ж то злі плітки!

— Так, — сказав Ендрю. — Обмова — полова: вітер її рознесе, але й очі засипле. Чим є чоловік в очах Господа Бога, то мало що значить у світі людей. Зваживши на все це, я вирішив її відпустити. Але ж я у жодному разі не міг дозволити, щоб вона знову постала перед вибором — смерть чи розпуста, тож для мене стало приємною несподіванкою, коли одного дня на тому самому місці, де я здибався з Роксаною, до мене підійшов чоловік, який назвався її дядьком, і вкрай стурбовано спитав мене про свою небогу.

— Сподіваюся, що цей чоловік на той час нарешті угамував свій гнів.

— Так воно й було, — сказав Ендрю, — тепер будь-яка згадка про той поганий вчинок доводила його до сліз, і коли я розповів йому, у яку скруту потрапила Роксана, та про смерть її доньки, він мало на рвав на собі волосся з розпуки й каяття. Його вдячність за те, що я врятував її та подбав про неї, не мала меж, і він, вчинивши так жорстоко, пообіцяв спокутувати свою провину та благав мене вмовити Роксану повернутися додому. Я нагадав, що саме його необачна поведінка щодо залицяльників племінниці й призвела до її падіння. Він відповів, що дуже далекий від того, щоб уперто триматися своєї нерозважливої поведінки і що саме зараз має на оці для неї чудову партію в особі одного заможного чоловіка, який мешкає по сусідству і який завше був до неї привітний.

Можеш уявити собі, як здивувалася Роксана, коли про все це взнала. Їй було приємно чути, що дядько змінив свій гнів на милість, але розлучитися з тобою та Анною для неї було все одно що розлучитися з власними дітьми. Вона плакала і голосила, як то ведеться у жінок, коли в їхньому житті мають відбутися великі зміни, і благала мене взяти її з собою до Лондона, але мені здавалося, що зроблю кепську послугу нам обом, якщо дозволю нашим стосункам тривати й далі, надто тепер, коли її дядько мав для неї такого поважного жениха. Отак того самого дня, коли я віддав Роксані те, що належало їй згідно з умовами нашого договору, виказуючи тим, що її службі в мене настав кінець, її дядько приїхав до Молдену на тарантасі й забрав її із собою. Не минуло й двох тижнів, як і я востаннє попрощався з Молденом і назавжди залишив Меріленд. Не думай, що мені було легко це зробити: вкрай рідко трапляється, що Життя пропонує тобі недвозначний вибір. Присяй-богу, зазвичай воно складається так, що хай би який вибір ти зробив, він буде болісним! Гай-гай! Я так часто відхилявся від теми розмови та наговорив стільки зайвого, що майже геть знесилів! Ось, тримай, — сказав він, простягаючи Ебенезеру документ, який увесь той час вертів у руках і яким жестикулював упродовж усієї розповіді. — Прочитай це, а я поки дух переведу.

Ебенезер, сповнений цікавості, ніяково взяв папір, у якому між іншим прочитав таке:

Я, Ендрю Кук, джентльмен, парафіянин церкви Святого Джайлза, графство Міддлсекс, висловлюю свою останню волю та складаю сей Заповіт, згідно з яким… По-перше, я заповідаю моєму синові Ебенезерові Куку й Анні Кук, моїй доньці, право володіти й розпоряджатися… всією моєю землею, яка носить назву мис Кука і лежить у гирлі річки Чоптанк, що в окрузі Дорчестер у Меріленді… на рівних правах…

— Ти розумієш, хлопче? — із притиском у голосі запитав Ендрю. — Тямиш, про що я тобі товкмачу, чорт тебе забирай? Це мис Кука, мій дорогий Молден, де ви обоє з'явилися на світ божий і де нині покоїться ваша матір. Є ще ця садиба і дім на Пламтрі-стріт, але серце моє належить Молдену. Молден — мій улюбленець, який я звів у диких краях. Це твоя вітцівщина, Ебене, твоя спадщина; це частина великого світу, яка належить особисто тобі і яку ти повинен обробляти та дбати, щоб вона плодоносила. Це прекрасний спадок, Богом клянуся! «На рівних правах», але управляти маєтком — то чоловіча справа, а не жіноча. Для цього я породив тебе, ростив і навчав, і саме для цього й ти маєш, підперезавшися, чорт тебе забирай, стати до роботи, аби довести, що ти того вартий, і годі вже тобі туди-сюди смикатися!

Ебенезер зашарівся.

— Я усвідомлюю, що був недбалим, і можу лише одне сказати на свій захист: у Кембриджі мене згубило не власне тупоумство, а моя безпомічність і схильність збиватися на манівці. Якби ж то, заради Бога, поруч був наш добрий Генрі Берлінґейм, щоб скеровувати мене та підганяти!

— Берлінґейм! — вигукнув Ендрю. — Тьху! Таж він був не ближче, ніж ти, до бакалавра. Ні, я так міркую, що саме він, цей негідник, твій дорогенький Берлінґейм і зіпсував тебе, не навчивши працювати як слід. — Він змахнув рукою, у якій тримав чернетку заповіту. — Невже ти думаєш, що твій Берлінґейм здатен на те, щоб залишити по собі щось подібне до Молдену? Хай іде до біса ця шельма! Не згадуй при мені його імені, коли не хочеш, щоб мене грець побив!

— Вибачте, — сказав Ебенезер, який навмисно згадав ім'я Берлінґейма, щоб подивитися, як батько до цього поставиться. Він зробив висновок, що було б не дуже ґречно оповідати йому будь-які деталі свого перебування у Лондоні. — Не знаю навіть, якими словами висловити те враження, яке на мене справила ця ваша великодушність, і як мені соромно за мою невдачу в університеті. Якщо хочете, то пошліть мене назад до Кембриджа, і присягаюся, я більше своїх помилок не повторю.

Ендрю побагровів.

— У сраку той Кембридж! Меріленд буде твоїм Кембриджем, а поля дур-зілля — твоєю книгозбірнею! А замість отого диплома, як будеш старанно працювати, зможеш взяти в рамку та повісити собі на стіну вексель на десять тисяч фунтів Ороноко!

— Себто ви маєте намір послати мене до Меріленду? — запитав приголомшений Ебенезер.

— Еге ж, обробляти землю, яка тебе породила, але зараз ти до цього аж ніяк не придатний. Боюся, університет так забив тобі памороки і виснажив, що тобі ані стачить розуму управляти маєтком, ані достане снаги працювати на землі. Потрібно буде добряче попотіти, аби вибити з тебе Берлінґеймів дух і коледж. Перш ніж бігати, людині потрібно навчитися ходити. Тебе потрібно буде віддати в навчання: я маю намір послати тебе до Лондона, попрацюєш клерком у торговця Пітера Паґґена. Взнаєш усі тонкощі торгівлі на плантаціях, як це колись робив я, а до того мій отець, і, далебі, це дасть тобі набагато більше користі, ніж усе те, що ти чув у Кембриджі, коли настане час і ти займеш своє місце у Молдені!

Це було не те життя, яке Ебенезер обрав би для себе, але воно було нічим не гіршим від решти. І коли він як слід обміркував це, то повз його увагу не проминуло, що життя плантатора, як він його собі уявляв, не позбавлене певної привабливості: він уже бачив, як верхи на своєму улюбленому коні перевіряє, як ведуться польові роботи; як попихкує люлькою, тютюн у якій зробив його заможним; як у колі вишуканих друзів попиває айвовий лікер або грушевий сидр, вироблений на його гуральні; як проводить вільні вечори на терасі свого обійстя, споглядаючи на річці диких качок і, можливо, час від часу складаючи вірші, сповнені невимушеності та величності. На жаль, він легко знаходив привабливі сторони у будь-якому способі життя. І що особливо його вабило, так це те, що він із чистим сумлінням скоро повернеться до Лондона.

Тому він і сказав, хоч і не зовсім щиро, але й не безрадісно:

— Воля ваша, панотче. Я спробую зробити все як слід.

— Дякувати Богу за це! — виголосив Ендрю та навіть спромігся на слабку усмішку. — Аж доти допоміг Господь нам! А тепер залиш мене самого на деякий час, а то вже від утоми в голові макітриться.

Ендрю влігся у ліжко, повернувся обличчям до стіни й замовк.

5

Починається друге перебування Ебенезера в Лондоні, під час якого нічого захопливого не відбувається

Унаслідок великої смути, яка тоді охопила націю і була викликана конфліктом між Яковом II і Вільгельмом Оранським, Ебенезер, за порадою батька, відклав своє повернення до Лондона аж до зими 1688 року, коли Вільгельм і Мері вже затвердилися на англійському троні. Цей рік, нічим особливим не наповнений, либонь, якнайкраще відповідав уявленням Ебенезера про щастя, хоча він цього на той час і не усвідомлював. Він нічого не робив, а лише читав, блукав лісами й полями, гуляв у передмістях Лондона і подовгу розмовляв із сестрою. І хоча на майбутнє він дивився без особливого захвату, йому принаймні не доводилося нести відповідальність за цей вибір. Весною та влітку, коли погода була чудовою, його охоплював такий неспокій, що він навіть не міг читати. У нього було відчуття, що він ось-ось вибухне чимось, для чого не було точного визначення, але що дотепер ховалося всередині.

Часто траплялося так, що він увесь ранок просиджував у затінку під грушею за будинком, награючи на блок-флейті, секрет гри на якій перейняв у Берлінґейма. Жодні ігри та розваги його не цікавили, й, окрім Анни, він навіть не бажав нікого бачити. Повітря, сповнене сонячного світла та пахощів конюшини, робило його непостійним. Траплялося навіть, що він так був сповнений цього почуття, що, здавалося, був ладен зомліти, якщо якимось побитом не звільниться від нього. Але коли він сідав писати вірші, то ніяк не міг розпочати: його уява ніяк не могла визначитися щодо метафор і думок, які він хоче висловити. Усі ці місяці, коли було тепло, він провів у стані своєрідного нервового збудження, яке тієї миті радше виводило його з рівноваги, ніж тішило, проте наприкінці кожного дня залишало в роті приємний присмак. Вечорами, аж поки не починало паморочитися в голові, він полюбляв спостерігати за зблисками метеорів у небі.

І знову ж таки, хоча він тоді цього й не знав, цей безтурботний час давав йому нагоду востаннє по-справжньому поспілкуватися з сестрою, адже спливе ще багато років, перш ніж він знову зможе це зробити. Але це спілкування здебільшого відбувалося без слів: вони якось втратили цю здатність до відвертої розмови. Про те, що без сумніву було для них найважливішим: про невдачу Ебенезера в університеті та його подорож, час якої неминуче наближався, про якийсь непевний зв'язок у минулому Анни з Берлінґеймом, її цілковиту ізольованість від нього зараз і брак зацікавленості в будь-яких залицяльниках — про все це вони взагалі не розмовляли. Але вони багато гуляли разом, й одного спекотного серпневого дня, коли вони присіли під платаном поблизу кам'янистого струмка, що протікав маєтком, Анна схопила його за правицю, притисла її до свого чола і декілька хвилин плакала. Ебенезер, як міг, намагався втішити її, не розпитуючи про причину цих сліз — він вирішив, що це якесь відчуття їхнього дорослішання смутить її. Це був лише двадцять другий рік їхнього життя, але Анна виглядала дещо старшою за брата.

Ендрю, владнавши, як йому здавалося, справи сина, потроху одужував, і до осені, схоже, знову чудово себе почував, хоча вже до кінця своїх днів виглядав старшим за свої роки. На початку листопада він заявив, що політична ситуація вже досить стабільна, щоб син міг спокійно їхати. За тиждень Ебенезер, попрощавшись з усіма домашніми, вирушив до Лондона.

Щойно винайнявши помешкання в пансіонаті на Паддінґ-Лейн, він одразу ж здійснив візит за адресою, де раніше мешкав Берлінґейм, щоб взнати, як поживає його друг. Але на превелике його розчарування, з'ясувалося, що кімнати вже винаймали інші мешканці: драпірувальник і його родина — і жодному із сусідів нічого не було відомо про теперішнє місцеперебування Берлінґейма. Того ж вечора, коли привезли та розіклали весь його крам, він вирушив до «Медальйону», сподіваючись знайти там якщо й не самого Берлінґейма, то принаймні деяких спільних приятелів, які могли б мати якісь вісті про нього.

Там він зустрів трьох приятелів з компанії, із якою його колись звів Берлінґейм. Першим був Бен Олівер, поет, здоровань і гладун з чорним кучерявим волоссям, достеменний розпусник, який, як то дехто стверджував, був буцімто жидом. Другим був Том Трент, хворобливий на вигляд коротун з Коледжу Христа і також поет: його послали вчитися, щоб висвятити на священника, але сама ця думка була йому настільки огидною, що він підчепив пранці від однієї хвойди, яку тримав у себе вдома зі зневаги до свого покликання, і його зрештою таки вигнали після того, як він заразив свого наставника та принаймні двох професорів, які встигли з ним заприятелювати. Відтоді він став виявляти чималу цікавість до релігії: окрім Данте та Мілтона, жоден з поетів йому не був до вподоби, жив він фактично дотримуючись целібату і напідпитку мав звичку викрикувати своїм басом стихи зі Святого Письма. Третій, Дік Меррівезер, попри своє прізвище, що означало «веселий настрій», був песимістом, що весь час розмірковував про самогубство, складаючи самі елегії, темою яких була його кончина. Однак, хоч вони і мали різні вдачі, усі троє чоловіків жили в одному будинку, і їх майже завжди можна було зустріти разом.

— Бігме, та це ж Ебен Кук, наш спудей, — вигукнув Бен, вгледівши його. — Випий з нами, друже, та повідай нам Істину!

— Ми думали, що ти помер, — сказав Дік.

Том Трент нічого не сказав: він завжди під час зустрічей і прощань залишався незворушним.

Ебенезер відповів на їхні привітання, випив з ними чарку і, пояснивши причини свого повернення до Лондона, спитав про Берлінґейма.

— Ми його вже сливе рік як не бачили, — сказав Бен. — Він залишив нас невдовзі після твого від'їзду, і я б сказав, що ви обоє зникли, затіявши якусь каверзу.

— Я, пригадую, чув, що він знов подався в море, — мовив Дік Меррівезер. — Тож скидається на те, що він уже на його дні, або ж плаває у череві кита.

— Стривай-но, — сказав Бен. — Я оце якраз подумав, хіба не Том мені казав, що він повернувсь назад до Коледжу святої Трійці, аби отримати нарешті свого бакалавра?

— Саме це я й чув від Джоан Тоуст, яка довідалася про це від самого Генрі якраз увечері перед його від’їздом, — байдуже мовив Том. — Маю визнати, що я не дуже-то дослухаюсь до цих балачок, хто звідкіля прийшов і куди подівся, тож, либонь, я щось і переплутав.

— Прошу, скажіть мені, хто така ця Джоан Тоуст і де я можу її знайти, — запитав Ебенезер.

— Її нема чого шукати, — засміявся Бен. — Вона гуляща дівка, яка тут вештається, тож можеш запитати в неї, що хочеш, коли вона прийде сюди, шукаючи собі на ніч дружка.

Ебенезер дочекався, поки з'явиться ця дівка, але взнав тільки те, що Берлінґейм говорив з нею про свій намір покопатися тижнів зо два в книгозбірнях Кембриджу, але з якою метою, вона не знала. Не пролили більшого світла і його подальші розпитування інших відвідувачів винарні щодо намірів і теперішнього місцеперебування Берлінґейма. Увесь наступний тиждень Ебенезер не проминав жодної нагоди розпитати щодо долі свого друга, але коли стало зрозуміло, що ніяких підказок знайти не вдається, він неохоче облишив свої спроби та написав Анні схвильованого листа, де й повідомив їй цю новину. За наступні місяці й роки він майже забув про існування Генрі, однак безсумнівно гостро відчував цю втрату щоразу, як зринало його ім'я.

Тим часом він з'явився у закладі торговця Пітера Паґґена, і після того як пред'явив листи від свого батька, йому, як і іншим молодим учням, звеліли зайнятися зведенням рахунків за маленькою конторкою, що стояла у великій кімнаті між багатьох інших подібних їй. Домовилися, що коли він буде працьовитим і виявить певні здібності в роботі, то вже десь за тиждень зможе посісти краще місце, з якого йому буде значно зручніше стежити за всіма тонкощами торгівлі з плантаціями (містер Паґґен мав широкі ділові стосунки з Мерілендом і Віргінією). Хоч це і прикро, але цього підвищення він так ніколи й не сподобився. Насамперед, хоч як силкувався Ебенезер, але йому ніяк не вдавалося зосередити свою увагу на рахунках. Він починав додавати у колонку геть позбавлені для нього змісту числа і вже хвилин за п'ять ловив себе на думці, що розглядає жировик на потилиці у хлопця, який сидів попереду нього, або ж подумки повторював справжню чи уявну розмову з Берлінґеймом, чи виводив якісь мережива на аркуші паперу для нотаток. З тієї ж причини, хоч вдачею він і не був схильний до витівок, які б порушували порядок, його невгамовна фантазія не раз спричинялася до того, що його звинувачували у безвідповідальності. Одного дня, приміром, він, не дуже усвідомлюючи, що чинить, з головою поринув у гру з мацюпенькою чорною мурахою, яка саме переповзала через аркуш. Правила гри, яку він наділив невблаганністю природного права, полягали в тому, що щоразу, коли мураха випадково потрапляла на цифру 3 або 9, Ебенезер заплющував очі та кінчиком пера швидко і навмання тричі тицяв у сторінку. І хоча його роль Deus sive Natura[23] і не передбачала помилування, його почуття, безперечно, були цілком на боці мурахи: затято, так що на чолі виступав піт, він подумки намагався відвадити нещасне створіння від небезпечних цифр; після кожної серії ударів він перестрашено розплющував очі, щоб подивитися на аркуш. Гра виявилася напрочуд захопливою. Через десять чи п'ятнадцять хвилин мурасі таки не поталанило і вона потрапила під краплю чорнил, перебуваючи на відстані лише пів дюйма від цифри 9, яка і спричинила цей обстріл; плентаючись наосліп назад до цифри 9, вона залишила після себе тонесеньку нитку чорнил, і цього разу, опинившись у полоні перших двох крапель, була нарешті намертво пришпилена третьою. Ебенезер подивився вниз і побачив, як мураха перед смертю борсається у завитку цифри. Сльози спочуття, до якого додалося глибоке усвідомлення та визнання тлінності життя і невблаганних законів всесвіту, виступили в нього на очах; його дітородний орган затвердів. Нарешті мураха випустила останній подих і завмерла. Раптом повернувшись до реальності, Ебенезер озирнувся навколо, щоб подивитися, чи ніхто за ним не спостерігає, і тут усі в кімнаті вибухнули сміхом: вони були свідками всієї цієї вистави. З цього дня всі на нього дивилися скорше як на вар'ята, аніж на звичайного дивака; однак, на Ебенезерове щастя, вони вважали, що він має якийсь особливий зв'язок з їхнім роботодавцем містером Паґґеном, тож про цей випадок балакали переважно тільки між собою.

Але несправедливо припускати, що Ебенезер був повністю відповідальний за своє безвихідне становище. Під час першого року служби траплялось і так, що декілька тижнів поспіль він цілком задовільно виконував свої обов'язки, навіть зі знанням справи, але ніхто й не згадував про те, щоб дати йому обіцяну посаду. Лише раз він набрався мужності й спитав про це. Містер Паґґен дав йому беззмістовну та розлогу відповідь, аби завершити цю розмову, яку Ебенезер радо прийняв, і більше ніколи про це мова не заходила. Насправді, якщо не брати до уваги ті докори сумління, які в нього зрідка виникали, Ебенезер був цілком задоволений своїм животінням в оточенні молодших колег: роботу свою він опанував, і його лякало те, що йому доведеться вивчати щось інше. Ба більше, він з'ясував, що це місто цілком пасувало його мрійливій вдачі. Вільні від роботи години він проводив у товаристві друзів у кав'ярнях, тавернах і театрах. Подеколи, хоча й без особливого успіху, він присвячував неділю спробам щось писати. Зрештою, поступово він майже забув, для чого прибув до Лондона.

Але хай там як, це був цікавий час у його житті. Якщо цей усталений порядок і не влаштовував його цілком, то в усякому разі в ньому жодним чином не було нічого неприємного, і Ебенезер плив ним, немов людина, яку омивають теплі хвилі приємних снів, лише зрідка прокидаючись. Часто-густо, подібно до хамелеона, він був лише відображенням ситуації, в яку потрапляв: коли його друзі починали вихвалятись хиткістю свого становища, він міг, пройнявшись товариським духом, вигукнути: «Якби Ендрю взнав, чим я тут займаюсь, то, без сумнівів, негайно відіслав би мене до Меріленду!» Але так само часто бувало, що він, аби відрізнитись, зраджував своїй звичці й уже ледь не прагнув поринути в сповнене завзяття життя плантатора. Проте іншого разу він весь вечір сидів мов опудало журавля, не пустивши і пари з вуст. Отаким він і був: один день самовпевнений, один день сором'язливий; один день відважний, один — боязкий; то чепурний кавалер, то м'ятий поет. І хоч би який там біс у котрусь хвилину спокушав його набути певного кольору, він уже смикався від нетерплячки, щоб з великого спектра приміряти інший. Бо що таке один червоний, якщо є веселка?

Тож, зрештою, якщо ваша ласка, можна висловитись і так, що оскільки бути по своїй суті означає бути в п'ятницю Джонні, тим самим Джоном, що й у четвер, то в цьому сенсі про нашого Ебенезера можна сказати, що його не було взагалі. Що ж стосується Ендрю, то його, напевно, геть не цікавило, як його хлопцю ведеться в Лондоні, або ж він вважав, що Гарна посада варта того, щоб довго чекати. І ця ідилія тривала не один, а цілих п'ять чи шість літ, аж до 1694 року, у березні місяці якого, коли одне лиховісне парі поклало цій ідилії край, наша історія і розпочинається.

6

Доленосне парі між Ебенезером і Беном Олівером та надзвичайні наслідки, до яких воно призвело

Звідником в оточенні Ебенезера був один спритний, рудий, вкритий ластовинням хлоп, дублінець за походженням на ім'я Джон Макевой, віком двадцяти одного року, який не мав ніякої шкільної освіти і був настільки ж сповнений завзяття і винахідливості, наскільки йому бракувало грошей та зросту. Дні свої він збавляв у ліжку, вечорами ж підшукував дівчат привілейованому колу своїх приятелів, а значну частину ночі займався тим, що писав музику для лютні та флейти, і з усіх речей, які цінують чоловіки, вирізняв для себе лише три: свою коханку Джоан Тоуст (яка, бувши шльондрою, була водночас його коханням і його прожитком), свою музику та свою свободу. Джоан була не якась там грошова самодайка, а бабець, яка в ліжку була варта тих двох золотих гіней, які вона за це правила, що в їхньому оточенні було відомо всім, крім Ебенезера. Вона любила свого Джона, попри те що він був її бандуром, але ж і він її щиро кохав, без огляду на те, що вона була шльондрою, позаяк жоден чоловік не буває просто бандуром, як і жодна жінка лише шльондрою. Схоже, що вони й справді були відданою парою, і вельми ревнивою.

Жвава, мов дзиґа, вигадлива, з шаленими карими очима, невеликої статури, з повними грудьми та гладкою шкірою (хоча правду сказати, дещо завеликими порами, сухим волоссям і не найліпшими зубами), ця Джоан Тоуст належала кожному, хто був у змозі заплатити дві гінеї, і можна було робити з нею все, що заманеться, і вона відробляла свою ціну, ще й понад міру, оскільки отримувала таке задоволення від своєї роботи, що можна було подумати, нібито вона покупець, а той продавець. Але наставав ранок, і вона ставала холодною як риба, і поверталася до свого Джонні Макевоя. І якщо бахур, який провів з нею попередню ніч, зважувався було бодай підморгнути їй при світлі дня, то тоді вже за жодну ціну ніякої Джоан Тоуст для нього більше не існувало.

Ебенезер, звісно, декілька років спостерігав за нею, поки вона та його приятелі час від часу вдавалися до блуду, та з чужих розмов у кав'ярні довідавсь про неї з чималими подробицями такі речі, які його особиста розхлябаність не давала можливості взнати з власного досвіду. І коли він, вдаючи із себе мужнього чоловіка, взагалі про неї думав, то лише як про хвойду, яку, певно, було б приємно винайняти, якщо одного дня він таки збереться з духом, аби вона нарешті втаємничила його у цю містерію. Бо ж так трапилось, що хоча йому й було вже близько тридцяти, він досі залишався ліваком, з причин, про які йшлося у попередніх розділах, себто тому, що був ні се ні те: він міг уявити себе будь-яким чоловіком, який підступає до жінки — самовпевненим або боязким, зеленим невинним юнаком і вибіленим сивиною ласощохлистом з тремтливими руками — і подумки скласти ті промови, які годилося б виголосити кожному відповідно до обставин. Але через те, що він відчував себе кимось одним із них не більше, ніж кимось зовсім іншим, і захоплювався всіма, то коли йому траплялася така нагода, він ніяк не міг обрати, яку ж роль з-поміж усіх відомих йому варто грати, отож це завжди закінчувалося тим, що він втрачав цю нагоду, або, що відбувалося частіше, спантеличений, якщо не присоромлений, безславно відступав. Тож зазвичай жінки вже вдруге не звертали на нього уваги, і не тому, що він був непривабливий — він добре засвоїв, що багато хто з великих спокусників був обличчям не кращий від козла, а манерами не кращий від свині, — а тому, що жінка, зваживши на його незугарну зовнішність, більш ні на чому іншому вже не могла зупинити свій погляд.

І справді, він міг би залишитись незайманим аж до самої смерті — бо ж деяким природним потребам, зрештою, можна дати раду так чи інакше, і та ж сама вправна рука, яка записувала його куплети, не потребувала довгих вмовлянь, щоб стати його коханкою, — але цієї березневої ночі 1694 року його помітила Джоан Тоуст, і трапилось це так. Кавалери сиділи кружка у «Медальйоні», як це в них звичаєм велося, попиваючи вино, пліткуючи та вихваляючись тим, що їм вдалося полонити і музу, і менш вибагливих дівуль. Там були Дік Меррівезер, Том Трент та Бен Олівер, який вже добряче хильнув, Джонні Макевой з Джоан Тоуст у пошуках клієнта та безмовний Ебенезер.

— Гай-го, — зітхнув Дік, коли в розмові запала мовчанка. — І що б то було за життя у світі, де багатство йшло б услід за розумом, адже золото — найспокусливіша принада для наших милих зайченят, і тоді ми, піїти, були б усі найгрізнішими ловцями!

— Не треба було б ніякого золота, — відповів Бен, — якби Господь Бог наділив жінок хоча б краплею здатності подбати про свої інтереси. Що робить чоловіка великим коханцем, як не пристрасть і уява? І в кого, як не в поета, цього краму, пристрасті та уяви, вдосталь? Тож зрозуміло, що з усіх чоловіків поет як коханець є найжаданішим. Якщо його коханка прекрасна, то тоді саме його око матиме з цього найбільшу втіху, якщо ж ні, тоді саме його уява може найкраще приховати брак краси. Якщо вона йому не догодила і він невдовзі позбувся її, то вона принаймні певний час мала найліпшого коханця, якого тільки може мати жінка. А якщо вона припаде йому до смаку, то він, можливо, назавжди збереже її красу у віршах, де вже ані вік, ані віспа не зможуть її спотворити. І оскільки з огляду на це поетам слід віддавати перевагу над іншими чоловіками, то, либонь, найкращий поет був би найкращим коханцем. І якби-то жінки тямили, що для них насправді краще, то відшукати собі одного з них стало б справою їхнього життя, а вже знайшовши, вони б негайно з трепетом виклали б усі свої принади йому на коліна — ба ні, прямо на його письмовий стіл — і вмовляли б його з'явити ласку та зглянутись на них!

— Тож давай, уперед! — сказав Дік, звертаючись до Джоан Тоуст. — Бен таки правду каже, і це ти маєш заплатити мені дві гінеї цієї ночі! Далебі, якби я не був цього тижня бідний як церковна миша й мені не залишалося б так мало жити, ти б не купила так задешево своє безсмертя! Моя порада — хапайся за цю угоду, поки не пізно, бо ж поет — то недовгий гість на цій землі.

На що Джоан спокійно відповіла:

— Ще чого! Присягаюсь, що якби хто-небудь з вас міг складати вірші так само легко, як базікати, або ж злягатися так файно, як ви тут вихваляєтеся, то тоді ваші вірші були б у Лондоні в усіх на вустах, а ваші дупи в кожному ліжку! Але Балачками ситий не будеш, тож не бажаю усолоджувати ані свої вуха, ані свій задок з жодним із вас, а лише з моїм милим Джоном, який не пнеться весь із себе, як індик, і не хвастає, як курка, яка щойно знесла яйце, а береже слова для своїх пісень, а силу для ліжка.

— Отакої! — зааплодував Бен. — Влучно сказано!

— Може, це буде і недоречно, — додав Джон Макевой, трохи насупивши чоло, глядячи на неї, — але нехай подібні сентименти не стануть перешкодою між тобою та двома гінеями, кохана, бо інакше у твого милого Джона не буде сил, а з пісень лишиться тільки та, яку кишки співають одна одній і якою я і зустріну тебе завтра в ліжку.

— Присягаю на рани Христові! — зауважив Том Трент байдужим тоном. — Якщо леді Джоан і має слушність, то поміж нас є той, хто заслуговує на її прихильність більше, ніж ти, Макевой, бо якщо на наші два слова ти говориш одне, то на кожне його слово ти говориш десять. Я маю на увазі Ебенезера, який без зайвих слів є, либонь, найкращим піїтом та любчиком у цій чи в будь-якій іншій винарні — Джон Мілтон та Дон Хуан Теноріо ув одній особі.

— А й справді, може, він і є, — заявила Джоан, яка суто випадково сиділа поруч з Ебенезером, і поплескала його по руці.

— Але в будь-якому разі, — посміхнувся Джон Макевой, — не чувши бодай рядка з його творчості, не маю жодних доказів, що він поет.

— А я не маю доказів, що він мастак в коханні, — лукаво докинула Джоан, — і слід вам сказати, що це найкраща похвала, яку можу дати з обох цих пунктів, на тлі того, що можу повідати про решту тут присутніх. — Потім вона, ледь зашарівшись, додала: — Маю визнати, чула, що люди кажуть Виходь заміж за гладкого, а кохайся із худим, оскільки з вашого брата товстуна виходять здебільшого веселі та лагідні чоловіки, але високий і худорлявий є спритним у ліжку і довгим, де не подивись. Хай там як, але доказів у мене немає.

— Тоді, хрест мене вбий, ти їх дістанеш! — вигукнув Бен Олівер. — Позаяк розмір — то не тільки довжина. Якщо предмет, який тримаєш у руках, — це інструмент кохання, то прошу тебе — зваж на таку річ, як діаметр, адже саме діаметр — це те, що дає вагу тому інструменту кохання; чи то берешся до справи сам, чи ним орудує хтось інший, коли на те пішло! Ні, подруго, я обираю свою повноту, як повнота обрала мене. Як кажуть, Тлустий півень — просто диявол у курнику: топче курей як не вагою, то авторитетом!

— Це питання занадто вагоме, щоб залишити його без відповіді, — виголосив Макевой. — Що скажеш, Томе?

— Питання плоті мене мало цікавлять, — сказав Том, — але я помітив, що жінкам, як і чоловікам, аж надто вже кортить поласувати тим, що заборонено, і нічим вони так не пишаються, як перемогою над священником або святим. Гадаю, що для них до того ж ця здобич удвічі солодша, оскільки, по-перше, її складно роздобути, а як уже знайшли, трофей так само свіжий і міцний, як і старий бренді, довго витриманий у закоркованих пляшках.

— Дік?

— Не бачу в цьому сенсу, — сказав Меррівезер. — Не чоловіча вага, а обставини, в які він потрапляє, роблять з нього коханця. Найсолодший коханець, я так вважаю, той, хто збирається покінчити з собою, хто самим актом кохання говорить adieu цьому світові, і в момент однієї найвищої насолоди вирушає до наступної.

— Ну, що ж, — сказав Макевой, — дати відповідь на це питання — то ваш борг перед усією Англією. Я ось що пропоную. Ви, так би мовити, викажете всю свою звитягу цієї самої ночі, а Джоан нехай отримає вісім гіней від того, кого вона визнає переможеним. Відтак переможець здобуде для себе та подібних собі усю славу та зазнає плотських утіх, переможені також почухають вовну — ба ні, аж двічі! — а я та моя добра подруга зможемо бодай раз дозволити собі відбивні замість свинячого рубця. Згода?

— Тільки не я, — сказав Том. — Хіть — це вельми сумна забава, що робить з чоловіка, який обіймає свою коханку, підлесливу тварину, а опісля перетворює на жалюгідний овоч.

— Я також ні, — сказав Дік, — бо якби я мав вісім гіней, то найняв би три шльондри, та ще й лишилося б на пляшку мадери, щоб влаштувати останню оргію, перш ніж покінчу з життям.

— Отакої! Ну, якщо так — то я згоден, — сказав Бен, — і радо, бо твоя Джоан ось уже два місяці, як не мала справи зі старим Беном.

— І більше не збираюся, — задерикувато сказала Джоан, — бо ви просто діжка з потом і смердючка, сер. Спогадів про наш останній раз мені цілком досить, щоб оцінити вашу вправність, коли я повернулася додому покривджена і вся в синцях, наче якась сучка-спаніель, що ледве вирвалася із загону, де тримають кнуряку, а потім ще й мусила мазатися усіляким шмаровидлом, аби позбутися болю, і ще довго відмивала той сопух. Що ж стосується парі, то все тепер залежатиме від містера Кука, що скаже він: так чи ні.

— Най буде так, — стенув плечима Бен, — але якби я тоді знав, що ти оцінюватимеш мене за тими гоцалками, то подибала б бика, а не кабана, от тоді б і похвалялася, що мала справу з Мінотавром. Що скажеш, Ебенезере?

Ебенезер вельми уважно слухав усю цю веселу суперечку і, можливо, таки долучився б до неї, якби з усього його великого гардеробу, в якому чого тільки не бракувало, знайшов би хоч якесь вбрання, яке було б до лиця у цьому випадку. Коли Джоан Тоуст торкнулася його, він відчув, як рука його затріпотіла, неначе її вдарив електричний розряд, і тієї ж миті Ебенезерові здалося, ніби в його душі щось здійнялось у відповідь на дотик. Хіба ж Бойл не довів, а Берлінґейм не вчив, що електричне притягання відбувається у вакуумі? Ось приклад того, як теорія Бойла спрацювала в порожньому поеті: зухвале дівчисько пробудило в ньому якесь дивне притягання, викресало іскру із вакууму його характеру, призвело до того, що всередині нього все почало враз горіти та гудіти.

Але чи призвело те, що в ньому раптом щось настовбурчилося, до того, що він нарешті себе кимось усвідомив? Якраз навпаки: він слухав, куди хилиться цей жарт, і чув, як Макевой запропонував парі, а все в ньому гуділо та горіло ще дужче: розум його шалено метався без упину, очмарілий, мов циган на ярмарку, і він ніяк не міг опанувати ситуацію. Усі його чуття нашорошилися, і він відчував, що нестримно наближається та мить, коли очі всіх присутніх будуть спрямовані на нього в очікуванні відповіді на запитання. Це очікування вкупі з тріпотінням, яке викликав дотик руки Джоан Тоуст, і напруженими пошуками тієї маски, вдягнувши яку, він міг би зустріти запитання, що поставило парі, — усе це разом призвело до того, що йому зробилося зле, щойно його вуха почули слова Бена: «Що скажеш, Ебенезере?» — і два його ока зустрілися з десятьма, які очікували на розв'язку.

Що сказати? Що сказати? Йому перехопило подих від надлишку альтернатив, але щойно він пробував вичавити із себе якусь одну, що, як стиснута надха, просилася нагору, як вага решти притискала її додолу. В очах, спрямованих на нього, виник подив, а усмішки стали розгубленими. Ебенезер збуряковів, але не від ніяковості, а від того тиску, що розпирав його зсередини.

— Що трапилося, друже? — Макевой.

— Скажи що-небудь, чоловіче! — Бен Олівер.

— Дідько! Та він зараз лусне! — Дік Меррівезер.

Одна брова Ебенезера стріпнулася. Кутик рота посіпувався. Він стискав і розтискав руки та вуста, від напруги ледь не ригнув; втім, все, на що він сподобився, так це зробити видих, викликаний потягом блювати, але зусилля були даремними; жоден персонаж ніяк не хотів із нього вичавлюватися. Він вкрився потом і хапав ротом повітря.

— Гах, — сказав він.

— А хрест мене вбий! — Том Трент. — Він занедужав! Це бздини! Хлопцю треба зробити промивки!

— Гах, — знову сказав Ебенезер і закляк, немов прибитий, і вже ні пари з вуст, і жоден м'яз не ворухнеться.

На той час на його поведінку почали вже звертати увагу інші завсідники винарні, і декілька зацікавлених зібралося довкола, але він сидів незворушно, мов бовван.

— Здоров був, ну ж бо, виригуй! — наказав один, ляснувши пальцями прямісінько перед обличчям Ебенезера.

— Знать, вино йому й горлянку, й дупу заклепило, — висловив припущення якийсь дотепник і смикнув поета за носа, але і це ні до чого не призвело. — Еге ж, — підтвердив він, — хлоп, видко, перебрав лишку. Пом'яніть моє слово, нас усіх це чекає.

— Ви собі як хочете, — виголосив Бен Олівер, криво посміхнувшись, — але я так гадаю, що це яскравий приклад того, як можна заціпеніти від ляку, тож вважаю себе переможцем з огляду на те, що супротивник так і не став до герцю, і покладемо цьому край.

— Авжеж, але ж яка тобі з того користь? — запитав Дік Меррівезер.

— Яка ж іще, опріч тої, що сьогодні Джоан Тоуст належатиме мені, — засміявся Бен і ляснув трьома гінеями об стіл. — Скажіть по честі, пане суддя Джон Макевой, ви ж мені не відмовите? Переконайся, приятелю, мої монети дзвенять не гірш, ніж у когось іншого, і їх аж цілих три.

Макевой знизав плечима та запитально подивився на Джоан.

— Срав пес їхній матері! — пирхнула вона. Різко підхопившись зі стільця та підморгнувши присутнім, вона обвила руками шию Ебенезера і ніжно погладила його щоку.

— Ох мій любчику, мій голубчику! — заворкотіла вона. — Невже ви залишите мене на поталу отої діжки з салом, щоб він нашпигував мене ним, мов якусь куріпку? Врятуйте мене, сер!

Але Ебенезер сидів незворушний і непорушний.

— Я тебе не салом буду шпигувати, — сказав Бен. — Я тебе на рожен наштрикну!

— Ох! Ох! — вигукнула Джоан, вдаючи, ніби нажахана, та, вмостившись у Ебенезера на колінах, притислась обличчям до його шиї. — Я вся тремчу від страху!

Товариство аж волало від захвату. Джоан стисла в кожній руці по великому вуху Ебенезера та притягла його обличчя до свого.

— Забери мене звідси, — благально мовила вона.

— Ну ж бо, наштрикни її на рожен! — спонукав один з глядачів. — Полий її підливою, цю діваху.

— Так, так, — сказав Бен, пальцем підманюючи її до себе. — Ходи-но до мене, моя конхветка.

— Якщо ти тільки чоловік і поет, Ебене Кук, — гримнула Джоан, схопившись на ноги та вигукуючи слова йому просто у вухо, — то ти негайно мусиш відповісти на виклик цієї шельми та викласти три монети і покінчити з цим. Будь же мужчиною та скажи що-небудь, а інакше я йду з Беном, а ти йди під три чорти!

Ебенезер ледь здригнувся і раптом різко підхопився, кліпаючи очима, немов прокинувшись щойно зі сну. Вид йому швидко мінився, і він, поперемінно то червоніючи, то біліючи, стояв із роззявленим ротом, намагаючись щось сказати.

— Сьогодні вранці батько прислав мені п'ять гіней, — пробелькотів він.

— Ти бовдур, — сказав Дік Меррівезер. — Вона просить лише три, а якби ти прокинувсь раніше, то це б тобі коштувало лише дві!

— Ну що, дві монети ще накинеш, Бене? — запитав Джон Макевой, який спокійно споглядав, як розгортаються події.

— Дідька лисого він накине! — відрізала Джоан. — Це що — торги, де збувають коней, а я — кобила, яка дістанеться тому, хто більше дасть? — Вона ніжно взяла Ебенезера за руку. — Ти маєш відповісти Бенові лише трьома гінеями, голубе мій, і більше ні слова. Час уже пізній, і мене вже нудить від цих сороміцьких жартів.

Ебенезер лупнув очима, глитнув і переступив з ноги на ногу.

— Я не можу зараз викласти їх тут, — сказав він. — У мене в гаманці тільки крона. — Він обвів шаленим поглядом усе навкруги. — Гроші в мене вдома — додав він, похитуючись із боку на бік, наче ось-ось був ладен зомліти. — Ходімо зі мною, і ти дістанеш їх усі.

— Еге! А хлопець не дурень, — сказав Том Трент, — видно, що не в тім'я битий.

— А хрест мене вбий! Ну чисто тобі жид! — погодився Дік Меррівезер.

— Краще синиця в руках, ніж журавель у небі, — засміявся Бен Олівер, побрязкуючи своїми трьома гінеями. — Це ж обман і шахрайство — спокусити чесну жінку і зганьбити її. Що скаже твій батечко, коли довідається про це? Ганьба, ганьба!

— Не звертай уваги на цього товстозадого, — сказала Джоан.

Ебенезера знову хитнуло в сторону, і дехто пирснув зо сміху.

— Я присягаюся вам… — почав було він.

— Ганьба! Ганьба! — вигукнув Бен ще раз, погрозливо хитаючи пальцем в його бік на превелику втіху всьому товариству.

Ебенезер спробував знову, але спромігся лише підняти руку і безсило її опустив.

— Тримайся від нього подалі! — попередив хтось стривожено. — А то він зараз знов закацубне!

— Ганьба! — заревів Бен.

Ебенезер ще якусь мить витріщався на Джоан, а потім нетвердою ходою швидко перетнув усю кімнату і вибіг геть із винарні.

7

Розмова між Ебенезером і шльондрою Джоан Тоуст та розповідь про Великого Самця «кровосісю»

Зазвичай після подібної халепи Ебенезер, зачинившись у своїй кімнаті, провів би декілька годин без руху, поринувши в роздуми. За старою звичкою (оскільки злі жарти подібного штибу в «Медальйоні» не були для нього новиною), трохи оговтавшись, він всідався за письмовий стіл та брав до рук люстерко. Витріщивши в нього свої баньки, він розглядав своє обличчя, що тільки під час подібної мани, яка находила на нього, і залишалося спокійним. Але цього разу, знову зустрівшись поглядом зі своїм vis-à-vis, вираз обличчя, яке він там спостерігав, аж ніяк не можна було назвати відсутнім; навпаки, там, де зазвичай він міг би подибати безтямний, вирлоокий погляд сови, його очі нині, здавалося, бачили безладну метушню ластівок навколо димаря; коли іншим разом у своїй голові він не почув би нічого іншого, окрім шелесту безмежного всесвіту, наче його макітра була викинутою на берег мушлею, то тепер обличчя пітніло, вкривалось плямами, а в голові марились уривки якихось сновидінь. Він роздивлявся вуха, яких торкалась рука Джоан Тоуст, немов цим міг знову викликати в них колишній трепет, і коли, зрештою, йому це не вдалося, він з тривогою усвідомив, що тепер вона тримає у своїх руках не вуха, а його серце.

— О, Господи! — вигукнув він. — І якби ж то я зміг відповісти на цей виклик як годиться!

Сповнений мужності звук власного голосу зупинив його. Крім того, це було вперше, коли він розмовляв сам із собою вголос, і йому від цього не було соромно.

— Якби ж то я мав ще один шанс, — зізнався він собі, — то я б уже не проминув такої нагоди! Господи, як же розбурхали мене ці очі! У який же жар кинуло мене від цих грудей!

Він знову взяв люстерко, скривив обличчя і запитав;

— Ну, і хто ж ти, друже мій дивак, тепер? Агов! Я бачу, в тобі нуртує кров, у твоїй душі неспокій! Джоан Тоуст мала б справу зі справжнім чоловіком, якби ж то тільки ця діваха зараз опинилась тут!

Йому спало на думку повернутися до «Медальйона», щоб розшукати її, у надії, що вона таки не піддалася на вмовляння Бена Олівера. Але зараз, так швидко після своєї втечі, йому не хотілося знову зустрітися зі своїми друзями, це по-перше, а по-друге…

— А хай буде проклята ця моя невинність! — вилаявся він, грюкнувши кулаком по чистих аркушах на письмовому столі. — І що мені відомо про такі речі? Ну, прийшла б вона до мене? Дідько! І що тоді?

— І все ж таки: зараз або ніколи, — похмуро сказав він сам собі. — Ця Джоан Тоуст бачить у мені те, що жодна жінка досі ніколи не бачила: чоловіка поміж чоловіків. І хтозна, може, вона мене ним і зробила, бо коли б ще я розмовляв сам із собою? Коли б ще я відчував себе таким спроможним на все? Годі, до «Медальйона», — наказав він собі, — або ж так ліваком і в могилу зійду!

Проте він так і не підвівся з місця, поринувши натомість у вир плутаних і хтивих мрій, де йшлося про порятунок і наступну вдячність; про кораблетрощу або моровицю, яку вони пережили разом, залишившись у живих; про викрадення, втечу, розбійний напад; і найсолодша з усіх мрія — те, як він, будучи вже на вершині слави, недбало виказує свою поблажливість. Коли ж нарешті прийшло усвідомлення того, що вже ні в який «Медальйон» він не піде, він у відчаї ще раз повернувся до свічада.

Вид власного обличчя заспокоїв його.

— Ну що, старий! Ооо-ооо! Гей-го! Фа-ла!

Він скоса дивився в люстерко, кидав на нього злі погляди та кривлявся, аж поки на очах не виступили сльози, а потім, виснажений, впав обличчям на свої довгі руки. Невдовзі він заснув.

Але за якийсь час знизу хтось постукав у вхідні двері, і перш ніж Ебенезер встиг прокинутись як слід, щоб здивуватися, хто б це міг бути, двері відчинив його слуга, Бертран, якого кілька днів тому прислав Ебенезерів батько. Цей Бертран був старий парубок з худим обличчям та широко посадженими очима, якому було вже під п'ятдесят, ледве знайомий Ебенезеру, оскільки Ендрю найняв його, коли наш молодик ще навчався у Кембриджі. Приїхавши із Сент-Джайлза, він мав при собі в запечатаному сургучем конверті записку такого змісту:

Ебенезере,

подавець цієї записки, Бертран Бертон, мій слуга з 1686 року, а віднині твій, якщо ти тільки цього схочеш. Він доволі старанний парубок, хоча трохи й зухвалий, та може стати тобі у пригоді, якщо не забуватимеш ставити його на місце. Місіс Твіґґ і він чогось не поладнали, і дійшло до того, що я мусів або звільнити його, або ж втратити її, а без неї я навряд чи зміг би утримувати дім. З огляду на те, що для мене було б непростим рішенням так одразу звільнити чоловіка, чий єдиний недолік полягає в тому, що він досить часто забувається, не забуваючи при цьому діла, я вирішив його віддати на службу до тебе. Я платитиму йому платню перші три місяці; після чого, якщо захочеш, то можеш залишити його у себе, бо гадаю, твоя посада у Пітера Паґґена тобі це дозволяє.

І хоча його теперішньої платні в Пітера Паґґена, яка залишалася незмінною з 1688 року, ледве вистачало на те, аби утримувати себе, Ебенезер, втім, з радістю прийняв Бертрана до себе на службу, принаймні на ці три місяці, оскільки це йому нічого не коштувало. На щастя, кімната по сусідству з його власною натоді була вільна, і він домовився з домовласником, що Бертран у ній оселиться, щоб завжди бути під рукою.

Й ось зараз цей чоловік, в нічній сорочці, ковпаку та з усмішкою на обличчі, зайшов до нього в кімнату і, підморгнувши, сказав: «Тут якась леді хоче вас бачити, пане», — за цим, на превеликий подив Ебенезера, впустивши до покою Джоан Тоуст власною парсуною.

— Ну, я вас залишаю, — знову підморгнувши, вирік він і залишив їх самих, перш ніж Ебенезер встиг отямитися й щось заперечити. Він був вкрай спантеличений та немало стривожений тим, що зостався з нею наодинці, але Джоан, анітрохи не збентежена, підійшла до письмового столу, за яким він досі сидів, і легенько цмокнула в щоку.

— Не кажи ні слова, — наказала вона, знімаючи капелюшок. — Я знаю, що трохи припізнилась, і прошу за це пробачення.

Ебенезер сидів, як води в рот набрав, надто приголомшений, аби щось сказати. Джоан безтурботною, легкою ходою підійшла до вікна, запнула фіранки та почала роздягатися.

— Це все через цього твого приятеля Бена Олівера з його трьома, чотирма, потім уже п'ятьма гінеями та з його лаписьками, які він усе тягнув, аби вхопити мене! Але він не дав ні шилінга поверх того, що запропонував ти, або вже не міг дати, і оскільки ти запропонував перший, мені вдалося залишити цю тварюку та з чистим сумлінням втекти.

Ебенезер сидів, витріщившись на неї, а в голові у нього палало.

— Ну, ходи до мене, мій любасе, — через якусь хвильку сказала Джоан і повернулася до нього геть роздягнена. — Давай, клади свої гінеї на стіл і мерщій у ліжко. Клянусь, морозець сьогодні таки пощипує! Бррр! Ну ж бо, стрибай! — Вона хутенько скочила до ліжка та зручно вмостилася під ковдрою, натягнувши її аж до самого підборіддя.

— Давай, приєднуйся! — знову, але вже трохи різкіше сказала вона.

— О, Боже, я не можу! — сказав Ебенезер. Обличчя його палало від захоплення, погляд був дикий.

— Що не можеш? — вигукнула Джоан, відкинувши ковдру та сполохано підхопившись у ліжку.

— Я не можу тобі заплатити! — заявив Ебенезер.

— Не можеш мені заплатити?! Що це ще за штуку, сер, ви надумали зі мною утнути, коли я відхилила Бена Олівера та його п'ять гіней? Давай, хутко клади монету, хазяїне Кук, вистрибуй зі своїх штанів і не здумай зі мною жартувати!

— Жодних жартів, Джоан Тоуст, — сказав Ебенезер. — Я не можу тобі заплатити ані п'ять гіней, ані чотири чи три. Я і шилінга не можу тобі заплатити. Ні, не так, я навіть фартинга не можу тобі дати.

— Що-о? Ти що, жебрак, га? — вона вхопила його за плечі, буцім збиралася трусонути. — Ні, ви тільки подумайте! Ану, сер, відкрий ширше свої телячі баньки, щоб мені зручніше було їх видряпати! Ти що, маєш мене за якусь дурепу? — вона звісила ноги з краю ліжка.

— Ні, леді, ні! — вигукнув Ебенезер падаючи перед нею навколішки. — Ні, я маю п'ять гіней, маю й більше. Але ж як оцінити те, що не має ціни? Як можна купити рай небесний за золото звичайне? О, Джоан Тоуст, не проси мене, щоб я так дешево оцінив тебе! Хіба ж то заради золота срібнонога Фетіда ділила своє ложе з Пелеєм, який породив Ахілла? Невже ти гадаєш, що Венера й Анхіз кохалися, оглядаючись на п'ять гіней? Ні, мила Джоан, щоб знайти ласку богині, чоловік не йде на базар!

— Хай ті заморські хвойди чинять так, як їм заманеться, — заявила Джоан, уже трохи заспокоївшись. — Але щоб провести ніч з тією, що стоїть перед тобою, тобі доведеться заплатити п'ять гіней, і спочатку гроші, а вже потім забави. Якщо вважаєш, що це мало, то радій, що так дешево тобі обійшлося: мені байдуже. Хух, ну і розізлив же ти мене цим своїм не дам ні фартинга! Я ледь не покрила тебе сама! Ну, ходи тепер сюди, а свої пишні метафори залиш собі на ранок для сонета.

— О, Боже милосердний, Джоан, невже ти не розумієш? — заблагав Ебенезер, досі стоячи навколішках. — Не ради низької забави я жадаю тебе, як міг би жадати хтось інший: цю хіть я залишаю таким ненажерливим шльондролюбам, як Бен Олівер. Того, що я жадаю в тобі, не купиш ні за які гроші!

— Ага, — посміхнулася Джоан, — отже, тут ідеться про незвичні вподобання, так? Дивлячись на твій невинний вигляд, я б нізащо не здогадалася, але не поспішай робити висновки, що про це не може бути й мови. Я ж бо добре знаю, що До лісу веде багато стежок, і якщо це буде недовго та не дуже боляче, тоді для мене це лише питання ціни, сер. Кажи, якої забави ти жадаєш, і я назву свою ціну.

— Джоан, Джоан, облиш ці розмови! — вигукнув Ебенезер, крутнувши головою. — Невже ти не бачиш, як це крає моє серце! Що минуло, те минуло. Я не хочу й думати про це, не кажучи про те, щоб чути це із твоїх милих вуст! Люба моя, клянусь тобі, що я дівак, і як я зараз лину весь до тебе чистий і незаплямований, так само й ти в моїй уяві линеш до мене, хоч що б там сталося в минулому. І ні слова більше. Ні! — застеріг він, оскільки Джоан аж рота роззявила. — Ні слова більш про це, адже з цим кінчено, і крапка. Джоан Тоуст, я кохаю тебе! Ага, це тебе дивує! Еге ж, клянуся небесами, я кохаю тебе, і саме для того, щоб сказати це тобі, я й хотів, щоб ти сюди прийшла. Більше ні слова про цей жахливий промисел, адже я кохаю твоє чарівне тіло невимовно і той дух, який у ньому пробуває, — так, що забракне й уяви!

— Ні, містере Кук, з вашого боку це не дуже дотепно — називати себе ліваком, — нерішуче сказала Джоан.

— Бог свідок, — поклявсь Ебенезер, — що до цієї ночі з жодною жінкою я ще не зазнав плотських утіх, та й жодної ще не кохав.

— Але ж як це так? — з притиском запитала Джоан. — Коли я була всього лише дівчиськом, мені тоді й тринадцятий не минуло, невинне створіння, яке й гадки не мало, яким злим є цей світ, пригадую, я сиділа за столом та гірко ридала від того, що в мене почалася якась дивна кровотеча. Я вирішила, що занедужала, але на що? Треба негайно ж послати по п'явки! Усі сміялися з мене і якось так дивно кепкували, але ніхто причину цього мені так і не розтлумачив. Тоді мій дядько Гарольд, ще молодий і неодружений, підійшов до мене на самоті, поцілував мене в губи, погладив моє волосся та сказав, що звичайна п'явка мені не підходить, адже я й так втрачаю чимало крові, але щойно це припиниться, нехай я нишком, щоб ніхто про це не знав, прийду до нього, бо у себе в кімнаті він тримає такого самця п'явки — «кровосісю», якого мені ще раніш не доводилося бачити і головною чеснотою якого є те, що він приємними вливаннями може відновити те, що я втратила. Я без жодних сумнівів повірила всьому тому, що він розповів, адже я його обожнювала, він був мені радше як брат, ніж як дядько, і тому я нікому нічого не сказала й, щойно ця моя неміч минула, негайно прийшла до його опочивальні, як він мені й наказав. «Де ж ця ваша велика кровосіся?» — запитала я у нього. «Вона вже готова, — сказав він, — але вона боїться світла і може робити свою справу лише в темряві. Тож приготуйся, — сказав він, — а я вже прилаштую її, куди слід». «Гаразд, — відповіла я. — Але ви повинні мені сказати, як я маю себе приготувати, Гарольде, адже я нічого не знаю про те, як з нею треба поводитися». «Роздягайся, — сказав він, — та лягай у ліжко».

І от прямісінько в нього на очах я стягла з себе геть увесь одяг, отака я була простодушна, та лягла в ліжко, як він і наказав, — худорляве наївне цуценя, без цицьок і хутра там, де треба, — і він задмухав свічку. «О, дорогий Гарольде, — вигукнула я, — прошу вас, ідіть ляжте поруч, бо я боюся укусу цього кровосісі в темряві». Гарольд нічого не відповів, але дуже швидко приєднався до мене в ліжку. «Як так? — вигукнула я, відчуваючи доторк його шкіри до мого тіла. — Ви що, й собі збираєтесь поставити цю п'явку? Невже у вас також була кровотеча?» «Ні, — засміявся він, — просто цю п'явку треба застосовувати саме у такий спосіб. Вона вже готова, моя дівчинко, а ти — готова?» «Ні, любий Гарольде, — вигукнула я, — мені боязко! А куди вона мене вкусить? Це буде дуже боляче?» «Вона вкусить там, де їй і годиться, — сказав Гарольд, — якусь хвилинку поболить, а потім буде доволі приємно». «Ну, що ж, — зітхнула я, — тоді перейдімо якнайшвидше від болісного до приємного. Але, прошу, тримайте мене за руку, щоб я не закричала, коли це створіння мене вкусить». «Ти не закричиш, — сказав тоді Гарольд, — бо я тебе цілуватиму».

І тієї ж миті він мене обійняв, поцілував, міцно затуливши рота, і, поки ми цілувались, я раптом відчула, як цей «кровосіся» мене жахливо вкусив, й отак я вже перестала бути дівчиною! Спочатку я заплакала, але не тільки від болю, про який він мене попередив, а й від того, що була вкрай стурбована, взнавши про природу цієї п'явки. Але, як Гарольд і обіцяв, біль швидко минув, і його велика п'явка кусала мене раз за разом мало не до світанку. І хоч я анітрохи не втомилася від цієї процедури, але п'явка мого Гарольда вже більше не була в змозі впиватись у мене і скидалася скорше на жалюгідного таргана або якусь мурашку, не гідну до роботи, яка при перших проблисках світла кудись ушилася. Саме тоді я і взнала про дивну властивість цієї тварини: бо ж як і укус блохи, який що більше чухаєш, то більше свербить, так і тут, коли це створіння мене вкусило, мені увесь час кортіло, щоб воно кусало мене й далі, і я постійно прагнула нещасного Гарольда та його «кровосісю», мов курець опію прагне своєї чаші. І хоча відтоді які тільки п'явки різного розміру й типу мене не кусали, — жодна з них не кусала так жахливо та жадібно, як п'явка мого милого Джона, — це бажання досі переслідує мене, так що я вся аж тремчу, як подумаю про великого самця «кровосісю»!

— Припини, прошу тебе, — заволав благально Ебенезер. — Я не можу більше це чути. Як ти називаєш його «дорогим дядьком» і «нещасним Гарольдом»?! Негідник, мерзотник, що так підло обдурив тебе, ту, яка його так любила і довіряла йому! Не п'явок він тобі підпускав, а п'явся розпалити в тобі сластолюбство і штовхнув назавжди твоє дівоче тіло на ліжко розпусти! Я проклинаю його й людей такого штибу!

— Ти кажеш це, а водночас і смакуєш, — усміхнулася Джоан, — і якби міг знайти собі таку ж милу дитину, якою була я, то з масним блиском в очах вчинив би так само, що аж пара з дупи йшла б. Ні, Ебенезере, не гани старого Гарольда, якого звела в могилу лихоманка і який ось уже кілька років спочиває у сирій землі, злягаючись з хробаками у студених покоях, що аж гай шумить. Я скажу, що така вже природа цих п'явок, що вони кусають, а ті, кого вони кусають, бажають цього, тож для мене загадка й диво, як так трапилося, що є стільки охочих до цих п'явок і навіть найкращі з них так швидко наїдаються досхочу, а твоя так довго залишалася голодною, і, як ти стверджуєш, аж цілих тридцять років? Невже ви якийсь несосвітенний тюхтій, сер? А може, ви належите до того дивного різновиду людей, які палають пристрастю лише до осіб власної статі? Я цього ніяк не збагну!

— Ані перше, ані друге, — відповів Ебенезер. — І тілом, і душею я чоловік, і те, що я досі залишаюся незайманим, — не зовсім мій вибір. Я уже давно готовий, але ж, щоб змолоти зерно кохання, крім товкачика, потрібна ще і ступка, і жоден чоловік не станцює один той танок, який слід танцювати у парі, а до цього вечора ще жодна жінка не звертала на мене уваги.

— Їй же бо! — засміялася Джоан. — Та хіба ж овечка бігає за бараном або курка за півнем? Хіба поле йде до плуга, щоб його зорали, або піхви надівають на меч? У тебе якийсь перекручений погляд на цей світ!

— Твоя правда, — зітхнув Ебенезер, — але ж мені геть нічого не відомо про мистецтво зваблення, та мені й терпіння завжди бракувало.

— Тю! То не складає великих труднощів — затягнути жінку в ліжко! Щонайбільше, присягаюся, чоловікові достатньо відверто та ввічливо попрохати, але якби ж то вони це вміли.

— Ото й усього? — здивовано вигукнув Ебенезер. — Невже жінки настільки сластолюбні?

— Ні, — відповіла Джоан. — Не думай, що нам, жінкам, так само, як і чоловікам, так уже кортить злягатися будь-коли, — ми робимо це часто із задоволенням, але рідко коли з пристрастю. Хай там як, але ж чоловіки без угаву бігають за нами, мов якісь псюри за сучкою в тічці, і вмовляють нас звернути на них увагу та відсунути вбік наші чесноти, а потім самі ж і зневажають нас, називаючи шльондрами та хвойдами, якщо ми піддаємося на їхні вмовляння; або вони благають нас бути вірними своїм чоловікам, а потім хапаються за найменшу нагоду наставити роги своїм вірним друзям; або закликають нас пантрувати й шанувати свою цноту, а разом з тим полюють на неї звідусіль, будь-де, у кожному провулку, у кожній кареті чи вітальні; або ж ми їм швидко набридаємо, якщо не виявляємо палкого бажання злягатися, а коли навпаки — виказуємо, тоді вони читають нам проповіді та називають нас грішницями; з одного боку, придумують норми поведінки, а з другого боку — ґвалтують; і загалом закликають нас бути доброчинними та цнотливими і в той же час не оминають жодної нагоди звабити нас і штовхають до гріха. Отож нас так тягнуть і сіпають зусібіч, що, скажу я вам, ми, жінки, у цій метушні, перелякані й непевні від тих протиріч, що нас роздирають, і самі до пуття не знаємо, що нам слід робити, а чого не варт, і такі спантеличені, що ніколи не знаємо, якими ж насправді є наші думки з цього приводу або ж наскільки можна відхилитися від прийнятих норм у тому чи тому випадку; тож коли чоловік починає свій звичний ритуал і, походжаючи з бундючним виглядом, буде поплескувати нас по сідницях або ж смикати та щипати, то, звісно, ми його відштовхнемо (якщо він прямо не повалить нас додолу і не візьме силоміць), а якщо він залишає нас у спокої, ми настільки раді цій нагоді перевести дух, що навіть не наважуємося зробити крок; але якби ж то чоловік просто, без хитрувань, по-дружньому звернувся до нас, і бачив у нас таких же людських істот, як і він сам, а не дивився на нас очима племінного огира як на дупу й цицьки, і після ввічливої бесіди люб'язно запропонував би переспати, так само, як зіграти партію в віст (замість того, щоб так хтиво запрошувати нас грати у віст, немов припрошуючи до ліжка), — отож я й кажу, що коли б якийсь чоловік умів таким чином ввічливо попрохати, то ліжко б його зламалося під вагою вдячних жінок, а сам він посивів дочасу! Але, достоту, цього ніколи не трапиться, — підсумувала Джоан, — адже це означало б, що доведеться мати справу з рівним собі, а не з васалом: не лише самої розваги прагне чоловік, йому потрібно підкорити, а інакше б розпусники траплялися так рідко, як моровиця, а не так часто, як пранці. Потрібно всього лише попрохати, Ебенезере, щиро та ввічливо, так само, якби ти попрохав би про невелику послугу свого доброго друга, і тоді твоє прохання рідко коли зустріне відмову. Але ти мусиш попросити, бо інакше ми, раді, що ніхто нас не примушує до цього, із полегшенням пройдемо повз тебе.

— Далебі, — визнав Ебенезер, хитаючи головою, — досі мені навіть і на думку не спадало, яка ж бо вона сумна, жіноча доля. І які ж ми все-таки свині!

— Ну, що ж, — зітхнула Джоан, — власне, мене це мало турбує, хіба що коли я час від часу розмірковую над цим: про повію не скажеш, що вона ночей не досипає, намагаючись дати раду цим милим питаннячкам. Якщо чоловік має гроші, щоб дати мою ціну, та при цьому від нього тхне трохи ліпше, ніж від чинбарні, а на ранок він залишає мене у спокої, я не скажу йому «ні» і він не піде від мене невдоволений своїм надбанням. І мені дуже подобаються діваки, як дитині подобається нове цуценя, коли воно вчиться ставати на задні лапки, виконувати команду «лягай» або «вмри». Тож давай, вставай з колін і лізь у ліжко, поки на цьому протязі ти не підхопив собі переміжну пропасницю. Я маю навчити тебе багатьох штук!

Сказавши це, вона простягла до нього руки, а Ебенезер, якого водночас кинуло в піт і дрижаки від тої боротьби, яка точилася між його любовним запалом і холодним березневим повітрям, на якому ось уже чверть години він стояв навколішках, пристрасно обійняв її.

— Боже милостивий, невже це насправді? — вигукнув він. — І яке ж то диво дивне — отримати раптом те, чого прагнув стільки часу у своїх мріях! От тобі й на! Люба моя, я такий схвильований! Мені бракує слів! І руки геть як неживі!

— Головне, щоб у тебе жило щось у гамані, — зауважила Джоан, — ну, а клопіт оживити решту вже залиш мені.

— Але, Бог свідок, я кохаю тебе, Джоан Тоуст! — заблагав Ебенезер. — Невже і зараз в тебе досі на думці цей мерзенний гаман?

— Перш ніж почнемо, заплати мені п'ять гіней, — сказала Джоан, — а тоді вже кохай мене, запросивши в свідки Бога чи когось іншого, мені байдуже.

— Та ти мене просто-таки до Бедламу доведеш з цими п'ятьма гінеями! — закричав Ебенезер. — Я кохаю тебе так, як жоден чоловік ще жодну жінку не кохав, і присягаю, що я скоріше задушу тебе або ж задушуся сам, ніж дам спаплюжити цими п'ятьма гінеями моє кохання, перетворивши його на якесь курвине торговисько! Я буду твоїм васалом! З тобою удвох ми б ширяли скрізь понад землею! І тілом, і душею я весь тобі належу, лише кохай мене, але поки я дихаю, ти не будеш належати мені, мов якась шльондра!

— Ага, значить, зрештою, це все ж таки обман і ошуканство! — вигукнула Джоан, й очі її спалахнули гнівом. — Ти гадаєш, що можеш заморочити мені голову всіма цими я весь твій, ти моя та пустими балачками про любов і цноту! Моє слово таке: або ти мені платиш, Ебене Кук, або ж я негайно, цієї ж хвилини забираюся геть і назавжди, і довго ти ще будеш проклинати свою скнарість, коли вістка про це дійде до мого Джонні Макевоя!

— Я не можу, — сказав Ебенезер.

— Тоді знай, що я зневажаю тебе, поганцю, ти — шахрай і бовдур! — Джоан притьмом вискочила з ліжка та схопила свій одяг.

— Знай, що я кохаю тебе, ти — моя спасителька і моє натхнення! — відповів Ебенезер. — До цієї ночі, поки ти до мене не прийшла, я й чоловіком-то не був, а так, лише якийсь телепень і пустодзвін; і ніколи, допоки я не стиснув тебе в обіймах, я не був поетом, а лишень якимось мартоплясом і нікчемним віршомазом! Але тепер, коли є в мене ти, Джоан, я гори ладен перевернути! Які вірші я зможу написати! Навіть тепер, коли ти, помиляючись, зневажаєш мене і ніколи більше на мене не зглянеш, я все одно любитиму тебе і черпатиму силу та наснагу з мого кохання. Адже воно таке сильне, що навіть коли так і залишиться безодвітним, то все одно підтримуватиме та надихатиме мене; але, якщо на те буде ласка Божа, він дасть тобі осягнути розумом, прийняти це кохання та відповісти на нього, і тоді, можливо, ти, ба ні, геть увесь світ почує такі вірші, які до того ще ніхто й ніколи не складав, і наше кохання буде зразком і прикладом для наслідування в усі часи! Зневажай мене, Джоан, я буду блискучим дурнем, таким собі Дон Кіхотом, що б'ється заради своєї Дульсінеї, хоч їй це і невтямку; але я отут кидаю тобі виклик — якщо тобі не забракне життя, вогню та розуму, кохай мене так віддано і щиро, як я кохаю тебе, і тоді я викличу на чесний герць усіх велетнів і зітру їх на порох! Люби ж мене, і я клянуся тобі: я буду поетом-лауреатом Англії!

— А мені здається, що за тобою Бедлам плаче, — одрізала Джоан, натягуючи сукню. — А щодо браку в мене розуму, то я радше була б дурепою, аніж падлюкою, і радше падлюкою, ніж божевільною, але я так гадаю, що ти один є усіма трьома в одній особі. І може, я й справді невеликого розуму, щоб збагнути твою велику пристрасть, якою ти, як стверджуєш, палаєш, але в мене вистачає клепки доглупатися, коли мене обдурили й ошукали. Мій Джон дізнається про все.

— О, Джоан, Джоан! — заблагав Ебенезер. — Невже ти й справді не варта того? Адже я урочисто тобі присягаю: жоден чоловік ніколи не запропонує тобі такого кохання.

— Запропонуй мені лише мою платню, і я й словом не обмовлюсь про це Джонові: решту своєї пропозиції можеш запхати собі туди, де взяв.

— Отже, — зітхнув Ебенезер, не тямлячи себе з розпуки, — ти й справді того не варта! Що ж, хай буде так, якщо вже так мусить бути: але моє кохання від того меншим не стає, як не стане воно меншим і через ті страждання, які я вітаю і знесу заради тебе!

— А бодай же ти страждав на пранці, йолопе! — відповіла Джоан і розлючена залишила кімнату.

Ебенезер був такий поглинутий почуттям любові, що ледве помітив, що вона пішла: збуджений, він міряв кроками кімнату, склавши руки за спиною та міркуючи над силою і глибиною свого нового почуття: «Невже після тридцяти років сну я нарешті прокинувся? — питав він себе. — Чи це лише тепер я і поринув у сон? Але певен, жоден з тих, хто живе наяву, ніколи не відчував у собі такої запаморочливої сили і в жодному чоловіку вві сні ніколи не нуртувало так життя! Агов! Пісня!»

Він підбіг до свого письмового столу, схопив перо й без довгих вагань склав таку пісню:

Пріам Трою, що спустошена є,

Андромаха дитя жваве своє,

Улісс Пенелопу цнотливу свою

Не кохали, як я Джоан люблю!

Ендіміона Семела слабка,

А Федра — Гіполіта-Пасерба,

Він був Дівак — отак і Ти, молю,

Любове, Цноту полюби мою.

Не Дар скупий, моя Невинність, знай,

Як віддаси — Віддяку вимагай.

Й не вкрадений зі Скарбу Самоцвіт

А те, що, взявши, не вернеш — і квит.

Збережена Невинність береже —

Життя і Смерть, Історія і Час же.

Без неї Смертних Подих я вдихну:

Життя почну — й так Смерть свою почну!

Скінчивши складати вірша, унизу сторінки він написав «Ебенезер Кук, Джент., Поет-лауреат Англії», лише для того, щоб подивитися, як воно буде виглядати, і, роздивившись, лишився задоволеним.

— Тепер це тільки питання часу, — радісно сказав він. — Присягаю, рідкісний мудрець знає, хто він насправді: і якби в розмові з Джоан Тоуст я дав слабину, то, либонь, ніколи і не здобув би цього знання! Значить, це я зробив цей вибір? Е, ні, адже тоді, коли я його зробив, не було ніякого Я! Це сам вибір створив мене: шляхетний вибір — поставити кохання понад сластолюбством, і шляхетний вибір говорить про шляхетність того, хто його здійснив. Хто я? Хто я? Дівак, сер! Поет, сер! Я дівак і поет; це менше, ніж простий смертний і разом з тим більше; не просто людина, а все Людство! Моя невинність буде символом моєї сили та доказом мого покликання; і нехай її візьме та, яка буде варта того!

Саме тієї миті слуга Бертран тихенько постукав у двері та, не чекаючи, поки Ебенезер встигне щось сказати, зайшов, тримаючи в руках каганець.

— Я можу тепер лягати спати, сер? — запитав він і, хижо підморгнувши, додав: — Чи будуть ще якісь відвідувачі?

Ебенезер спалахнув:

— Ні, ні, можеш іти спати.

— Гаразд, сер. Приємних сновидінь.

— Усе гаразд?

Але Бертран, ще раз так само підморгнувши, зачинив за собою двері.

— Цей хлоп таки й справді зарозумілий і зухвалий, — подумав Ебенезер. Він повернувся до свого вірша і, насупивши чоло, прочитав його декілька разів.

— Ця річ — справжній самоцвіт, — визнав він, — але потрібен останній доторк.

Він уважно переглянув вірш рядок за рядком: «Не кохали, як я Джоан люблю!» Тут він затримався, звів докупи брови, міцно стулив вуста, примружив очі, тупнув ногою і почухав зворотним кінчиком пера підборіддя.

— Гм, — сказав він.

Ще трохи подумавши, устромив перо в каламар і, набравши чорнил, викреслив Джоан, а замість цього вписав слово Серце. Потім він знову перечитав вірш.

— Це був дотик майстра! — задоволено оголосив Ебенезер. — Ця річ бездоганна.

8

Ділова розмова межи принциповими людьми та які були її наслідки

Закінчивши правити свій вірш, Ебенезер поклав його на нічний столик, роздягся, заліз у ліжко та незабаром знову поринув у сон, перерваний візитом Джоан Тоуст, оскільки події того дня доволі його виснажили. Але сон його був уривчастий — цього разу нервове збудження, а не розпука, було причиною того, — і як попередній, цей сон був також нетривалим; Ебенезер і години не пробув під своєю стьобаною ковдрою, як його знову розбудив голосний стукіт у двері, які він забув зачинити на засув після того, як пішла Джоан.

— Хто там? — вигукнув він. — Бертране! Хтось стукає у двері!

Але перш ніж він встиг запалити світло та навіть встати з ліжка, двері грубо розчинилися і в кімнату, тримаючи в руці ліхтаря, ввійшов Джон Макевой. Він зупинився біля ліжка та підніс світло ближче до обличчя Ебенезера. Бертран, оскільки він так і не з'явився, здавалося, спав, і це трохи занепокоїло Ебенезера.

— Мої п'ять гіней, якщо ваша ласка, — спокійно зажадав Макевой, простягаючи вільну руку.

Ебенезера одразу кинуло в піт, але він все ж таки, не встаючи з ліжка, спромігся запитати хрипливим голосом:

— Я що — винен тобі гроші? Не пригадую, щоб я в тебе що-небудь купував.

— Це лише зайвий раз видає, що ти не знаєш світу, — заявив Макевой, — адже перша засада розпусти полягає в тому, що ти купуєш у шльондри не так її задок, як її згоду й час; коли ти наймаєш Джоан, мене, як, власне, і її, мало турбує, що ти збираєшся робити з нею, за тієї лише умови, що ти їй заплатиш. Так сталося, що замість того, щоб злягатися, ти вирішив порозмовляти; вибір дурня, але якщо ти вирішив клеїти дурня, то це вже як знаєш. А тепер, сер, мої п'ять гіней!

— О, мій друже, — сказав Ебенезер, рішуче нагадуючи собі про власне Я, — справедливо буде тобі сказати, якщо Джоан цього не зробила, що я її безмежно кохаю!

— Це справи не міняє, усе одно плати, — відповів Макевой.

— А от цього я не можу, — сказав Ебенезер. — Твої власні доводи в цьому питанні це унеможливлюють. Бо якщо це правда, як ти стверджуєш, що саме купівля згоди та часу робить із жінки шльондру, то тоді плата тобі за той час, який вона провела тут, зробить її шльондрою, хоча хтиво я її і пальцем не торкнувся. І я не дозволю, щоб для мене вона була шльондрою — ні! хоч би й яких там мук мусив я зазнати! Я не тримаю на тебе ніякого зла, Джоне Макевой, і не подумай, що я якийсь там жебрак: я маю доволі золота та не боюся з ним розлучитися.

— Тоді плати, — сказав Макевой.

— Мій любий друже, — усміхнувся Ебенезер, — чи не візьмеш ти п'ять, ні, шість гіней від мене просто як дарунок?

— П'ять гіней, але як плату, — відповів Макевой.

— Ну яка тобі різниця, назву я цю суму подарунком чи платою? Адже від цього ти за них менше не купиш?

— Якщо немає різниці, — відповів Макевой, — тоді назвімо це платою за послуги шльондри Джоан Тоуст.

— Не думай, що це для мене не має ніякого значення, — сказав Ебенезер. — Для мене уся різниця якраз у цьому і полягає! Жоден чоловік, який кохає жінку, не стане нею торгувати, а я кохаю Джоан так, як ще жоден чоловік не кохав жодну жінку.

— Та годі вже, — глузливо сказав Макевой. — Усе, що ти кажеш, лише доводить, що тобі геть нічого не відомо про кохання. Не думай, що ти любиш Джоан Тоуст, містере Кук: ти любиш своє кохання, а під цим слід розуміти, що ти любиш себе, а не мою Джоан. Але це не має значення — люби її чи спи з нею, лише заплати за це. Тільки для мене ця жінка може значити щось більше, для решти ж чоловіків вона лише шльондра, і більш нічого: я ревнивий чоловік, сер, і хоча ти можеш купити як клієнт згоду та час Джоан Тоуст, ти не можеш залицятися до неї, мов якийсь закоханий.

— Присяй-богу, це найдивніший різновид ревнощів, — вигукнув Ебенезер. — Я ще ніколи про таке не чув!

— Це лише зайвий раз доводить, що тобі геть нічого не відомо про кохання, — сказав Макевой.

Ебенезер похитав головою та заявив:

— Я не можу цього збагнути. Святі небеса! Чоловіче, це божественне створіння, це прекрасне видіння всього найкращого, що тільки є в жіноцтві, ця Джоан Тоуст — і вона твоя полюбовниця! Як же ти можеш дозволити чоловікам навіть дивитися сластолюбно на неї, не кажучи вже про…

— Не кажучи вже про що? Як же очевидно, що ти любиш лише себе, а не Джоан! У Джоан немає геть нічого божественного, мій друже. Вона смертна жінка з плоті та крові й має повно недоліків, як і решта з нас. А що стосується цього видіння, про яке ти говориш, то саме це видіння, а не цю жінку ти й любиш. Та інакше й бути не могло, адже ніхто крім мене й гадки не має, що це за жінка.

— І разом з тим ти її бандур!

Макевой засміявся.

— Я ось що тобі скажу, Ебене Кук, і, сподіваюся, час від часу ти згадуватимеш мої слова: тобі нічого не відомо про не тільки кохання, а й про весь справжній світ! Твої відчуття зраджують тебе; твоя буйна уява обдурює тебе та наповнює твою голову безглуздими картинами та нісенітницями. Світ реальних речей зовсім не такий, яким ти його бачиш, друже, світ — це такий заплутаний клубок, і вузлів у ньому значно більше, ніж тобі здається. Ти нічогісінько не тямиш у житті, більше годі й казати. — Він витяг якийсь папірець зі своєї кишені та простягнув Ебенезерові. — Давай, читай мерщій і плати.

Ебенезер розгорнув аркуш, і поки читав, його стурбованість зростала. Лист призначався Ендрю Куку, 2-му, Джентльмену, і починався так:

Сер,

вважаю своїм неприємним обов'язком повідомити Вам про деякі сумні речі, що стосуються поведінки Вашого сина Ебенезера Кука…

У записці йшлося про те, що Ебенезер проводить свої дні та ночі в пивницях, кав'ярнях і театрах, де випиває, займається перелюбом та написанням мерзенних віршиків і не докладає жодних зусиль, щоб здобути собі посаду, на якій міг би чогось навчитися, для чого його, власне, і спровадили до Лондона. Завершувалася записка так:

Я доводжу до Вашого відома цей прикрий стан речей не тільки тому, що Ваше невід'ємне право як отця Кука-молодшого — знати про це, але й тому, що цей молодий чоловік, про якого йдеться, додав до інших своїх гріхів ще один, заманивши одну молоду особу до свого помешкання та пообіцявши щедру винагороду лише для того, щоб потім відмовитися заплатити.

Оскільки я представляю інтереси цієї обманутої молодої леді, то маю підстави вважати себе кредитором містера Кука, який заборгував мені п'ять гіней, котрі він відмовляється сплатити, попри мої неодноразові прохання. Я переконаний, що Ви як отець цього джентльмена будете зацікавлені в тому, щоб врегулювати цей борг прямо, надіславши безпосередньо мені плату, яка належить цій леді, або ж непрямо — переконавши свого сина сплатити борг, перш ніж ця справа набуде ширшого розголосу. В очікуванні на Вашу відповідь стосовно цієї справи залишаюся,

щиро Ваш покірний слуга,

Джон Макевой

— От халепа, це буде моєю згубою, — пробурмотів Ебенезер, дочитавши до кінця.

— Авжеж, якщо його відіслати, — погодився Макевой. — Заплати й можеш його пошматувати. Інакше я негайно його відправлю.

Ебенезер заплющив очі та зітхнув.

— Невже це так для тебе важливо? — усміхнувся Макевой.

— Авжеж. А для тебе?

— Авжеж. Це мають бути гроші за послуги повії.

У світлі ліхтаря Ебенезеру впав ув очі його вірш. Риси його обличчя почали танцювати свій звичний танок, але потім, трохи заспокоївшись, він повернувся до Макевоя.

— Це неможливо, — сказав він. — Це моє останнє слово. Можеш відсилати свого наклепницького листа, якщо хочеш.

— Саме так я і вчиню, — сказав Макевой і підвівся, щоб іти.

— І додай до нього ось це, якщо нескладно, — докинув Ебенезер. Відірвавши підпис «Ебенезер Кук, Джентльмен, Поет-лауреат Англії», він віддав вірш Макевою.

— Ти ба, яка відвага, — посміхнувся гість, швидко переглянувши вірш. — Що це? «А Федра — Гіполіта-Пасерба»? Ти римуєш «Семела слабка» та «Гіполіта-Пасерба»?

Ебенезер залишив без уваги його критичне зауваження.

— Принаймні це спростує твоє звинувачення, що я базграю мерзенні віршики.

— «Семела слабка» та «Гіполіта-Пасерба», — скривившись, повторив Макевой. — Кажеш, спростує? Дідько! Сер, таж це буде його беззаперечним підтвердженням. На твоєму місці я б негайно сплатив гроші за шльондру, а лист, Ендіміона, Пасерба і решту гамузом пустив з димом. — Він повернув вірш Ебенезеру. — Може, передумаєш?

— Ні.

— І через якусь шльондру поїдеш до Меріленду?

— Заради якоїсь шльондри я й вулицю не перейду, — упевнено сказав Ебенезер, — але заради принципу я перетну океан! Для тебе Джоан Тоуст, можливо, і шльондра; для мене вона — питання принципу.

— Для мене вона жінка, — відповів Макевой, — для тебе — марево.

— Який же з тебе митець, — зневажливо запитав Ебенезер, — якщо ти не бачиш, яким безмежним коханням я палаю?

— Який же митець з тебе, — так само зневажливо відказав йому Макевой, — якщо ти в цьому коханні нічого не тямиш? І до речі, ти й справді дівак, як то стверджує Джоан Тоуст?

— І ще й поет на додачу, — виголосив Ебенезер, уперше відчуваючи душевний спокій і рівновагу. — А тепер можеш іти, якщо твоя ласка. Роби свою ганебну справу!

Макевой аж носа почухав від подиву.

— І зроблю, — пообіцяв він і вийшов геть, залишивши господаря в цілковитій темряві.

Ебенезер залишався в ліжку впродовж усієї цієї розмови принаймі з трьох причин: по-перше, вкладаючись спати, після того як Джоан Тоуст залишила його, він не мав на собі ніякої теплішої сорочки, аніж його власна шкіра, і радше від сором'язливості, аніж від святенництва він був не схильний виставляти себе напоказ голяка перед іншим чоловіком, навіть слугою, хоч і не завжди (як це згодом буде видно) перед жінкою; по-друге, навіть якби вищесказане і не було причиною, Макевой дав йому мало можливостей встати з ліжка; і, по-третє, на своє нещастя, Ебенезер був наділений нервовою системою та розумовими здібностями, що діяли незалежно одне від одного, немов два лондонці протилежних темпераментів, які, так уже склалось, хоч і мешкають під одним дахом у мебльованих кімнатах, але живуть своїм життям у блаженному невіданні того, що робить сусід: тож не мало значення, наскільки рішуче він був налаштований щодо Джоан Тоуст і щодо своєї новознайденої особистості, бо будь-який сильний сплеск емоцій призводив до того, що він вкривався рясним потом, втрачав як не голос, то здатність вільно володіти своїм тілом і відчував нудоту. Тож навіть маючи і рішучість, і можливості, він ледве спромігся звестися в ліжку.

Постільна білизна була вогкою від поту, у животі крутило. Коли Макевой пішов, Ебенезер скочив з ліжка, щоб замкнути двері на засув, убезпечуючи себе від інших відвідувачів, але ледве він встав, як його знудило і йому довелося бігти до нічного горщика у протилежному кінці кімнати. Щойно йому полегшало, він спромігся вдягнути нічну сорочку та гукнув Бертрана, який цього разу вже не забарився з'явитися, без перуки та в халаті. В одній руці він тримав воскову свічку, а в другій — важкий олив'яний каганець.

— Той хлопець уже пішов, — сказав Ебенезер, — тож можеш спокійно показатися.

Ноги його досі тремтіли, коли він сів за письмовий стіл та обхопив руками голову.

— Йому пощастило, що він тримав себе в руках! — похмуро бовкнув Бертран, розмахуючи своїм важким каганцем.

Ебенезер усміхнувся.

— А ти що — мав намір постукати ним у стіну, якби він розійшовся?

— Постукати по його пихатій макітрі, сер! Я весь час стояв біля ваших дверей на той випадок, якщо він на вас накинеться, і вскочив до себе в кімнату лише за мить до того, як він пішов, щоб він мене не запримітив.

— Словом, від страху! Хіба ти не чув, як я тебе гукав?

— Мушу визнати, що не чув, сер, і прошу мене пробачити. Якби він постукав унизу як джентльмен, присягаю, він би нізащо не проскочив повз мене з подібною справою! Саме ваші голоси й розбудили мене, і коли я второпав, про що йдеться, то не наважився ані втрутитись, щоб не виглядати нахабою, ані залишити вас наодинці з ним, побоюючись, що він на вас нападе.

— Овва, Бертране! — вигукнув Ебенезер. — Та ти просто втілення зразкового слуги! Значить, ти все чув?

— Я й гадки не мав підслуховувати, — запротестував Бертран, — але я не міг не здогадатися, про що йдеться. І який же пройдисвіт і мерзотник цей коцур, що вимагає п'ять гіней за якусь дівку, із якою ви не провели і двох годин! Та за п'ять гіней я міг би встелити повіями все ваше ліжко!

— Ні, тут немає ніякого шахрайства; Макевой такий же чесний чоловік, як і я. Це було зіткнення принципів, а не якась там базарна суперечка через ціну. — Він підійшов, щоб взяти халат. — Бертране, можеш запалити вогонь і приготувати нам чаю? Цієї ночі я вже майже не сподіваюся на сон.

Бертран запалив лампу від своєї свічки, підкинув свіжих дровенят до коминка та роздмухав старі жарини, що ледь жевріли.

— А якої шкоди може вам завдати цей негідник? — спитав він. — Навряд чи коцури позиваються до суду!

— Йому не потрібні ніякі суди. Він лише розповість про цю справу моєму вітцю, і той відішле мене геть звідси, до Меріленду.

— Усього лиш через якусь там справу з повією, сер? Їй-бо, ви не дитина, а хазяїн Ендрю — ніякий не святенник! І даруйте, пане, але й дім ваш, з вашого дозволу, аж ніяк не назвеш папським кляштором! Там багато чого трапляється такого, про що міс Анна та й ви самі й гадки не маєте, як і старенька місіс Твіґґ, хоч би як вона там усе винюхувала і вистежувала.

Ебенезер спохмурнів.

— Що це значить? Дідько, що ти цим хочеш сказати, приятелю?

— Ні, ні, побережіть свій гнів; їй-бо, повірте, я вельми поважаю вашого панотця, сер! Я цим нічого не хотів сказати, хіба лише те, що хазяїн Ендрю — справжній мужчина, якщо ви розумієте, про що я, ну, геть як ви або я; і, попри свій вік, ще відчуває потяг до жінок — та я жодним чином не намагаюся цим виказати якусь неповагу до нього, — живе вдівцем уже дуже давно. Слуги інколи бачать деякі речі, сер.

— Слуги мало що бачать, а багато домислюють, — різко сказав Ебенезер. — Ти натякаєш на те, що мій батько розпусник?

— Хай йому біс, сер, нічого подібного! Він прекрасний і чесний чоловік, хазяїн Кук, і я пишаюся, що всі ці роки користувався його довірою. Тож зовсім не випадково він обрав мене, щоб я приїхав до вас, сер: я й раніше виконував деякі його делікатні доручення, про які місіс Твіґґ, попри всю її пихатість, не відає ні сном ні духом.

— Стривай-но, Бертране, — спитав зацікавлено Ебенезер, — чи не хочеш ти мені сказати, що виконував для мого вітця роль бандура?

— З вашого дозволу, сер, я більше ні слова про це не скажу, бо ж бачу, що ви не в гуморі та схильні надавати моїм словам змісту, якого я в них не вкладав. Я лише хотів сказати, що на вашому місці я б і фартинга не дав за всі ті листи, що пише вашому панотцю той пройдисвіт. Той, хто каже, що ніколи не купував продажного кохання, — або содоміт, або castrato, якщо він не брехун, а хазяїн Ендрю ні те, ні інше. І хай та шельма розповідає, що ви схильні до цього гріха, я побожуся, що це, наскільки мені відомо, було вперше, коли ви привели шльондру. І ніякої ганьби в цьому немає. — Він дав Ебенезеру чашку з чаєм, а сам, щоб випити свою, став біля вогню.

— Можливо, й ні, навіть якби це й справді було так.

— Я переконаний у цьому, — сказав Бертран, відчуваючи себе вже впевненіше. — Ви мали собі втіху з повією, як і будь-хто інший, та й квит. Її коцур почав вимагати більше, ніж вона була варта, тож ви йому наказали забиратися під три чорти. Моя вам порада — не платіть йому ні фартинга, хай би що він розпатякував, і хазяїн Кук зі мною погодився б.

— Либонь, там за дверима ти мене неправильно почув, але я не спав з дівчиною.

Бертран усміхнувся.

— Атож, з вашого боку було доволі кмітливо зайняти таку позицію у розмові з цим коцуром, надто як зважити на те, що він, піднявши вас зненацька з ліжка, не дав вам часу й подумати; але цим ви хазяїна Кука аж ніяк не обдурите.

— Ні, це чистісінька правда! І навіть коли б я це зробив, то не заплатив би йому і пів пенні. Я кохаю цю дівчину і нізащо не купив би її, мов якусь там повію.

— Еге, ну і штуку ж ви утнули, ну просто незрівнянно! — заявив Бертран. — Це зробило б честь найхитрішому крутію в усьому Лондоні! Але якщо ви мене спитаєте, як свого радця…

— Свого радця? То ти вже мій порадник?

Бертран ніяково переступив з ноги на ногу.

— Та воно, так би мовити, так, сер, у певному розумінні. Як я й казав раніше, я пишаюся, що ваш батечко мені довіряє…

— То мій батько послав тебе до мене як гувернантку? Ти що — доповідаєш йому про те, що я роблю?

— Ба ні, ні! — сказав Бертран, намагаючись його заспокоїти. — Я лише мав на увазі, що він, як я вже казав, зрозуміло ж, невипадково призначив саме мене, а не когось іншого прислуговувати вам, сер. І я цим пишаюся, оскільки це є ознакою того, що ваш панотець покладається на мою розсудливість. Я лише хотів сказати, що з вашого боку було дуже дотепно сказати коцуру, що ви кохаєте його дівку і не маєте її за якусь дешеву мандрьоху; але якщо ви захочете повторити цю байку хазяїну Куку, то було б мудро, щоб не перелякати його, пояснити, що з вашого боку це був лише такий хитрий хід.

— То ти в це не віриш? І не віриш у те, що я дівак?

— Ну й любите ж ви чіплятися до слів, сер! Я лише піддав сумніву те, чи зрозуміє ваш панотець увесь цей жарт.

— Я бачу, що тебе не переконаєш, — сказав Ебенезер, хитаючи головою. — Але, гадаю, це не має значення. Справа не в цих п'яти гінеях, і не вони мене погублять, а є ще одна…

— Є ще одна? Дідько, от шельма!

— Ні, не ще одна дівка; ще одна річ. Можливо, тебе, як мого радця, це зацікавить. Макевой пише у своєму наклепницькому листі, що за всі роки, що я провів у Пітера Паґґена, я не просунувся по службі ні на крок.

Бертран поставив свою чашку.

— Дорогий сер, сплатіть йому ці кляті п'ять гіней.

Ебенезер усміхнувся.

— Що? Дозволити цьому негіднику здерти з мене шкуру?

— У мене відкладено дві гінеї, сер, у скриньці, у прискринку з ґудзиками. Вони ваші, якщо потрібно сплатити борг. Тільки дозвольте мені наздогнати його та заплатити, перш ніж він встигне вкинути свого мерзенного листа.

— Твоя доброчинність тішить мене, Бертране, як і твоя стурбованість, але принцип залишається той самий. Я не платитиму.

— Отакої! Сер, тоді я маю негайно звернутися до якогось жида, щоб позичити решту і сплатити самому, а хоч би й для цього мені довелося заставити печінку та легені. Хазяїн Кук мені голову відірве!

— Це все одно нічого не дасть. Макевой хоче не просто п'ять гіней, йому потрібно отримати п'ять гіней з моїх рук як платню за повію.

— Далебі, я пропав!

— Чого б це?

— Коли хазяїн Кук взнає про те, як ви зневажили його вказівки, він мене точно звільнить, аби покарати вас. І яка користь з того, щоб бути порадником? Якщо справи йдуть добре, то це ставлять у заслугу підопічному, а якщо кепсько, то вину покладають на порадника.

— Що й казати — невдячна ця справа, — спочутливо сказав Ебенезер. Він позіхнув і потягнувся. — А тепер давай-но спробуємо поспати, поки ще щось лишилося від цієї ночі. Твої балачки діють на мене як чудове снодійне.

Бертран не виказав жодних ознак того, що зрозумів останнє зауваження, але підвівся, щоб іти.

— Отож ви радше погодитеся з тим, що мене звільнять, аніж сплатите цей борг?

— Не думаю, що такого безцінного радця звільнять, — відповів Ебенезер. — Найімовірніше він відішле тебе разом зі мною до Меріленду, щоб ти там і далі давав мені свої поради.

— Ґречно дякую, сер! Жартуєте?!

— Анітрохи.

— Хай йому грець! Знайти свою погибель від рук якихось дикунів!

— А от щодо цього, то вдвох ми зможемо ліпше відбити їхній напад, ніж це може зробити один. А тепер на добраніч. — Сказавши це, він відіслав нажаханого Бертрана в його кімнату та спробував поринути в сон. Але його уява була занадто заклопотана видіннями неминучого зіткнення між ним і батьком, подробиці яких він змінював і вдосконалював з неупередженістю митця і які не дали йому запасти в щось глибше, ніж у неспокійну дрімоту.

Однак трапилося так, що ніякого зіткнення не відбулося, хоча відстань від Сент-Джайлза до того місця, де він винаймав помешкання, була зовсім невеликою і подолати її в екіпажі не склало б ніяких труднощів. Ввечері на другий день після погрози Макевоя до Ебенезера в кімнату (яку він, геть знехтувавши службою у Пітера Паґґена, ледве зважувався залишати впродовж цих двох днів) прибув посланець з дванадцятьма фунтами готівкою та коротким листом від Ендрю.

Мій сину: правду люди кажуть, що діти — це достеменний клопіт, та непевна втіха. Варто лишень сказати, що я взнав, у якому порочному стані ти перебуваєш; я не бажаю копирсатись у сьому бруді, аби уздріти все те навіч. Якщо не хочеш, щоб я тебе зрікся і позбавив спадщини, тоді мусиш вирушити до Меріленду на облавку барка «Посейдон», що відпливає першого цвітня з Плімута до Піскатевея, звідкіля ти повинен негайно дістатися мису Кука і перебрати на себе обов'язки управителя Молдену. Либонь, десь за рік я маю намір востаннє відвідати плантації і благаю Бога, щоби на той час я застав Молден квітучим, а сина зустрів духовно переродженим — маєток вартий того, щоб передати його нащадкам, і вартий спадкоємця, гідного отримати сю вітцівщину. Се твій останній шанс.

Твій Отець

Ебенезер був скоріш прибитий, ніж приголомшений цим листом, бо подібного ультиматуму він і очікував.

— Еге! Таж залишився лише тиждень! — стурбовано подумав він. Йому завдавала болю думка, що доведеться залишити своїх приятелів саме тоді, коли, віднайшовши нарешті свою сутність, він був ладен почати отримувати задоволення від їхнього товариства; і хай би які примарні принади чекали на нього в тих колоніях, їх усі мов вітром звіяло перед перспективою справжнього відбуття в ті краї.

Він показав листа Бертрану.

— Ех, вийшло так, як я й гадав: ваші принципи мене згубили. Не бачу, щоб мене відкликали назад до Сент-Джайлза.

— Можливо, виклик прийде згодом, Бертране, з іншим посланцем.

Але слугу це, здавалося, мало втішало.

— Еге ж, якраз! Назад до старої Твіґґ? Здасться, вже ліпше мати справу з дикунами-індіянами.

— Обіцяю, що через мене ти не постраждаєш, — заявив Ебенезер. — Я заплачу тобі платню за весь квітень, і ти можеш уже зараз почати шукати собі якесь інше місце.

Слуга, видавалося, ледве повірив у таку щедрість.

— Хай благословить вас Бог, сер! Ви — справжній джентльмен, що й казати!

Ебенезер відпустив його та повернувся до своєї проблеми. Що ж його робити? Майже весь залишок того дня він провів розглядаючи в люстерку різні вирази свого обличчя; майже весь наступний день він складав станси до Смутку та Меланхолії в стилі «Il Penseroso»[24] (проте коротші та, за його задумом, з іншим впливом); третій же день він провів у ліжку, встаючи лише для того, щоб поїсти та справити потреби. Бертран час від часу пропонував свої послуги, але він від усього відмовлявся. Із ним відбулася зміна: він не голився, не міняв кальсонів, ноги його були немиті. Як можна сісти на корабель і відплисти до диких, примітивних колоній тепер, коли він усвідомив себе поетом і був ладен запалити весь Лондон своїм мистецтвом? А однак, як же йому викрутитися самому, без підтримки й без гроша, пішовши навсупір волі батька і зрікшись при тому спадщини?

— Що ж мені робити? — запитував він себе, лежачи четвертого дня в ліжку немитий і нечесаний. За вікном був туманний, хоча й теплий і сонячний березневий ранок, і сяйлива імла на вулиці викликала в нього головний біль. Постіль була несвіжа, як і його нічна сорочка. Від вогню в коминку залишилося саме холодне вугілля. Минула восьма, дев'ята година, а він досі не міг зважитися встати з ліжка. Одного разу, задля експерименту, він спробував затримати дихання, щоб побачити, чи зможе він таким робом померти, бо ж жодної альтернативи цьому він не бачив; але за якихось пів хвилини несамовито втягнув ротом повітря і до нових спроб більше не вдавався. У животі забурчало, і сфінктери сповістили його про свій дискомфорт. Він ніяк не міг придумати жодної причини для того, щоб встати з ліжка, і жодної, щоб у ньому залишитися. Пробило вже десяту, час ішов.

Близько опівдня, всоте цього ранку перебігаючи по кімнаті, його погляд зупинився на тому, на що доти він не звернув уваги: якийсь клаптик паперу на підлозі біля письмового стола. Упізнавши його, він, не маючи нічого на мислі, виліз із ліжка, підняв його та, примружившись у яскравому світлі, прочитав:

Ебенезер Кук, Джент., Поет-лауреат…

Решта цього звання була відірвана, але, попри цю втрату, а, можливо, саме завдяки їй, у голові Ебенезера раптом сяйнула думка яка сповнила його такої приємної рішучості, що настрій його миттю поліпшився, проганяючи геть триденний смуток, як березневий бриз проганяє шквали. По спині пробіг легенький трепет; обличчя його розпашілося. Схилившись над чистим аркушем паперу для листів, він звернувся з привітанням безпосередньо до Чарлза Калверта, третього лорда Балтимора та другого Лорда-правителя провінції Меріленд. Ваше Превосходительство, писав він, такою ж твердою рукою, як і декілька ночей тому:

За декілька днів я маю намір відплисти на борту барка «Посейдон» до Меріленду з метою перебрати на себе обов'язки управителя маєтності мого вітця в Дорчестері, що має назву мис Кука. Ваша Світлість зробить мені велику честь, а Вам це, либонь, не завдасть великого клопоту, якщо Ви, перш ніж я вирушу в путь, погодитеся надати мені аудієнцію, щоб я міг обговорити з Вами деякі свої плани, котрі, як я сподіваюся, не викличуть Вашого незадоволення, а також для того, щоб мати нагоду взнати безпосередньо від Вас, чоловіка, безперечно, найдосвідченішого в цьому питанні, де б я міг, опинившись у Провінції, знайти покревне мені духом товариство людей вихованих і вишуканих смаків, із якими я міг би ділити свої вільні від обов'язків години відпочинку, приділяючи час таким культурним розвагам, як поезія, музикування та світська бесіда, без яких життя було б лише пустим і навряд чи стерпним диким існуванням. Смиренно очікуючи на відповідь Вашої Світлості, з повагою, залишаюся

Вашим покірним і відданим слугою,

Ебенезер Кук

І якусь хвильку подумавши, він самовпевнено доточив до свого імені одне-єдине слово Поет, вважаючи зайвою скромністю заперечувати або ж приховувати саму свою сутність.

— О Святі Небеса! — вигукнув він сам до себе, згадуючи свій недавній пригнічений настрій. — Та я замалим знову не сповз у цю Прірву! Я так міркую, що на мене постійно чатує ця небезпека: це моя Немезида, і цим я відрізняюся від інших людей, зовсім як нещасний Орест, якого переслідували Фурії! Що ж, хай буде так: принаймні я вже знаю, які вони — ці мої жахливі Еринії, і вже зможу вчасно розпізнати їхнє наближення. І за це дякую тобі, Джоан Тоуст! Тепер мені відомо, як боронитися від їхнього нападу. — Він звірився зі своїм свічадом і, після кількох невдалих спроб, «віддзеркалив» такі рефлексії: — Життя! Я маю кинутися назустріч Життю, втекти до нього, як Орест втік до храму Аполлона! Дія буде моїм святилищем; Заповзятливість — моєю заслоною! Я буду битися, щоб не розбили мене! Саме Життя візьму я за роги! Покровителю піїтів, твоїм храмом буде Цілий Великий Справжній Світ, до якого я плину з розпростертими руками; нехай він береже мене від Безодні, і я сягну таких вершин, що в Ериній запаморочиться голова і вони падуть долу, обернувшись на поблажливих Евменід!

Потім він перечитав свого листа.

— Так, — сказав він, — читай і радій із цієї звістки, Балтиморе! Не щодня твоїй провінції випадає щастя зустрітися з поетом. Еге! Таж сьогодні вже двадцять сьоме число! Я мушу негайно ж віднести листа особисто.

Вирішивши так, Ебенезер гукнув Бертрана, але, не знайшовши його вдома, скинув із себе смердючу нічну сорочку та почав вдягатися сам. Вирішивши не завдавати шкірі клопоту миттям, він натягнув свої найкращі короткі, без штрипок, льняні кальсони, рясно напахчені парфумами, білу, доброго голландського люстрину сорочку, простору та м'яку, з вузьким комірцем, рукава якої на зап'ястках були зібрані чорними стрічками шпанського отласу та мали маленькі манжети, стримано прикрашені рюшами. Наступними він вдягнув пару плисових, нічим не оздоблених чорних плюндрів, що ледве сягали колін, вузькі в стегнах і широкі в заду, потім в'язані панчохи з білого єдвабу, які за останньою модою були скручені трохи вище колін, щоб було видно чорні стрічки підв'язок, на яких вони трималися. Черевики його, яким було лише тижнів зо два, були з м'якого чорного гишпанського сап'яну, з передками квадратової форми, на високих підборах і з клямрами, а язички їхні, мов лук Купідона, були вивернуті донизу, виставляючи напоказ спокусливого червоного кольору підкладку. З огляду на погоду й тогочасну моду він залишив свою камізелю там, де вона й висіла, і накинув каптан із саржі кольору стиглої сливи, підбитий сріблястою прюнеллю — манжети відгорнуті, щоб показати різнокольорові, слива та срібло, смуги, — без ковніра, вузький у плечах і з широкими полами, який від шиї до приполів він так і не застібнув на ґудзики, щоб було видно сорочку та шалик. Останній був білого мушлину, з довгими кінцями й мереживом на кінчиках, й Ебенезер зав'язав його наослаб, перекрутивши висячі кінці простим вузлом і підтягнувши кінчики, щоб пропустити їх через верхню петельку для ґудзика відкритого верху каптана, на манір Стейнкірк[25]. Потім настала черга клинка, якого він встромив у прикрашені стрічками піхви, що звисали біля його лівої ноги на добре припасованій портупеї, а після — довгої, із багатьма білими локонами перуки, яку він щедро притрусив пудрою та обережно прилаштував на своїй макітрі, яка у своєму природному стані була гола, як яйце. Залишилося лише примостити поверх перуки чорний вовняний капелюх із круглим наголовком і широкими крисами, оздоблений страусовими трепітками, натягнути замшеві рукавички, гаптовані срібним і золотим шитвом (вилоги по краях мали білі мережива та були підбиті жовтим єдвабом), взяти в руки свій довгий ціпок (обвитий білого та темно-фіолетового кольору стрічками, такими ж, як і на піхвах) і роздивитися у дзеркалі, що ж воно в результаті вийшло.

— Ти тільки подивися! — вигукнув він задоволено. — Ти ба яка шельма! En garde[26], Лондоне! Виглядаєш непогано, Життя! Начувайся!

Але часу роздивитися як годиться та намилуватися не було: Ебенезер поспіхом вибіг на вулицю, скористався з послуг цирульника та чистильника взуття, усмак попоїв і, винайнявши екіпаж, негайно подався до лондонського будинку, де мешкав Чарлз Калверт, Лорд Балтимор.

9

Аудієнція Ебенезера у лорда Балтимора та незвичайна пропозиція, із якою він звернувся до цього джентльмена

На його превелике задоволення та чималий подив, за декілька хвилин по тому, як Ебенезер з'явився в міському домі лорда Балтимора та відіслав зі слугою своє послання, йому повідомили, що лорд Чарлз прийме відвідувача у своїй бібліотеці, і незабаром Ебенезер постав перед цим вельможею.

Лорд Балтимор сидів в обтягнутому шкірою фотелі величезних розмірів біля коминка, і, хоч він і не підвівся, аби привітати свого відвідувача, проте зробив жест, люб'язно запрошуючи Ебенезера зайняти місце в кріслі навпроти. Це був літній чоловік, скорше невеликої статури, із гладенькою, попри свій вік, шкірою, великим носом, тоненькими білими вусиками та великими, надзвичайно яскравими карими очима; Ебенезеру спало на думку, що він виглядає як постарілий Генрі Берлінґейм, який набув шляхетнішого вигляду. Вбраний він був більш офіційно й дорого, ніж Ебенезер, але — як останній одразу вкмітив — не так модно: насправді так вдягалися років десять тому. Перука його була дорожня; хоч пишна, але не дуже довга, тугі пуклі не сягали плечей і висіли скручені, мов коркотяги; шалик, пов'язаний наослаб, з мереживами на кінцях, був із льону; каптан із рожевої парчі, підбитий алямодом, був заширокий у поясі та мав надто короткі поли, ніж було прийнято натоді, а кишені без клапанів були горизонтальні, а не вертикальні й розташовувалися вельми близько до країв. Рукави сягали майже зап'ястків і були завернуті на декілька дюймів, демонструючи підкладку, шиту сріблом, а зі зворотного боку відкривалися, утворюючи кутики, які звисали, ніби вуха мисливського пса. Бокові клапани по всій довжині стегон були оздоблені срібними ґудзиками та фальшивими петельками, а на правому плечі хизувався вузол зі срібних стрічок. Під каптаном була камізеля з армозину кольору індиго, застібнута на всі ґудзики, та єдвабні плюндри до пари. Із сорочки було видно лише витончені манжети з білого, тонкого, як павутиння, батисту. Крім того, його підв'язки були приховані під складками панчіх, а квадратні язички черевиків стояли прямо. У руці він тримав Ебенезерового листа та, примружившись, розглядав його в тьмяному світлі, яке ледве проникало крізь щільно запнуті портьєри, немов збирався пересвідчитися, що він усе правильно зрозумів.

— Ебенезер Кук, чи не так? — сказав він, розпочавши таким чином розмову. — З Мису Кука в Дорчестері? — Його голос, по суті досі сильний, мав непевну вібрацію, яка вказує на початок глибокої старості. Ебенезер злегка вклонився на підтвердження цих слів і зайняв місце, на яке йому вказав господар.

— Син Ендрю Кука? — спитав Чарлз, пильно вдивляючись у гостя.

— Саме він, сер, — відповів Ебенезер.

— Я був знайомий з Ендрю Куком у Меріленді, — мовив Чарлз, пригадуючи. — Якщо пам'ять не зраджує, це було 1661 року, того року мій отець призначив мене Губернатором Провінції, і я там видав Ендрю Куку патент на торгівлю. Але вже багато років я його не бачив і, напевно, навіть і не впізнаю, як, власне, і він мене. — Він зітхнув. — Життя — це битва, яка вкриває шрамами усіх однаково — і переможців, і переможених.

— Авжеж, — з готовністю підтакнув Ебенезер, — але справою живих є битися з ним та взяти приступом. І добрий солдат носить свої шрами з гордістю, і не має значення, чи переміг він, чи програв цю битву — він здобув їх хоробро, б'ючись у чесному поєдинку.

— Не маю жодних сумнівів, — пробурмотів Чарлз і звернувся до листа. — Як це розуміти, — завважив він, — Ебенезер Кук, Поет. Прошу, поясніть, що це має означити? Чи значить це, що ви здобуваєте свій хліб насущний віршуванням? Чи ви є кимось на взір менестрелів, що ходять по країні, жебракуючи та декламуючи напам'ять вірші? Маю визнати, мені нічого не відомо про це ремесло.

— Поет я, — відповів Ебенезер, дещо зашарівшись, — і можливо, не дуже й посередній, але ні пенні цим не заробив, та й ніколи не зароблю. Муза любить того, хто упадає лише за нею одною, та зневажає того, хто хоче бути при ній звідником, щоб натоптати власний капшук.

— Певно, що так, певно, що так, — сказав Чарлз. — Але хіба не буває зазвичай, що людина чіпляє до свого імені якусь яскраву ганчірку та розмахує нею привселюдно, як вимпелом, щоб таким побитом розказати всім про своє покликання та привернути до себе увагу всього світу? Отож якби я прочитав тут Ебенезер Кук, Лудильник, я б найняв вас полагодити мої казани; якби тут було Ебенезер Кук, Лікар, я б послав до вас усіх своїх домашніх, щоб ви промили їм кишківник і дали якісь ліки для зміцнення здоров'я; якби Ебенезер Кук, Джентльмен чи Есквайр, то, гадаю, ви прийшли б не для того, щоб найнятися до мене, і я б подзвонив своєму пахолку та наказав принести вам бренді. Але Поет, чи пак Ебенезер Кук, Поет. Що то за ремесло таке? І з чим його їдять? Яку роботу можна вам доручити?

— Власне, це та справа, про яку я і хотів поговорити з вами, — сказав Ебенезер, якого, здавалось, цей уїдливий коментар анітрохи не спантеличив. — Ви знаєте, сер, що, намагаючись здобути прихильність музи, на прожиток собі не заробиш, але це може бути покликанням, і не з доброго дива я додав до свого імені звання Поет. Не має значення, що я роблю і чим заробляю свій хліб; поет — це те, ким я насправді є.

— Це так, якби хтось підписався Джентльмен? — запитав Чарлз.

— Саме так.

— Тож ви прийшли сюди до мене не в пошуках роботи? Значить, ви не шукаєте собі місця?

— Місця у вас я не шукаю, — заявив Ебенезер, — адже як коханець не шукає у своєї любки нічого, опріч її прихильності та ласки, яка вже сама собою є для нього винагородою, так і піїт не потребує від своєї музи нічого, крім щасливого натхнення, і якщо плодом зусиль закоханого є наречена на шлюбному ложі та підтвердженням того — забарвлене багряним цвітом простирадло, то винагородою для поета є вишукане слово вірша, а підтвердженням того — сторінка, де його надруковано. Якщо дівчина має за собою гарне віно, то ним, звісно, не погребують, як і не відштовхнуть зневажливо той гріш, що принесе автору його публікація. Утім, це лише щасливий збіг обставин, якого навмисне не шукають.

— Ну, що ж, — сказав Чарлз, дістаючи з полиці над коминком дві люльки, — тоді, гадаю, ми можемо вважати з'ясованим те питання, що ви прийшли сюди не в пошуках місця. Викурімо ж наші люльки, а тоді прошу пояснити мені справу, яка вас сюди привела.

Обидва чоловіки набили тютюном і запалили свої люльки, й Ебенезер повернувся до предмету своєї розповіді.

— Не найми мене цікавлять, — повторив він, — а от служба — це зовсім інша річ, і саме це й становить суть мого візиту. Лише якусь хвилину тому ви спитали, що то за ремесло таке — поет і яку ж роботу можна йому доручити? Щоб відповісти, дозвольте мені, сер, запитати вас, чи було б щось відомо всьому світові про Агамемнона чи невтримного Ахілла, чи хитромудрого Одіссея, чи рогоносця Менелая, чи назагал про всю ту дивовижу пихатих греків і троянців, якби великий Гомер не переповів нам про них у своїх віршах? Скільки великих битв припали порохом історії за браком поета, який, оспівавши, зберіг би їх навіки? І скільки ж Єлен весною розквітає, і скільки їх, забутих, вирушає на потраву хробакам? Але дозвольте Гомеру зобразити її, вдавшись до великої оздоби свого вірша, і її краса буде збурювати кров двадцяти сторіч! І в чому, запитаю я вас, полягає велич Державця? У його подвигах на полі битви чи на м'якому, як пух, полі кохання? Таж достатньо одного покоління, щоб забути про них раз і назавжди! Ні, я вам так скажу, що велич його полягає не у справах, а в тому, як про ці справи розкажуть. І хто ж то має про них розповісти? Аж ніяк не історики, бо ж хоч би якими диявольськи прискіпливими та точними вони були стосовно того, скільки гоплітів мав Епамінонд, коли розбив спартанців у битві при Левктрах, чи як звали цирульника Карна Великого, проте ніхто не буде їх читати, хіба що їхні колеги-літописці або студенти — перші від заздрощів, а другі з примусу. Але віддайте його діяння та й самого діяча до рук піїта, і що ж з того вийде? О диво! Карлючкуватий ніс виправляється, худі ноги гладшають, пранці стають пролежнями, темні й сумнівні справи позбуваються ганьби, а яскраві стають ще яскравішими; і все це під мелодійні звуки рим, витончені порівняння, що змушують тамувати подих, і розмір вірша, що так хвилює. Отож усе це западає в голову, немов пісня «Зелені рукави», та зворушує серце, як Святе Письмо!

— Ясно як божий день, — сказав Чарлз з усмішкою, — що поет є корисним і потрібним членом почту Державця.

— А що справедливо для державця, то справедливо і для його держави, — правив далі Ебенезер, збурений власним красномовством. — І що б то була за Давня Греція без Гомера, а Давній Рим без Вергілія, щоб оспівувати їхню славу та велич? Герої помирають, пам'ятники руйнуються, імперії розпадаються, але «Іліада» сміється над плином часу, і вірш Вергілія звучить так само правдиво, як і тоді, коли його було складено. І хто, як не поет, може змалювати чесноту принадливою, а гріх відразливим, адже він один надає нам заразом і заповідь, і зоровзір? І хто інший змушує природу підкорятися своїй уяві та зображає людей кращими чи гіршими відповідно до своєї мети? І що інше може оспівувати так, як ліричний, прославляти так, як хвалебний, оплакувати так, як елегійний, і ранити так, як гудібрастичний вірш?

— Нічого з того, що я міг би назвати, — сказав Чарлз, — і ви переконали мене, що найліпшим другом і найгіршим ворогом будь-якої людини є поет. Прошу, сер, облиште ж тепер вашу передмову та прямо з'ясуйте мені суть вашої справи.

— Гаразд, — сказав Ебенезер, встромивши ціпка поміж колінами та міцно вхопившись за його маківку. — Чи сказали б ви, сер, що Меріленд може пишатися надлишком поетів?

— Надлишком поетів? — повторив Чарлз і задумливо затягнувся димом. — Ну, що ж, раз ви вже спитали, то гадаю, що ні. Ні, маю щиро визнати, entre nous[27], в Меріленді немає ніякого надлишку поетів. Аж ніяк немає. Гай-гай, та я можу побитись об заклад: пройдіть одного травневого дня вздовж і впоперек Сент-Мері-Сіті, і ви й сліду поета не подибаєте, так рідко вони там трапляються.

— Як я і думав, — сказав Ебенезер. — А чи не зайдете ви так далеко, щоб припустити навіть, що, осівши в Меріленді та доклавши до цього чималих зусиль, я так і не спромігся б знайти там чотирьох чи п'ятьох моїх колег-плантаторів, із якими я зміг би перекинутися куплетом або обмінятися римами?

— Є така імовірність, — визнав Чарлз.

— Я так і гадав. А тепер, сер, чи не буде з мого боку надміру самовпевнено та марнославно припустити, що я, либонь, буду виключно першим, найпершим, без попередників, справжнім оригінальним поетом, чия нога коли-небудь ступала на Terra Mariae[28]? Першим, хто буде домагатися прихильності Мерілендської Музи?

— Я цього не можу заперечувати, — відповів Чарлз, — і якщо там і живе така дівка, як Мерілендська Муза, то ви можете розплести їй вінок.

— Бігме! — радісно вигукнув Ебенезер. — Ви тільки подумайте! Ціла провінція, цілий народ — і вони залишаються неоспіваними! Які-то справи забуто, які прекрасні дами та доблесні кавалери пішли у небуття! Дідько! У мене голова йде обертом! Ліси було повалено, міста засновано, ціла нація пустила коріння й постала в диких краях! Пошуки, зусилля, тріумфи! Та це ж робота, гідна самого Вергілія! Подумайте, мілорде, ви тільки подумайте: шляхетний рід Калвертів, баронів Балтиморів — то будівничі націй, що несуть світло в дикі краї та роблять ці землі родючими! Славний дім та історія в очікуванні того, щоб хтось поклав їх на музику поезії на радість усьому світові! Господи, та це ж незайманий терен!

— Про Меріленд можна сказати багато гарних речей, — погодився Чарлз. — Але, відверто кажучи, боюся, що незайманки трапляються там так само рідко, як і поети.

— Прошу, не жартуйте так! — благально мовив Ебенезер. — Це має бути поема, яку ще ніхто й ніколи не складав! Це буде «Мерілендіада», клянуся честю!

— Як ви кажете? — Попри всю свою манеру піддражнювати співбесідника, Чарлз впродовж усієї цієї схвильованої промови Ебенезера ставав дедалі замисленішим.

— «Мерілендіада», — повторив Ебенезер і виголосив, неначе читаючи титульну сторінку: — Епічна поема, що має перевершити всі епоси: історія шляхетного роду Чарлза Калверта, лорда Балтимора та Лорда-правителя провінції Меріленд, що оповідає про героїчне заснування цієї провінції! Відвага та наполегливість її поселенців, які ведуть боротьбу з жорстокою природою та грізними дикунами, щоб відвоювати землю в цих диких країв та обернути її на рай на землі! Маєстат та освіченість її правителів, що, мов королівські садівничі, дбайливо доглядають за ніжними зернами цивілізації, посіяними в грубу землю, обробляють і плекають їх, аби краса Меріленду розквітла так, що й слів забракне її передати; земля, що буяє зеленню, плодюча, квітуча та доглянута; заселена відважними чоловіками та доброчесними жінками, здоровими, гарними, вишуканими: одне слово, Щаслива земля[29], прекрасна своїм минулим, велична у своєму сьогоденні, славетна у своєму майбутньому, найяскравіша перлина в розкішній короні Англії, якою володіє й управляє на благо всім родина, якій немає рівних в анналах всесвітньої історії. Усе це в героїчних куплетах, надруковане на льняному папері, в оправі з телячої шкіри, із золотим тисненням, — тут Ебенезер, зробивши помах своїм капелюхом, вклонився — та присвячене Вашій Світлості!

— І підписане? — запитав Чарлз.

Ебенезер підвівся та, радісно усміхаючись господарю, поклав одну руку на палицю, а іншою взявся під бік.

— Підписане Ебенезер Кук, Джентльмен, — відповів він, — Поет-лауреат Провінції Меріленд!

— Ага, — сказав Чарлз, — Поет-лауреат — це якийсь новенький ярлик, який ви хочете приточити до свого імені.

— Тільки подумайте, як це може посприяти репутації Вашої Світлості, — підкреслив Ебенезер. — Це призначення одним махом виказало б владу і милість вашого правління і надало би Провінції присмак справжнього королівства та вишуканого почту державця, де є справжнісінький лауреат, який співає їй хвалу і у віршованій формі веде письмовий лік великих моментів її історії; а що стосується самої «Мерілендіади», то вона обезсмертить баронів Балтиморів і увічнить їх усіх, як Енеїв! Поза тим, вона зобразить Провінцію в її теперішньому стані в таких яскравих кольорах, що це привабить туди найкращі родини Англії, і вони вирішать оселитися там; вона спонукатиме її мешканців бути заповзятими та доброчесними, щоб образ, створений мною, відповідав дійсності; загалом вона сприятиме підвищенню зарівно і якості, і цінності самої колонії, і, відповідно, прославлятиме, робитиме впливовішим і збагачуватиме того, хто володіє й управляє нею! Хіба цей значний перелік досягнень не вражає?

На цих словах Чарлз вибухнув таким сміхом, що захлинувся димом зі своєї люльки, сльози виступили в нього на очах, і він ледь не втратив свою дорожню перуку; слугам, що стояли поодаль, треба було декілька разів відчутно вдарити його по спині, щоб він зміг повернути самовладання.

— Далебі! — вигукнув він нарешті, витираючи очі хустинкою. — І справді досягнення, що й казати, прославити та збагатити того, хто править Мерілендом! Мені прикро казати, Пане Поет, але цей добродій уже утримує свого лауреата, який має оспівувати його! І прославити його більше, ніж це робить його сан, — хтозна, чи це й можливо, а що стосується його збагачення, то насмілюся висловити припущення, що я вже з лишком вніс свою частку! Їй-богу! Їй же богу!

— Як це так? — запитав Ебенезер, геть спантеличений.

— Добродію, та невже ж ви вчора народилися? Хіба вам геть нічого не відомо про справжній стан речей у світі?

— Поза всякими сумнівами, це ж ваша провінція! — вигукнув Ебенезер.

— Поза всякими сумнівами це була моя провінція, — виправив Чарлз, криво посміхаючись, — і барони Балтимори були здебільшого її Справжніми й Абсолютними Правителями відтоді, як король підписав хартію, і залишалася ними ще три роки тому. Я досі отримую мій податок на землю та жалюгідні суми портових зборів, але щодо решти, то ця провінція належить зараз королю Вільяму, сер, і королеві Мері, а не мені. Чому б вам не звернутися зі своєю пропозицією до королівського дому?

— Бігме! Я геть нічого про це не знав! — вигукнув Ебенезер. — Чи ж можу я запитати, що примусило Вашу Світлість усунутись від управління колонією? Чи не було це наслідком бажання на схилі років провести решту життя в спокої? Або, либонь, причиною була ваша цілковита відданість Короні? Присягаю, що то за широта натури!

— Стривайте, стривайте, — вигукнув Чарлз, починаючи знов здригатися від сміху, — бо інакше мої служки і дух з мене виб'ють! Хех! Кха! — Він глибоко вдихнув і кілька разів ляснув себе долонею в груди. Коли йому знову вдалося оволодіти собою, він сказав:

— Я бачу, ви перебуваєте в блаженному невіданні щодо історії Меріленду і збираєтеся стрибати у воду, не знаючи броду та того, хто за ким стоїть і чиї інтереси захищає. Ви прийшли зробити мені послугу, принаймні так ви заявили, і — Небеса свідки! — збагатити та прославити мене: що ж, гаразд, але дозвольте тепер і мені відплатити вам тим самим і зробити вам послугу, і, можливо, колись це збереже вам ще одну таку марно витрачену годину: якщо ви не проти, містере Кук, я стисло оповім вам історію цього Меріленду, провінції, яку подібно гостинцю дикуна спочатку подарували, а потім поцупили назад. Ви готові її вислухати?

— Із задоволенням, це честь для мене, — відповів Ебенезер, який, утім, уже надто занепав духом, щоб дістати насолоду від цього уроку історії.

10

Короткий опис пфальцграфства Меріленд, його походження та боротьби за виживання, що їх надав Ебенезеру гоститель

— Правду кажуть, — почав Чарлз, — що ніяк не сидиться на місці тій голові, що носить корону, позаяк Заздрість і Зажерливість ніколи не задовольнити. Меріленд належить мені і по закону, і по праву, проте історія провінції — це оповідь про боротьбу, яку вела моя родина, щоб її зберегти, і про змови, які учиняли незчисленні плутяги, щоб відібрати її в нас, — головними поміж них були Чорний Білл Клейборн і сам антихрист на ім'я Джон Куд, який ще й досі мені надокучає.

Мого діда, Джорджа Калверта, як вам, либонь, відомо, представили при дворі Якова Першого як особистого секретаря сера Роберта Сесіла, а після смерті цього можновладця він був призначений секретарем Таємної ради та двічі спеціальним представником в Ірландії. Йому дали лицарський чин у 1617-му, і коли сера Томаса Лейка звільнили з посади державного секретаря (через довгий язичок його дружини), мого діда призначили на його місце всупереч тому, що герцог Бекінгемський, фаворит Якова, зажадав цю посаду для свого друга Карлтона. Маю підстави вважати, що Бекінгем сприйняв це як образу, що призвело до того, що він став першим впливовим ворогом нашого дому.

То була вельми невдала пора для того, щоб бути держсекретарем! Пам’ятайте, стояв 1619 рік: Тридцятирічна війна щойно розпочалася; Яків спустошив скарбницю; у нас не було жодного міцного союзника! Потрібно було обирати між Іспанією та Францією, але вибір одного означав ворожнечу з іншим. Бекінгем віддавав перевагу Іспанії, а мій дід підтримав його в цьому. Чи могло б щось бути мудрішим, спитаю я вас? Одружити принца Чарлза з інфантою Марією означало би прив'язати Іспанію до нас назавжди: посаг Марії наповнив би скарбницю, а мій дід, підтримавши короля та Бекінгема, довів би свою відданість першому та присоромив би невдоволення другого! Звісно, цей шлюб був не до смаку протестантам, і мій дід отримав огидне доручення (я так гадаю, що посприяв цьому Бекінгем) довести до відома вороже налаштованого Парламенту наміри стосовно цього шлюбу та боронити його там. Але ж то було розумним лише почасти: жоден чоловік не здогадувався про зраду короля Філіпа та його посла Гондомара, який лише заманив нас із метою відвернути від нас Францію, відвернути від нас німецьких протестантських князів, відвернути від нас навіть власного зятя Якова Фрідріха та нашу Палату громад, і то лише задля того, щоб в останню хвилину розірвати перемовини та залишити нас по суті безпорадними!

— То була безсоромна людина, цей Ґондомар, — ввічливо погодився Ебенезер.

— Це, а також перехід у католицтво, поклали край кар'єрі мого діда на державній службі. Попри вмовляння короля, він пішов у відставку, і у винагороду за його відданість Яків дарував йому маєток і титул барона Балтимора в Королівстві Ірландії.

Відтоді й аж до самої смерті він присвятив себе колонізації Америки. 1622 року Яків надав йому патент на півострів у південно-східній частині Ньюфаундленда, і мій дід, введений в оману брехливими звітами про це місце, вклав значну частину своїх статків у поселення, що зветься Авалон, і сам вирушив туди жити. Але підсоння там було нестерпне. Поза тим, французи, з якими ми завдяки державницьким талантам Бекінгема були у стані війни, без угаву нападали на наші кораблі та вчиняли досаду нашим рибалкам; і наче цього клопоту було мало, деякі пуританські священники почали поширювати в Таємній раді чутки, що католицьких кліриків таємно завозять до Авалону, де вони намагаються підірвати позиції англіканської церкви. Зрештою мій дід став просити короля Карла надати йому землі значно південніше, в домініоні Віргінія. У відповідь король написав, щоб дід облишив свої плани та повернувся до Англії, але ще не встигнувши отримати листа, мій дід зі своєю родиною та сорока колоністами вже перебралися до Джеймстауна. Там його зустріли губернатор Потт і його Рада (включно з цим негідником Вільямом Клейборном), усі, неначе ті дикуни, вороже поставилися до нього та мали намір прогнати діда геть, побоюючись, що Карл може забрати в них та дарувати йому всю Віргінію. Вони хотіли змусити його скласти присягу, визнаючи верховенство короля над церквою, хоча добре знали, що як ревний католик він відмовиться. Навіть сам король від нього цього не вимагав, але вони таки уперто правили своє, і у разі, якщо він не присягне, були ладні нацькувати на нього цілу зграю бандитів і хуліганів.

— Яка несправедливість! — сказав Ебенезер.

— Яке беззаконня! — виправив Чарлз. — І так жорстоко вони повели себе з ним, що він був змушений залишити дружину і сім'ю в Джеймстауні, а через деякий час, обстеживши узбережжя, повернувся до Англії й попрохав у Карла територію Кароліни. Була складена хартія, але щойно її були готові йому надати, як в Англії об'явився не хто інший, як пан Клейборн, який одразу почав плести інтриги, щоб завадити цьому. Аби запобігти конфлікту, мій дід шляхетно відмовився від Кароліни, натомість попросивши землі на північ від Віргінії, по обидва боки Чесапіцької затоки. Дарма Карл намагався вмовити його залишитись в Англії і жити спокійно, не завдаючи собі клопоту всіма цими хартіями та колоніями, мій дід нізащо не погоджувався на таке бездіяльне існування та нарешті переконав короля дарувати йому володіння, яке він нарік би Crescentia, але яке король назвав Terra Mariae, себто Мері-Ленд на честь Генрієтти Марії, королеви.

— Це було великодушно.

— Написали хартію, рівних якій за повноваженнями та обсягом наданих нею прав Корона дотіль не складала. Відповідно до неї моєму діду надавались усі землі від річки Потомак на півдні аж до сорокової широти на півночі та від західного узбережжя Атлантики до меридіана, де брало початок перше джерело Потомаку. Щоб вирізнити з-поміж решти областей на цих територіях, Меріленд поклали назвати Провінцією, пфальц-графством, і нас, баронів Балтиморів, зробили її справжніми й абсолютними Володарями та Правителями. Ми мали право розподіляти церковні парафії; ми мали владу впроваджувати закони та створювати суди для їхнього дотримання; ми могли карати лиходіїв на смерть або позбавлення кінцівок; ми мали право дарувати чини й титули…

— Ох, — сказав Ебенезер.

— …ми могли споряджати власні армії, проголошувати війну, встановлювати податки, видавати права на володіння землею, вести торгівлю з іншими державами, засновувати міста та порти…

— Ого!

— Коротко кажучи, — заявив Чарлз, — за данину у вигляді двох індіянських стріл щорічно Меріленд був нашим ленним маєтком, який ми мали в нашому повному і безроздільному володінні та яким могли управляти, як нам заманеться; і поза тим, у хартії було записано, що коли будь-яке викладене в ній слово, положення або речення викличуть якусь суперечку, то вони повинні читатися на нашу користь!

— Клянуся, у мене вже голова обертом іде!

— Так, так, то була могутня хартія. Але перш ніж на ній встигли поставити Велику Печатку, мій дід, дочасу постарівши, помер у віці лише п'ятдесяти двох років, а хартію вже далі просував Сесіл, мій дорогий батько, який відтак у 1632 році став другим лордом Балтимором і Першим Лордом-правителем провінції Меріленд. Він негайно почав споряджати кораблі та збирати колоністів під протести й крики Білла Клейборна! Старі члени Віргінської компанії скрипіли зубами та рвали на собі волосся, адже їхню хартію натоді вже скасували! У доках Лаймгауза вони присягалися, що «Ковчег» і «Голуб» споряджають для того, щоб везти до Іспанії черниць, а в Кенсінґтонському палаці клялися, що батько збирається перевозити іспанських жовнірів. Настільки численними та підступними були його вороги, що отець хоч-не-хоч мусив залишитись у Лондоні, щоб захистити свої права, і доручив очолити подорож моїм дядькам Леонарду та Джорджу, які в жовтні 1633 року відчалили з Грейвсенда до Меріленду. Та ледве «Ковчег» встиг підняти якір, як один зі шпигунів Клейборна, сподіваючись пустити нас на дно, біжить до Зіркової палати та стверджує, буцімто ми не виконали всіх необхідних митних процедур і команда корабля не склала присягу про верховенство короля над церквою. Секретар Коук шле кур'єрів до адмірала Пенніґтона, який стояв неподалік Сандвіча при вході в Дуврську протоку, і ось нас знову повертають назад до Лондона.

— Яке потурання!

— Після цілого місяця промов батько спростував звинувачення, довівши їхню безпідставність і зловмисність, і ми знову вирушили в путь. Щоб не дати Клейборну жодних підстав і цього разу нам зашкодити, ми повантажили наших протестантів у Грейвсенді, привели їх до присяги біля Тілбері й попливли далі протокою до острова Вайт, щоб прийняти наших католиків і декількох священників-єзуїтів.

— Дуже завбачливо, — сказав Ебенезер, менш впевнено.

— Потім, дякуючи Богу, ми нарешті відплили до Меріленду, маючи настанову від батька не правити месу привселюдно, не вступати в релігійні суперечки з протестантами, не кидати якір у Порт-Комфорті на виду у віргінських гармат, а стати біля Аккомака на східному узбережжі та не мати жодних стосунків із капітаном Клейборном і його людьми в перший рік нашого там перебування.

Із дикунами, племенем піскатавеїв, ми не мали жодної сварки, оскільки вони були раді стати під наш захист у їхній боротьбі проти сенеків і сасквеханноків: саме Клейборн, наш ворог, і був нашим головним клопотом! Цей Клейборн був баришником товариства «Клоберрі та компанія» й державним секретарем домініону, а призначив його Карл Перший, якого було легко ввести в оману. Найбільше його цікавив острів Кент, що лежав посеред Чесапіцької затоки, де розміщувалась його факторія; він краще розстався б зі своєю рукою, ніж з островом Кент, хоча було геть-чисто зрозуміло, що острів розташований у межах наших володінь.

— Що ж він вчинив? — запитав Ебенезер.

— Ну, що ж, питає він себе, хіба хартія Балтимора не надає тому у володіння землі hactenus inculta, тобто ті, «які до того не оброблялись»? Тож йому доведеться відмовитися від острова Кент, бо ж мої торговці приневолять його до цього! Ось тому він і подав клопотання в Комітет з плантацій. Але, прошу, зверніть увагу, ця клята hactenus inculta означала лише опис землі; це просто звичайний вислів, що застосовується в хартіях і не означає умови надання землі. Та й правду сказати, торговці Клейборна таки не орали там землі: вони обмінювали свої товари на зерно для прожитку та на хутра для «Клоберрі та компанії». Комітет з плантацій відхилив його клопотання, але той нізащо не відмовився б від острова Кент. Мерілендці висадились у березні 1634 року, рівно п'ятдесят дев'ять років тому, заснували Сент-Мері та повідомили Клейборна, що острів Кент належить їм. Клейборн не присягає Правителю і не відмовляється від прав на Кент, натомість запитує Раду Віргінії, що ж йому робити. Будьте певні, він не повідомляє їх про рішення Комітету з плантацій, а новини від Таємної ради до Америки йдуть повільно; отож вони наказують йому триматися до кінця, що він і робить, вливаючи отруту у вуха всім навколо себе, підбурюючи їх проти батька.

Дядько Леонард, який тоді був у Сент-Мері, дає Клейборну рік, по закінченні якого той мусить визнати права мого батька, або йому загрожує ув'язнення та конфіскація острова. Король Карл наказує губернатору Віргінії Гарвею боронити нас від індіян та дозволити вільну торгівлю між колоніями й водночас, введений в оману агентами Клейборна, вважаючи, що острів Кент розташований поза межами наших володінь, наказує батьку не чинити перешкод Клейборну! Цей Гарві був добрий християнин, який вважав, що слід жити самому і давати жити іншим; тому наш Клейборн уже давно очолив групу людей, яка мала на меті змістити того з посади та вигнати геть з колонії. Отож Гарві, сповнюючи наказ короля, заявляє про готовність вести торгівлю з Мерілендом, але розлючені віргінці постають проти нього, стверджуючи, що вони скорше заб'ють свою худобу, ніж продадуть її нам.

Отак і розпочалась уже відкрита війна. Дядько Леонард на річці Патаксент затримує один із півбаркасів Клейборна й арештовує шкіпера Томаса Сміта за ведення торгівлі за ліцензією, виданою батьком. Клейборн озброює шлюп і видає наказ своєму капітану атакувати будь-яке мерілендське судно, що йому зустрінеться. Дядько Леонард висилає назустріч тому два напівбаркаси й після бою на річці Покомок, шлюп здається. За два тижні у гавані Покомок відбувається ще одна сутичка із судном під командуванням того ж Тома Сміта. Бідний губернатор Гарві натоді перебуває під таким шквалом критики з боку його ж Ради, що для власної безпеки утікає до Англії.

Тим часом дядько Леонард повністю блокує мешканців острова Кент, а що земля ця й справді була цілком inculta, то вони починають там голодувати. Батько вказує на це представникам «Клоберрі та компанії» й так переконує їх, щоб вони зрештою відмовилися від прав на Кент і прислали нового повіреного у справах компанії, який мав би повноваження заступити на цій посаді Клейборна. Диявол нарешті йде на поступки, просячи лише, щоб цей новий представник, Джордж Івлін, не передавав острів мешканцям Меріленду; Івлін відмовляється дати таку обіцянку, а Клейборн відступає й повертається до Лондона, де «Клоберрі та компанія» подають на нього до суду, а губернатор Гарві звинувачує в заколоті. Поза тим, Івлін домагається того, що вся власність Клейборна у Віргінії переходить у володіння «Клоберрі та компанії».

— Він таки заслужив на це, — сказав Ебенезер.

— Він побачив, що цього разу над ним таки взяли гору, і тому вдався до нової каверзи; він купує собі у своїх приятелів сасквеханноків острів Палмер, що у верхів'ї Чесапіцької затоки, в тому місці, де в неї впадає річка, і засновує там нову факторію, вдаючи, що ця територія розташована поза межами наших володінь. Потім він подає супліку Карлу, прохаючи, щоб той захистив його від посягань мого отця на його права та — уявіть собі, з невинним виразом обличчя — вимагає надати йому всі землі, що простягаються вглиб на відстань дванадцяти ліг обабіч річки Сасквеханнок, яка на півдні впадає в затоку і далі в океан, а на півночі бере початок аж біля озера Ґранд-Лейк у Канаді!

— Та що ви кажете! — вигукнув стурбовано Ебенезер, хоча жодного уявлення не мав щодо географії тих місць, про які йшлося.

— Так, так, — закивав Чарлз. — Та цей чоловік був просто божевільний! Це дало б йому у власність смугу території двадцять чотири ліги завширшки та майже триста ліг завдовжки, та ще й усю Чесапіцьку затоку і три чверті всього Меріленду на додачу! Він сподівався ще раз ошукати короля, як це йому вдавалося в минулому, але Комітет цю супліку викинув геть. Івлін згодом визнав батькові права на Кент, і дядько призначив його губернатором острова. Він спробував переконати острів'ян заявити батьку права власності на свою землю і, либонь, таки переконав би їх, якби там не з’явився цей злодій Том Сміт разом зі швагром Клейборна. Не залишалось нічого іншого, як раз і назавжди впокорити їх. Дядько Леонард особисто очолив дві експедиції проти острів'ян, примусив їх визнати нашу владу, заарештував родича Клейборна та конфіскував усе його майно у Провінції.

— Гадаю, це нарешті вгамувало того мерзотника!

— На деякий час, — відповів Чарлз. — У 1638 році він придбав собі острів на Багамах, і чотири чи п’ять років про нього не було ні слуху ні духу. А його рідню ми тоді запроторили до в’язниці, але оскільки Законодавчі збори ще ніколи не скликали, то й не було суду присяжних, щоб висунути їм звинувачення та судити їх!

— І як же ви з цим впоралися? — запитав Ебенезер. — Прошу, не кажіть тільки, що відпустили їх на волю!

— Ну, що ж, ми скликали Законодавчі збори під приводом розслідування, щоб висунути їм обвинувачення, а потім перетворили їх на суд, щоб розглянути цю справу і визнати ув'язнених винними. Дядько Леонард потім засуджує їх до кари на горло, суд знову стає Законодавчими зборами та приймає цей вирок як закон (бо в нас не було законів, згідно з якими ми мали б їх судити), а дядько Леонард пом'якшує цей вирок, щоб запобігти будь-якій несправедливості.

— Це був блискучий хід! — заявив Ебенезер.

— Це був початок усіх наших бід, — сказав Чарлз. — Щойно зібралися Законодавчі збори, як зажадали запроваджувати закони, хоча самою хартією передбачалося, що це право належить Правителю, і потрібна лише згода вільних громадян. Батько певний час цьому опирався, але мусив швидко поступитися, принаймні на якийсь час, щоб уникнути бунту. Від того дня Законодавчі збори завжди протистояли нам та вели проти нас нечесну гру, не оминаючи жодної нагоди зменшити наші владні повноваження та збільшити власні.

Він зітхнув.

— І неначе цих турбот нам було замало, десь приблизно о тій порі ми взнаємо, що єзуїтські місіонери, які десятками навертали піскатавеїв на християнську віру, увесь цей час отримували за це у свою власність великі земельні ділянки, які стали належати церкві. Й ось одного чудового дня вони повідомляють нам про свій намір проголосити усі ці території незалежними! Їм було відомо, що мій отець католик, і тому вони заявили, що в провінції має велику владу канонічне право і що, згідно з папською буллою «In Coena Domini»[30], вони та їхні землі вільні від світського закону!

— О Боже! — вигукнув Ебенезер.

— Але ж вони не знали, — вів далі Чарлз, — що мій дід, перш ніж навернутись на католицтво, мав нагоду добряче ознайомитись із хитрощами єзуїтів у Ірландії, коли Яків посилав його туди розслідувати причини невдоволення. Тож аби знищити цей намір у самому зародку, перш ніж єзуїти, з одного боку, привласнять собі цілу провінцію, а протестанти, з другого боку, використають цю околичність як привід для антипапського повстання, отець звернувся до Риму з проханням відізвати єзуїтів і замість них прислати священників, що належать до білого духовенства; і після кількарічної суперечки вони зрештою на це погодилися.

Потім нам почали завдавати клопоту індіяни. Сасквеханноки на півночі та нантікоки на східному узбережжі час від часу чинили набіги на інші племена, оскільки вони були мисливцями, а не землеробами. Але після 1640 року вони почали нападати на плантації по всій Провінції, і навіть поповзли чутки, що вони підбурюють наших друзів піскатавеїв приєднатися до них у великій різні. Дехто стверджував, що за всім цим стоять французи, інші вважали, що це робота єзуїтів, але я особисто гадаю, що до цього доклав руку Білл Клейборн.

— Клейборн! — сказав Ебенезер. — Але як же так? Адже, якщо я вас правильно почув, він у цей час переховувався десь на Багамах!

— Так, він був там. Але 1643 року, коли почалася ця морока з єзуїтами та виник клопіт з індіянами, а в колонії почались чвари, що були наслідком громадянської війни між Карлом і Парламентом, дядько Леонард повернувся до Лондона, щоб обговорити з батьком стан справ у Провінції. І щойно він відплив, як Клейборн знову потайки почав прослизати в Затоку, намагаючись збурити мешканців Кента. І якраз десь тоді ж Річард Інґл — морський капітан, атеїст і зрадник — прибуває в Сент-Мері на своєму торговому кораблі «Реформація», безпробудно п'є та виголошує всім і кожному, що король — більше не король і що він відірве голову кожному роялісту, який наважиться йому перечити!

— Це ж зрада! — вигукнув Ебенезер.

— Так само сказав і наш Жиль Брент, який виконував обов'язки губернатора до повернення дядька Леонарда. Він засадив Інґла у в'язницю та конфіскував його корабель. Але щойно ми накинули на руки цьому негіднику залізні браслети, як його звільнили за наказом нашого члена міської ради, капітана Корнвеліса, повернули йому корабель і відпустили, немов рибу в річку вкинули.

— Дивовижно…

— Цей Корнвеліс був солдатом і нещодавно очолював декілька експедицій, щоб укласти мир з нантікоками та відігнати геть сасквеханноків. Коли ми висунули йому обвинувачення в безпідставному звільнені Інґла, він, захищаючись, сказав, що взяв з того негідника обіцянку поставити нам барило пороху та чотириста фунтів куль для захисту Провінції — і звісно ж, цей суціга невдовзі повернувся знову, сиплючи прокльони та нападаючи на всіх на своєму шляху, обіцяючи залишити ці боєприпаси як заставу в разі майбутнього судового процесу. Але не встигли ми отримати від нього бодай кулі, як він знову розіп'яв вітрила та, не сплативши жодних митних і портових зборів, відплив, прихопивши як пасажира свого приятеля Корнвеліса.

Дуже скоро стало зрозуміло, що Інґл і Клейборн, двоє наших заклятих ворогів, об'єднали свої зусилля проти нас, використовуючи Громадянську війну в Англії як прикриття. Клейборн знову висадився на Кенті, пред'явивши фальшивий документ на пергаменті, та присягся, що це його повноваження, які він отримав від короля на управління островом. У той самий час цей круглоголовий[31] Інґл приступом бере Сент-Мері, маючи озброєний корабель і власний фальшивий пергамент; він захоплює місто, примушуючи дядька Леонарда тікати до Віргінії, і відтак за допомогою Клейборна претендує на весь Меріленд, у якому два роки панує цілковита анархія. Він грабує і мародерствує то тут, то там, захоплює власність, викрадає навіть замки та дверні завіси в господарствах і цупить Велику печатку Меріленду, у якій було срібла на добрих сорок фунтів. Він не зупиняється навіть перед домом і майном свого рятівника Корнвеліса, плюндрує його так само, як і решту, а потім на додачу ще й саджає в Лондоні цього ж самого Корнвеліса у в'язницю як свого боржника та зрадника! Й остання його витівка — клятва в Палаті лордів, що вчинив він так винятково через релігійні мотиви, бо і сам Корнвеліс, і решта його потерпілих були злісними папістами.

— Я того не можу збагнути, — зізнався Ебенезер.

— 1646 року дядько Леонард завдяки Губернатору Берклі зібрав залогу та повернув Сент-Мері, а згодом і весь Меріленд, але острів Кент не хотів підкорятися до самого кінця. Провінція знову належала нам, і хоча зусилля дядька Леонарда і були винагороджені, він помер усього лише через рік після цих подій.

— Що й казати! — вигукнув Ебенезер. — Яка боротьба! Щиро сподіваюся, що Клейборн і йому подібні більше не вчиняли вам зла і ви могли нарешті жити у своїй Провінції в мирі та злагоді!

— Ми таки заслужили це, клянусь небесами, але не минуло й трьох років, як цей казан, у якому варилися розбрат і заколот, почав кипіти знову.

— Мені прикро це чути.

— Усе це спричинив переважно Клейборн, цього разу у спілці з Олівером Кромвелем і протестантами, хоча ще зовсім нещодавно він був палким роялістом. За декілька років до цих подій, коли поселенці, що належали до англіканської церкви, вигнали з Віргінії пуритан, дядько Леонард дав останнім дозвіл заснувати на річці Северн місто, яке назвали Провіденс, оскільки жодних переслідувань на релігійному підґрунті в Меріленді не було. Але ці протестанти, зневажливо поставившись до нас, представників католицької церкви, відмовилися присягати на вірність батьку. Коли Карлу Першому відрубали голову, а Карл Другий був вимушений вирушити у баніцію, батько жодним чином не протестував і визнав владу Парламенту, він навіть подбав про те, щоб католика Томаса Ґріна, який був губернатором після смерті дядька Леонарда, на цій посаді заступив протестант і ставленик Парламенту Вільям Стоун, аби не давати невдоволеним у Провіденсі жодних підстав для ребелії. І в якості подяки за цей мудрий крок він дочекався, що Карл Другий, банітований на острів Джерсі, оголосив його Круглоголовим і припоручив керувати радою Меріленду серу Вільяму Давенанту, поету.

— Давенанту! — вигукнув Ебенезер. — Це й справді шляхетна картина, поет-король! Проте мені соромно за моє ремесло, адже цей добродій здобув цю високу винагороду нечесним шляхом.

— На цій посаді він далеко не зайшов, бо щойно відплив до Меріленду, як корабель Парламенту перехопив його в морі при виході з протоки біля Лендс-Енду, і це поклало край його кар'єрі губернатора. Однак Віргінія, знайте, залишалася вірною королю до самого кінця, і щойно Карлу Першому відтяли голову і вона проголосила королем Карла Другого, Парламент спорядив флот, щоб привести її до покори. Саме тоді, у 1650 році, наш губернатор Стоун поспіхом вирушив у справах до Віргінії, а керувати провінцією до свого повернення уповноважив свого попередника Томаса Ґріна. Це було нерозважливе рішення, оскільки цей Ґрін досі не забув заподіяної йому образи, коли замість нього призначили Стоуна. Щойно він здобув повноваження на цій посаді, як разом із Віргінією визнав королем Карла Другого, і хоч губернатор Стоун мерщій повернувся назад і вигнав цього пана, шкоди вже було завдано! Цей підлий Дік Інґл досі був на волі та мешкав у Лондоні, і щойно чутка про це досягла його вух, він миттю примчав до комітету, щоб негайно покарати Віргінію, та домігся, щоб до його повноважень долучили й Меріленд. Але батько вчасно відчув, звідки дме вітер, і перш ніж флот встиг підняти вітрила, він подав клопотання, у якому стверджував, що Ґрін зробив заяву без його відома та згоди, і примусив їх викреслити назву Меріленд з наказу. Вирішивши, що цього буде досить, він заспокоївся; але цей проноза Білл Клейборн знову виринув та, добре знаючи, що комітет не знається на американській географії, домігся, щоб наказ переписали, вказавши там усі території навколо Чесапіцької затоки — що мало б означати й увесь Меріленд! А на додачу до цього йому вдалося призначити себе також повноважним представником Парламенту, опріч тих, що вже були, які мали відплисти разом з флотилією. Усього було троє представників — усі, хоча і введені в оману, розважливі джентльмени, — та двоє запасних: Клейборн і ще один мерзотник, Річард Беннетт, який знайшов собі притулок у нашому місті Провіденс після того, як пуритан вигнали з Віргінії.

— Їй же Богу! — вигукнув Ебенезер. — Я в житті ніколи не чував про таке віроломство!

— Стривайте, — сказав Чарлз. — Клейборн і Беннетт, невдоволені тим, що вони додаткові представники, подбали про те, щоб двоє представників під час плавання зникли десь у морі, і ступили на берег мису Комфорт, маючи цілковиту владу і над Віргінією, і над Мерілендом!

— Цей чоловік просто якийсь Макіавеллі!

— Вони беруть владу у Віргінії, і Беннетт призначає себе губернатором, а Клейборна — державним секретарем. Потім вони заходяться біля Меріленду, де ці негідники з Провіденса зустрічають їх із розпростертими обіймами. Нашого доброго губернатора Стоуна усувають з посади, католиків позбавляють геть усіх прав і владу виривають прямісінько з рук батька. Останнім ударом Клейборна та Беннетта було те, що вони примушують стару Віргінську компанію подати клопотання, щоб Меріленд повністю стерли з мапи та відновили старовинні кордони Віргінії! Батько звернувся з цією справою у Комітет з плантацій, і поки вона там варилася у власному соку, він нагадав Кромвелю, що Меріленд, бувши в оточенні роялістів, до кінця залишався вірним Республіці. Кромвель вислухав його, і коли розпустив Парламент та призначив себе лордом-протектором, то запевнив батька, що той може розраховувати на його ласку.

Губернатор Стоун тим часом повернувся назад у своє крісло, і батько наказав йому оголосити провінцію під владою Протекторату та заявити про те, що повноваження спеціальних представників втратили силу. Клейборн і Беннетт збираються із силами та знову усувають Стоуна на користь пуританина Вільяма Фуллера з Провіденса. Батько звертається до Кромвеля, Кромвель наказує Беннетту і Клейборну відступитися, і тоді батько велить Стоуну зібрати сили та вирушити на Фуллера у Провіденсі. Але Фуллер має більше гармат і примушує людей Стоуна здатися, обіцяючи їх помилувати. Щойно він бере їх у полон, як вбиває на місці чотирьох лейтенантів Стоуна, а його самого, тяжкопораненого, запроторює до цюпи. Потім громили Фуллера захоплюють Велику печатку, конфісковують майно, мародерствують і виганяють католицьких священників із Провінції; Клейборн і його прибічники знову зчиняють крик і галас у Комітеті з плантацій, але все дарма, позаяк нарешті у 1658 році Провінцію знову повертають під владу батька, а керування переходить до Джозіаса Фендалла, який мав там представляти інтереси мого батька після того, як Стоуна ув'язнили.

— Хвала Небесам! — сказав Ебенезер. — Усе то добре, що на добре виходить!

— І зле, що виходить на зле, — відповів Чарлз, — бо того ж року з'ясувалося, що Фендалл — зрадник.

— Ну, це вже занадто! — вигукнув Ебенезер.

— Це щира правда. Дехто стверджує, що він був лише інструментом у руках Фуллера та Клейборна; утім, хай там як, але Кромвель натоді вже помер, а його син був слабкою людиною, тож Фендалл переконав Загальні збори проголосити себе незалежними від Протекторату, повністю скасувати конституцію Провінції й узурпував геть усю владу, яка належала моєму батькові, не залишивши і крихти. Для нас усіх настали б тоді тяжкі часи, якби невдовзі на трон не повернувся Карл Другий. Батько, не знаю вже й як, дійшов з ним згоди й отримав королівські листи, які наказували всім надавати батькові підтримку, щоб той міг відновити свою владу, та прямо вимагали від губернатора Віргінії Берклі пособити йому в цьому. Дядька Філіпа Калверта призначили губернатором, і весь той заколот розпався.

— Сподіваюся, на цьому ваші випробування скінчилися? — запитав Ебенезер.

— Якийсь час бунтів і справді не було, — визнав Чарлз. — Я прибув у Сент-Мері в 1661 році, щоб зайняти посаду губернатора, а 1675 року, коли помер батько, став третім лордом Балтимором. Впродовж усього цього часу нашим єдиним справжнім фрасунком були напади індіян і спроби голландців, шведів та інших вихопити в нас шмат землі за допомогою того старого прийому з hactenus inculta. Голландці незаконно оселилися на річці Делавер, і губернатор Д'Інуайосса з Нью-Амстела підбурював проти нас джонадоїв, сінагоїв і мінгоїв. Я хотів було розпочати проти нього війну, проте зрештою передумав, побоюючись, що король Карл (який уже неодноразово порушував багато з моїх привілеїв, записаних у хартії) зможе скористатися з цієї нагоди та захопити всю територію Делавер. Але 1664 року я все одно її втратив, і вона відійшла його брату герцогу Йоркському, а я не міг і слова проти мовити.

Того року, коли я став лордом Балтимором, сінагої (французи називають їх сенеками) напали на сасквеханноків, а ті й собі пройшлися по Меріленду та Віргінії. Викликаний цим гнів став поштовхом до повстання Бекона у Віргінії та призвів до заворушень у самому Меріленді. За деякий час до тих подій, маючи на меті приборкати декотрих невдоволених у Загальних зборах, я обмежив виборче право, запровадивши майновий ценз, і проводив довгі сесії Зборів, щоб уникнути ризику нових виборів; але й це не допомогло угамувати пристрасті. Мої вороги зусібіч каверзували проти мене. Навіть старий Клейборн знову виник на сцені, і хоча йому було вже добряче за вісімдесят, він, цього разу вдаючи із себе рояліста, почав слати королю супліки супроти мене, щоправда, без успіху, тож, на своє превелике задоволення, невдовзі по тому я взнав про смерть цього мерзотника у Віргінії.

— Мені також приємно зараз це чути, — заявив Ебенезер, — бо я вже почав боятися, що цей плутяга безсмертний!

— Мене звинувачували в усьому; від того, що я — папіст, до того, що я привласнюю доходи короля, — вів далі Чарлз. — Коли Нат Бекон спрямував свою власну армію проти губернатора Берклі у Віргінії, тоді така собі парочка крутіїв Девіс і Пейт спробували вчинити ворохібню у графстві Калверт — підбурювані, я так гадаю, ренегатами Фуллером і Фендаллом, які тоді тинялися Провінцією. Я тоді був у Лондоні, але коли почув, що трапилося, негайно наказав своїм заступникам повісити їх обох. Чотири роки по тому цей зрадник Фендалл знову спільно з іншим лиходієм учиняє змову, щоб підняти новий бунт: цього разу я вже кажу про Джона Куда, який вдавав із себе священника і який навіть Клейборна заткне за пояс. Я вчасно змусив їх стулити пельку та назавжди позбувся Фендалла, хоча Загальні збори надто поблажливо поставилися до Куда та відпустили його на всі чотири сторони, лише задля того, щоб він згодом знову почав каламутити воду.

Після цього інтриги та нещастя мов з неба посипалися. 1681 року, щоб сплатити особистий борг, король Карл віддає велику територію на північ від Меріленду Вільяму Пенну — а щоб він шкварчав на своєму квакерському салі в пеклі! — і я одразу був змушений захищати свої володіння на північному кордоні від його зазіхань. У моїй хартії було викладено, що північний кордон Меріленду простягається вздовж сорокової паралелі, і щоб позначити цю паралель, я давно вже поставив там блокгауз як захист проти сасквеханноків, і Пенн погодився зі мною, що кордон має пролягати на північ від блокгауза, але коли з'явився його дарчий акт, там про це й згадки не було. Замість цього там було повно всіляких нісенітниць, які могли збити з пантелику будь-якого законника, і, щоб забезпечити собі успіх, Пенн шле шахраюватого землеміра із зіпсованим секстантом, щоб він здійснив свої вимірювання. Унаслідок цього він оголосив, що його південний кордон простягається на вісім миль на південь від блокгауза, і почав вдаватися до усіляких викрутасів і хитрощів, аби уникнути зустрічі зі мною стосовно цього неподобства. Коли ми нарешті притисли його й запропонували спільно провести наші заміри, він почав покликатися на зіпсований секстант; коли ж нарешті наш власний секстант показав лінію кордону там, де їй і належить бути, він звинуватив мене в тому, що я порушую закон та підриваю владу короля. Йому настільки кортіло мати лінію кордону там, де йому заманулося, що він вдався до цілої низки просто-таки диявольських витівок, аби таки доп'ясти бажане. Нумо міряти на північ від Віргінських мисів короткою міркою у шістдесят миль на один градус; посунь, каже він, свій кордон на тридцять миль південніше й хапни шмат землі у віргінців; потім каже: відміряй два градуси на північ від мису Воткін. Тоді я його питаю: «Навіщо всі ці вимірювання й хапання земель? Чому не взяти до рук секстант і не знайти сорокову паралель раз і назавжди?» Нарешті він погоджується, але за умови, що, коли лінія кордону припаде північніше, ніж йому хочеться, то я маю продати йому різницю за «джентльменською угодою».

— Я цього не збагну, — зізнався Ебенезер. — Від усіх цих розмов про секстанти та паралелі в мене голова обертом іде.

— Правда полягала в тому, — сказав Чарлз, — що Пенн заприсягнув своєму Торговому товариству, що в його дарчій є вихід до затоки, і був, хай би що, сповнений рішучості здобути його. Оскільки всі його витівки ні до чого не призвели, він змовляється зі своїм приятелем, нашим сусідом герцогом Йоркським, і коли герцог обіймає трон як Яків Другий, Пенн знову витягує на світ божий той привид hactenus inculta і здобуває у володіння всю територію Делавер, яка, звісно ж, не належала йому, як, власне, і Яків не мав на неї жодних прав, тому що вона була моєю.

Справа зайшла так далеко, що, хоча я і боявся залишити Провінцію наодинці зі своїми ворогами бодай на хвилину, мені нічого не залишалося, як 1684 року відплисти до Лондона, щоб зашкодити інтригам Пенна. Мене вже якийсь час несправедливо звинувачували в тому, що я дозволяв пачкарям не сплачувати портові збори та не сприяв діяльності королівських зборчих, і я навіть штраф сплатив за це. Та не встигли ми підняти котвицю, щоб вирушити до Лондона, як мій кревняк Джордж Телбот, що мешкав у Сент-Мері, дозволяє тій підлій тварюці, тому збирачу податків так себе розізлити, що шпиряє його ножем і вкоськує цього шельму. Це був дурний вчинок, і мої вороги одразу вхопилися за цей випадок. Проти всіляких правил вони відмовляються віддавати його під суд у Провінції, а натомість передають Еффінгему, тодішньому губернатору Віргінії — який, до речі, пізніше плів інтриги у Таємній раді, щоб вмовити дарувати весь Меріленд йому! — і все, що мені тоді вдалося зробити, — це врятувати його від шибениці. Невдовзі по тому вбито ще одного службовця митниці, і хоча це була приватна суперечка, мої вороги склали ці злочини докупи, щоб заплямувати мене перед короною як зрадника. Пенн тим часом розпочав судову справу quo warranto[32] проти всієї моєї хартії, а оскільки трон обіймав його приятель, то я не маю жодних сумнів щодо того, чим би все це скінчилося; але сталося так, що народ Англії, так би мовити, висунув власний позов quo warranto проти короля Якова, і гру Пенна зіпсувала, принаймні на якийсь час, революція.

— Не можу й передати, з яким полегшенням я це чую! — заявив Ебенезер.

— У будь-якому разі я все одно програв, — зітхнув Чарлз. — Коли Яків був на троні, мої вороги закидали мені, що я був нелояльний до нього; а коли він вирушив у вигнання і Вільям висадився в Англії, усе, що вони пам'ятали, — що ми, Яків і я, були католиками. Саме тоді, обравши найгірший для цього час, той бовдур — мій заступник губернатора — вирішує, що саме зараз настала слушна нагода сповістити Загальні збори про свою стійку віру в божественне право королів та — ох і дурість! — примушує Меріленд офіційно проголосити, що народився новий католик, син Якова!

— Я весь тремчу, що ж трапилося з вами? — спитав Ебенезер.

— Звісно, тільки-но Вільям обійняв трон, я послав звістку до Ради Меріленду, щоб вони визнали королем його. Але чи то з природних причин, чи то, як я підозрюю, внаслідок лихих намірів моїх ворогів посланець помер на кораблі, і його поховали в морі разом із тим наказом, що він віз, так що Меріленд і далі мовчав навіть після того, як Віргінія та Нова Англія принесли присягу новому королю. Я негайно ж послав другого посланця, та шкоди було вже завдано, і той, хто не кричав іще «папіст!», почав кричати «якобіт!». Але біда не ходить одна, і 1689 року мої вороги в Англії домоглися, щоб в Ірландії мене проголосили поза законом на підставі звинувачень у зраді короля Вільяма на користь Якова — хоча в Ірландії за все життя й ноги моєї ніколи не було, а я саме тоді перебував у Англії, щоб відбити потуги Якова та Пенна відібрати в мене Меріленд! На додачу до всього в березні того ж року в Меріленді почали поширюватися чутки, що католики, змовившись з індіянами, у кількості дев'яти тисяч осіб вдерлися до Провінції, щоб вбити всіх протестантів; людям, яких послали до Маттапані, що в гирлі річки Потомак, розповіли про жахливу різанину у верхів'ях річки. Ті поквапились туди, щоб врятувати становище, але знайшли там поселенців, які озброювались, щоб запобігти тій різанині, яка, як вони чули, трапилась у Маттапані! І хоч як мої друзі намагалися переконати, що то все безпідставні й уявні страхи, уся провінція взялася до зброї та повстала проти католиків.

— Сліпці! Сліпці!

— Але це було не гірше, ніж антипапські виступи тут, у Лондоні, — сказав Чарлз. — Єдина моя радість в ті темні часи полягала в тому, що цього брехуна квакера Пенна арештували та посадили до в'язниці як єзуїта.

— Клянуся, це мене також радує!

— Цим змовникам залишалося лише завдати coupe de grâce[33]. І вони, під проводом цього фальшивого священника Куда, таки завдали його у липні місяці. На чолі озброєного загону він вирушає до Сент-Мері, присвоює собі звання генерала і, попри те що й сам раніше був католиком, вигукує «папісти» та «єзуїти», поки все місто не здається на його ласку. Президент і члени Ради тікають до Маттапані, де Куд тримає їх в облозі у форті, аж доки вони не віддають йому владу. Потім, називаючи себе Спільнотою протестантів, вони вмовляють короля Вільяма перебрати всю повноту влади на себе.

— Звісно ж, король Вільям його повісив! — вигукнув Ебенезер.

Чарлз, який говорив так швидко та відсторонено, наче читав скорботні таємниці Розарію, тепер, здавалося, уперше звернув увагу на свого відвідувача відтоді, як розпочав розповідь.

— Мій дорогий Поете… — він поблажливо всміхнувся. — Вільям був у стані війни з королем Людовіком: по-перше, звідки знати, може, війна перекинеться і на Америку, і йому в цьому разі, звісно ж, кортить захопити контроль над усіма колоніями. По-друге, війна — дороге задоволення, і мої доходи могли б піти на платню солдатам. По-третє, він здобув корону внаслідок антипапської революції, а я — папіст. По-четверте, уряд Меріленду вмовляв його врятувати Провінцію від гніту католиків та індіян…

— Досить! — вигукнув Ебенезер. — Боюся, що він таки її відібрав! Але ж які були правові підстави…

— Підстави були напрочуд законними, — сказав Чарлз. — Вільям дав розпорядження головному прокурору розпочати справу проти моєї хартії на підставі scire facias[34], але згодом подумав, що такий судовий процес забере багато часу, а скарбниці потрібні вливання, і оскільки існувала ймовірність того, що суд винесе рішення на мою руч, він просить головного суддю Голта знайти можливість відібрати в мене Меріленд без зайвих клопотів. Голт певний час роздумує, поки не згадує, що jus est id quod principi placet[35], і потім з усією урочистістю проголошує, що було б добре, якби хартію конфіскували в результаті проведеного належним чином розслідування, але оскільки розслідування не проводиться, а ця справа, як стверджує сам король, надзвичайно термінова, то він вважає, що король може негайно перебрати на себе управління, а слідство провести згодом.

— Далебі, — сказав Ебенезер, — це все одно що повісити сьогодні, а злочин розслідувати завтра!

Чарлз кивнув.

— У серпні 1691 року мілорд сер Лайонел Коплі став першим королівським губернатором британської колонії Меріленд, — підсумував він. — Моє звання від пфальцграфа, який міг вершити питання життя та смерті своїх підданців, понизилося до чину звичайного землевласника, який має право лише на податок на землю, на портові збори, що складають чотирнадцять пенсів на одну тонну вантажу іноземних суден, і на тютюновий податок, що складає один шилінг на один гоґсхед. Слід сказати, що члени Малої державної печатки, що робить їм честь, оскаржили рішення Голта і, коли було розпочато слідство quo warranto, усі звинувачення проти мене за браком доказів розсипалися, а суд так і не виніс остаточного рішення. Отож саме тому, що Вільям передбачав такий результат, він, так би мовити, і вхопився, перш ніж роздивився; будьте певні, він нині міцно стискає провінцію, як коханець стискає свою любку; у будь-якому разі, як кажуть, Хто власник, на того боці здебільше й закон, а з королем це означає і парламент, і кодекс, і суд — всі вкупі! І ще кажуть, що Ласка короля — то не спадок і Король обіцяє багато, але дотримується лише того, чого сам забажає.

— Та ще, — додав Ебенезер, — Хто ласує королівською гускою, той може і пір'ям вдавитися.

— Що-що? — сердито запитав Чарлз. — Ви що, смієтесь з мене, добродію? Хочете сказати, що Меріленд був колись гускою короля Вільяма?

— Ба ні! — заперечив Ебенезер. — Ви хибно зрозуміли це прислів'я! Це лише мало означати, що Великий посаг — ліжко, встелене гілками ожини, а ще, хіба ж ви не знаєте, що Велика людина і велика річка — погані сусіди та Щедрість короля — то непевний дар.

— Годі, я зрозумів. Отже, отакий він ваш Меріленд, добродію. Вважаєте, що він годиться для вашої «Мерілендіади»?

— Присягаюся, — відповів Ебенезер, — він більше пасує для «Єреміади»! Ніколи ні в літературі, ні в житті мені не доводилося здибуватися з такою кількістю заколотів, змов, убивств та інтриг, про які ви мені щойно розповіли!

Чарлз усміхнувся.

— То, либонь, це надихне ваше перо?

— Бігме, Ваша Світлість, напевно, думає, що то за йолоп і нечема, який увірвався до вас з пишними намірами написати такий собі панегірик у куплетах! Клянуся, мені соромно за це: я залишаю вас негайно і більше не турбуватиму.

— Стривайте, стривайте, — сказав Чарлз. — Маю визнати, що ця ваша «Мерілендіада» не позбавлена для мене певного інтересу.

— Ні, — сказав Ебенезер — ви лише жартуєте з мене, щоб покарати.

— Я вже стара людина, — заявив Чарлз, — якій не так і багато залишилося на цій землі…

— Борони вас Господь!

— Ні, це лише чиста правда, — правив своє Чарлз. — Найкращі роки свого життя я поклав на вівтар квітучого Меріленду, який мав би справедливих і мудрих управителів, провінції, яку довірив мені мій отець, а йому — його батько, аби ми дбали про неї та робили кращою, і яку одного дня я мріяв передати своєму синові багатшою, залишити маєток, який завдяки моєму правлінню став достойнішим.

— Їй-богу, у мене сльози на очі навертаються!

— І тепер у моєму віці я бачу, що цього не буде, — вів далі Чарлз. — Ба більше, я вже занадто старий і немічний, щоб здійснити ще одну подорож за океан, і тому маю померти тут, в Англії, і очі мої вже ніколи не побачать ту землю, що дорога і близька моєму серцю, як кохана дружина, і чиє викрадення та зґвалтування ранить мене, як викрадення Єлени у Менелая.

— У мене серце крається! — схлипнув Ебенезер, стримано сякаючись у носову хустинку.

— У мене немає влади, — підсумував Чарлз, — і тому я не можу, як і раніше, й далі роздавати чини та титули. Але заявляю вам, містере Кук: поспішайте до Меріленду, викиньте історію провінції з голови та подивіться на її незрівнянні чесноти. Вивчайте їх, запам'ятовуйте їх добре! А потім, якщо вам це вдасться, викладіть те, що ви побачили, у віршах; почуйте її мелодію та заграйте її, щоб почув увесь світ! Зримуйте мені такі рими, Ебене Кук, створіть мені такий Меріленд, якого ні час, ні жодні каверзи у мене не вкрадуть; такий, щоб я його зміг передати сину і сину мого сина на віки вічні цього світу! Заспівайте мені цю пісню, сер, і клянуся, що в очах і в серці Чарлза Калверта та кожного християнина, який шанує Красу і Справедливість, ви і справді будете Поетом-лауреатом Провінції! І якщо колись таке трапиться — усупереч будь-яким надіям та сподіванням, я щоночі молюсь святій Марії та усім святим, — що одного дня весь стан речей раптово переміниться і моя мила провінція знов опиниться у свого володаря, тоді, клянусь Небесами, я насправді присвою вам цей титул, виписаний на пергаменті, обвитий атласними стрічками, підписаний мною власноруч та, щоб це бачив увесь світ, ще й із відбитком Великої печатки Меріленду!

Серце Ебенезера було аж занадто переповнене емоціями, щоб там знайшлося місце ще й для слів.

— А поки що, — вів далі Чарлз, — якщо вам так хочеться, я уповноважу вас написати цю поему. Ні, я зроблю краще, я напишу вам зразок того патенту Поета-лауреата, і якщо Богу буде завгодно повернути мені Меріленд, він буде дійсним від цього самого дня.

— Боже мій! Я не можу в це повірити!

Чарлз наказав слузі принести папір, чорнило та перо і з виглядом того, хто звик до мови влади, швидко виписав такий патент:

ЧАРЛЗ, АБСОЛЮТНИЙ ВОЛОДАР І ПРАВИТЕЛЬ ПРОВІНЦІЇ МЕРІЛЕНД ТА АВАЛОН ЛОРД БАРОН БАЛТИМОР тощо, тощо, вітає нашого довіреного і любого нашому серцю дорогого Ебенезера Кука, есквайра з мису Кук, що в окрузі Дорсет, і оскільки нашим бажанням є те, щоб різноманітні видатні риси нашої звишписаної Провінції Меріленд були викладені у віршах, аби залишитись у спадок усім прийдешнім поколінням, і оскільки, на наше глибоке переконання, таланти, якими Ви обдаровані, відповідають сій припоруці, Ми висловлюємо Нашу волю та бажаємо, в ім'я тієї віри, якою Ви нам зобов'язані, щоби Ви склали епічну поему, яка прославлятиме доброзичливість мешканців Меріленду, їхнє добре виховання та чудові помешкання, велич його законів, добробут його заїздів і харчівень тощо, тощо, і з цією метою Ми називаємо Вас та даруємо Вам титул Поета-лауреата вищезазначеної Провінції Меріленд. Підписано власноруч у місті Лондоні двадцять восьмого березня у вісімнадцятий рік нашого правління нашою Провінцією Меріленд Anno Dom 1694.

— Ну, що ж, уперед! — вигукнув він, простягаючи Ебенезеру готовий проєкт патенту. — Справу зроблено, і я бажаю вам гарної подорожі.

Ебенезер прочитав патент, впав навколішки перед лордом Балтимором і вдячно приклався губами до поли каптана вельможі. Потім, затинаючись, пробурмотів слова вдячності, сховав до кишені цей документ і, вибачившись за клопіт і попрощавшись, вибіг на метушливі й гамірні вулиці Лондона.

11

Ебенезер повертається до товариства своїх приятелів, виявляє, що їх стало на одного менше, залишає їх ще на одного менше і думає думу

— До «Медальйону»! — вигукнув Ебенезер своєму візнику і, розмахуючи навсібіч кінцівками, мов невміло керована маріонетка, вскочив до екіпажу. Як же раптово він піднісся на вершину Парнасу, тоді як його приятелі, спотикаючись, блукали десь біля його підніжжя! Він вихопив із кишені свій патент, знову прочитав таке миле його серцю слово лауреат і перелік видатних рис Меріленду.

— Чарівна земля! — вигукнув він. — Тягітна піснями! Твій визволитель близиться до тебе!

Цей витончений образ вартий збереження, подумав він: адже, наприклад, слово визволитель у цьому разі означає і повивальну бабку, і рятівника… Він пошкодував, що не має при собі ані пера, ані паперу, окрім того патенту, що його виписав Балтимор і який він, поцілувавши, знову сховав у каптан.

— Я маю придбати собі записник, — вирішив він. — Буде шкода, якщо такі дикі квітки в'янутимуть незірваними. Тепер я мушу думати не лише про власне задоволення, бо ж лауреат належить усьому світові.

Невдовзі екіпаж дістався «Медальйону», і Ебенезер, винагородивши візника, поквапився знайти своїх приятелів, яких він не бачив від того самого вечора, коли укладалося парі. Однак, опинившись всередині, він набув статечного вигляду, пройшовся повільним, розважливим кроком, гідним його чину, і, оминаючи по дорозі столики, за якими було повно відвідувачів, протиснувся до того місця, де угледів своїх приятелів.

Дік Меррівезер помітив його першим.

— Дідько! — вигукнув він. — А ну ж бо погляньте, хто там іде! Чи то я так налигався, що в мене вже в голові замакітрилося, чи то сам Лазар постав із могили?

— Овва! — приєднався Том Трент. — Невже весняний вітерець таки розтопив тебе, хлопче? Бо я вже почав боятися, що ти закляк на кістку раз і назавжди.

— Розтопив? — сказав Бен Олівер і підморгнув. — Ні, Томе, та хіба ж такий любас може коли-небудь охолонути? Я так гадаю, що він оце щойно відновив сили після того могутнього двобою, що стався у ніч нашого парі, та повернувся, щоб викликати на герць усіх охочих.

— Гей, легше, Бене, — дорікнув йому Том Трент і кинув оком на Джона Макевоя, що сидів поруч, але той, однак, був цілком поглинутий розгляданням Ебенезера і, здавалося, не почув цього останнього зауваження. — Не гоже, друже, мати храп на когось через таку дрібничку.

— Ні, ні, — правив своєї Бен. — Що може бути приємнішим і повчальнішим, питаю я тебе, аніж можливість почути оповідь про великі звершення із вуст самих дієвців? Ходи до нас, Ебенезере. Почаркуй з нами та розкажи нам просто, без вигадок, як справжній чоловік: якої ти тепер думки про Джоан Тоуст, коли пожирував з нею? Сиріч яка вона в ліжку і що ж такого особливого ти вторгував за свої п'ять гіней, що ми не бачили тебе відтоді цілий тиждень, власне, як і її! Достоту, оце так чоловік!

— Припни свого язика, — різко сказав Ебенезер, сідаючи за стіл. — Ти знаєш усю цю історію не гірше од мене.

— Ти ба! — скрикнув Бен. — Така відвага! І що, так нам нічого й не з'ясуєш і не скажеш нічого на свій захист, коли якась хвойда збиткується з тебе?

Ебенезер стенув плечима.

— Хтозна, чи зможе вона коли-небудь знову так високо піднестися.

— Святі Небеса! — вигукнув Том Трент. — Хто цей незнайомець, що так хвацько відповідає? Обличчя мені знайоме, та й голос я вже чув, проте присягаюся, це не наш колишній Ебен Кук!

— Таки ні, — погодився Дік Меррівезер, — це якийсь хвалько, який лише вдає, ніби це він, бо ж той Кук, котрого я знав, був сором'язливий і тихий малий, дещо незграбний і не вельми дотепний у жартах. Чи не відомо вам, куди він запропастився? — запитав він Ебенезера.

— Авжеж, — Ебенезер усміхнувся. — Він мені добре відомий, бо ж тільки один я бачив, як він помер, і склав елегію на його смерть.

— Даруйте, сер, і яка ж болячка його прибрала? — поцікавився Бен Олівер з такою зневагою, на яку він тільки міг спромогтися, після того як йому так браво збили пиху. — Може, це були муки нерозділеного кохання?

— Правда, сер, полягає в тому, — відповів Ебенезер, — що він умер під час пологів тієї ж ночі, коли відбулося парі, і так ніколи й не взнав, що те, від чого він насправді так страждав, було переймами, які бралися все частіше, бо ж він виношував плід з самого дитинства, але до ліжка його вклали надзвичайно пізно. Але світові пощастило, що при ньому опинилася дуже вправна повитуха, яка й допомогла йому розродитися вже геть дорослим чоловіком, якого ви оце зараз і бачите.

— Клянуся! — мовив Дік Меррівезер. — Я геть згубив тебе у цьому Гемптон-кортському лабіринті химерних образів! Висловлюйся ясніше, будь ласка, принаймні скажи хоч речення і розтлумач нам зрозумілою мовою, що означають усі ці слова про смерть, повитух і решта цієї алегорії.

— Я все поясню, — усміхнувся Ебенезер, — але мені хотілося б, щоб і Джоан Тоуст була тут присутня, аби почути це на власні вуха, адже саме вона, хоча й несамохіть, і зіграла роль повитухи. Приведи ж її, Макевой, щоб увесь світ взнав, що я не приховую до вас жодної неприязні. І хоч умисел твій був лихий, але, як стверджує приказка, У садку росте багато чого, що там і не саджали або ж І заздрісники людині на користь бувають. Безсумнівно, ота твоя капость дала такі плоди, про які я й мріяти не міг! Ти сказав мені, що я нічого не тямлю в житті, і, либонь, так і є; але нині ти маєш визнати, що І з посміху люди бувають, а також те, що Фортецю, яку ніколи не взяти облогою, можна здобути приступом. Річ у тім, що я маю надзвичайну новину і хочу вам її повідати. Ти не гукнеш її?

Від самої появи Ебенезера у винарні Макевой сидів тихо, навіть понуро. Тепер він підвівся зі свого місця і, гаркнувши: «Гукай її сам, чорти б тебе вхопили!» — з похмурим виглядом залишив таверну.

— Що це з ним трапилося? — запитав Ебенезер. — Він зичив мені лиха, а тепер йому робиться прикро від того, що його постріл дав маху і підніс мене? Це було ґречне прохання; і якби ж то я знав, де зараз Джоан, то привів би її сам.

— Не маю сумнівів, що й він би це зробив, — сказав Бен Олівер.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Та хіба ж ти не чув, як я сказав раніше, — запитав Том Трент, — що ось уже три дні, як про Джоан ні слуху ні духу?

— Я гадав, що то ви глузуєте, — сказав Ебенезер. — То вона і справді зникла?

— Еге ж, — підтвердив Дік, — ця хвойда щезла з нашого обрію, й ані Макевой, ані жодна інша жива душа й гадки не має, де вона. Востаннє її бачили на наступний день після нашого парі. Вона була вельми збентежена і роздратована…

— Клянуся, — втрутився Бен, — вона ні з ким не хтіла розмовляти!

— Ми гадали, що то вона просто в поганому гуморі, — вів далі Дік, — оскільки ти… ну, тобто…

— Вона знехтувала чотирма гінеями від чесного чоловіка, — заявив Бен в останній спробі виявити зневагу, — а натомість сподобилася нудної проповіді, що не варта й гроша, від…

— Від Ебенезера Кука, друзі мої, — завершив Ебенезер, не в змозі вже далі приховувати свою новину, — якого ось цього самого дня лорд Балтимор назвав Поетом-лауреатом усієї Провінції Меріленд. І ви кажете, що відтоді не бачили цю дівку?

Але ніхто не почув запитання: всі витріщили очі на один одного та на Ебенезера.

— Бігме!

— Дідько!

— Це що, правда? Ти Лауреат Меріленду?

— Так, — сказав Ебенезер, який насправді сказав, що його лише назвали Лауреатом, а не присвоїли цей чин, але він вважив, що вже надто пізно з'ясовувати це непорозуміння. — За декілька днів я відпливаю до Америки, щоб порядкувати в маєтку, де народився, і за наказом лорда Балтимора маю обійняти в колонії посаду Лауреата.

— І ти маєш патент і все, що там належить? — здивувався Том Трент.

Ебенезер не вагавсь ні миті.

— Сам патент зараз готують, — пояснив він, — але я вже дістав від нього замовлення написати поему. — Він удав, що шукає щось у своїх кишенях, і видобув з каптана документ, який і передав по колу присутнім за столом, аби справити більше враження.

— Клянусь Небесами, це таки правда, — сказав Том з благоговінням.

— Лауреат Меріленду! Я просто приголомшений! — сказав Дік.

— Маю визнати, — сказав Бен, — я б ніколи не повірив у те, що це можебна річ. Ну ж бо! Тримайте кухоль, Пане Лауреате! Гей там, корчмарю, пива всім! Давай, Томе! Агов, Діку! П'ємо тепер за здоров'я! Сподіваюсь, що можу нині виголосити цей тост, — вів він далі, обійнявши Ебенезера, — бо ж не одного вечора Ебенезер з добрим гумором сприймав усі мої уїдливі жарти та глузи, які могли б викликати злість у менш шляхетної душі. Тому для мене було б честю виголосити тост за твоє здоров'я, друже, як було б честю сплатити й за цю випивку. Прошу, дозволь мені це зробити, бо це було б ласкою, гідною твого таланту.

— Твоя похвала лестить мені тим більше, — сказав Ебенезер, — що я знаю — надто добре! — що ти не схильний до лестощів. П'ю за твоє здоров'я та зичу тобі багато років життя!

Шинкар вже приніс пива, і четверо чоловіків підняли свої кухлі.

— Агов, ви там, мочеморди та віршомази! — вигукнув Бен до усіх присутніх, стрибаючи на стіл. — Відкладіть на хвилю ваші балачки та випийте за здоров'я того, хто заслуговує на це, як жоден інший під цими кроквами.

— Ні, Бене! — запротестував Ебенезер, тягнучи Бена за поли його каптана.

— Правильно! — почулися вигуки декількох завсідників, бо ж Бен був їхнім улюбленцем.

— Ану, витягуй того кощавого джиґуна і піднімайте кухлі! — крикнув хтось.

— Ну ж бо, лізь сюди, — наказав Бен, і Ебенезер хоч-не-хоч дав витягнути себе на стіл.

— Довгих років життя, міцного здоров'я, хай талант не зраджує тебе, Ебенезере Кук, — виголосив Бен, і усі в залі підняли кухлі. — Поки усі ми, дрібнота, заповзято репетували та походжали з бундючним виглядом, він сидів осторонь, обробляючи власну ниву, не кукурікнув ані разу та, твердо знаючи, що він орел, не переймався тим, що там дурне птаство з курника думає про нього; і поки решта нас, півнів, порпається в своїх скиртах гною, він розправив крила та полинув у небо, і хтозна, яких небес він ще доскочить! Друзі мої, я представляю вам Ебенезера Кука, з котрого ми всі кпили та кепкували — і ніхто не вдавався до цього завзятіше, ніж я, — але який цього самого дня став Поетом-лауреатом Провінції Меріленд!

Загальний гомін прокотився по всій залі, змінюючись гамором вишуканих привітань, які вдарили в голову Ебенезеру, наче п'янке вино, бо в його житті подібне трапилось уперше.

— Дякую вам, — якось не дуже виразно сказав він, звертаючись до присутніх. — Що вже тут і казати!

— Ану тихо! Тихо!

— Вірша, сер! — викрикнув хтось.

— Так, вірша!

Ебенезер опанував себе та помахом руки вгамував гамір.

— Ні, — сказав він, — муза — це не менестрель, що співає за пугар пива по тавернах; окрім того, я не маю при собі жодного рядка. Це місце для тостів, а не для віршів, і я був би радий, якби ви приєдналися до мене та підняли кубки за мого великодушного покровителя лорда Балтимора…

Піднялося декілька кухлів, але не так уже й багато, бо антипапські настрої були вельми поширені в Лондоні.

— За Музу Меріленду… — додав Ебенезер, знайшовши слабкий відгук і вздрівши лише декілька рук, що піднялися на його заклик.

— За Поезію, найчарівніший вид мистецтва з усіх, — піднялося ще декілька келихів. — За кожного піїта та за все добре панство, присутнє в цій таверні, бо ж коли має таких веселих та обдарованих завсідників, їй рівних не знайти в усій півкулі!

— Атож! — радісно привітала його вся компанія, і всі до одного вихилили свої кухлі до гаріля.

Була вже майже опівніч, коли Ебенезер нарешті повернувся до свого помешкання. Якийсь час він марно гукав Бертрана та, осоловілий від випитого, непевними рухами почав роздягатися сам, досі переповнений враженнями від свого успіху. Можливо, внаслідок тиші, яка панувала у його кімнаті, після «Медальйону» або ж через неприглядне видовище ліжка, яке вранці він так і залишив неприбраним, із зібганими простирадлами, просякнутими чотириденним відчаєм чи дечим менш вишуканим, але його веселість, здавалося, покидала його разом з одягом. Коли нарешті він скинув черевики, підштанки, сорочку і перуку та постав поголений, стрижений, у чому мати народила посеред своєї кімнати, то розум його був притуплений, погляд млявий, а постава непевна. Цей великий успіх від першого занурення у вир життя досі спонукав його до роздумів, але це більше не приносило йому того приємного збудження. У животі він відчув якусь слабкість. Усе те, що розповів йому Чарлз із історії Меріленду, повернулося до нього і видавалося тепер недобрим сном. Пригасивши лампу, він поспішив до вікна, щоб вдихнути свіжого повітря.

Попри пізню годину, Лондон унизу й усюди навколо нього і далі ряснів у цій темряві ознаками життя, бо ж час від часу там лунали вигуки п'янички, лайка візника, сміх подорожнього або іржання коняки. Вологий весняний вітерець повівав з Темзи й обдимав його: там, далі, біля річки, піднімали якорі та брали їх на кат, розпускали на реях вітрила та прибирали їх, і темні кораблі, визначившись зі своїм місцеперебуванням, промірявши лотом глибину та обравши напрямок, ішли вниз по річці за відпливом, до схованої в темряві Протоки і далі до безмежного океану, здіймаючись на гребнях хвиль і стрімко кидаючись вниз. Великі невгавущі створіння неквапно чи поспішно рухались у морській хлані; бліді сірі морські птахи, скрикуючи, кружляли в нічному небі, пірнаючи вниз, або, підхоплені поривом вітру, шугали вгору. Чи ж можна було повірити, що десь там, дуже далеко, під зорями й справді лежить Меріленд і хвилі чорного моря, збиваючи піну, накочують на його піщаний берег? Що, можливо, саме цієї миті нагий індіянин, полюючи, бреде крізь порослі очеретом дюни або, вистежуючи здобич, крадеться між шепітких рядів дерев у лісі?

Ебенезер здригнувся, відійшов від вікна і похапцем запнув його фіранками. У животі в нього було вкрай неспокійно. Він ліг на ліжко і спробував заснути, але без успіху; нервове напруження від розмови з Чарлзом і всього того, що трапилося потім, ще довго примушувало його стривожено кидатись і крутитись у ліжку навіть після того, як кожен м'яз його тіла почало ломити, а очі розпалалися, благаючи сну. Привиди Вільяма Клейборна, Річарда Інґла, Вільяма Пенна, Джозіаса Фендалла та Джона Куда — їхня дивна і жахлива заповзятість, їхні каверзи, заколоти та ребелії — викликали в нього озноб і млість та навідріз відмовлялись залишати його свідомість; і йому досі набридливо ліз у голову його титул, і він раз у раз вимовляв його, хоча багаторазове повторювання позбавило цей епітет радості та будь-якого сенсу, залишивши тільки низку жахливих звуків із нічного кошмару. Слина стікала з рота, і він відчув, що його зараз знудить. Поет-лауреат Провінції Меріленд! Назад вороття не було. Десь там, вночі, Меріленд і його єдина невблаганна доля чекали на нього.

— О, Господи! — схлипнув він нарешті та, обливаючись холодним потом, вистрибнув з ліжка. Підскочивши до нічного горщика, він миттю відкинув кришку та з надхою вивергнув туди все вино свого тріумфу. Звільнившись від нього, він дещо заспокоївся: повернувшись до ліжка, він підібгав коліна до грудей, щоб хоч трохи впокоїти збудження у шлунку, і вже таким побитом після незчисленних поривчастих зітхань примудрився забутися чимось подібним на сон.

Частина ІІ:

Шлях до Молдену

1

Лауреат здобуває собі записник

Хоч би які тривоги чи вогкі нічні вагання труїли допіру спочинок Лауреата, але коли наступного ранку над Лондоном зійшло сонце, вони розвіялися, немов туман над Темзою. Він прокинувся о дев'ятій, відпочилий тілом і душею, і коли згадав про події минулого дня та свою нову посаду, то зробив це з приємністю.

— Бертране! Агов, Бертране! — гукнув він, підхопившись із ліжка. — Чи ти тут, приятелю?

Слуга негайно з'явився, вийшовши із сусідньої кімнати.

— Вам добре спалося, сер?

— Спав як немовля. Ба, ти глянь, який ранок! Я просто зачарований!

— Мені здалося, що ви блювали минулої ночі.

— Дідько, либонь хильнув якусь пінту скваснілого пива у «Медальйоні», — байдуже відповів Ебенезер, — або ж кухлик елю, що до кінця не вибродив. Ану ж бо подай мені мою сорочку, що лежить отам. От молодець. Їй-бо, ну що може так віддавати свіжістю чи бути таким чистим на дотик, як щойно випрасувана білизна?

— Просто диво, що ви таки вивернули це з себе. Бо ж ви так стогнали та кректали!

— Справді? — Ебенезер засміявся і почав неквапом одягатися. — Ні, сьогодні не ці, а ті, бавовняні. Кректав, кажеш? Либонь, якийсь нічний кошмар, але я геть нічого не пам'ятаю. Принаймні нічого такого, заради чого було б варто гукати лікаря або священника.

— Священника, сер! — скрикнув Бертран з певною тривогою в голосі. — Тож, значить, таки правда те, що люди кажуть?

— Може, так, а може, й ні. Хто вони — ці люди, і що ж вони кажуть?

— Дехто стверджує, сер, — жваво відповів Бертран, — буцімто ви віднині на службі у лорда Балтимора, знаменитого на весь світ папіста, і саме тому, що ви погодилися перейти у католицтво, він і дав вам цю посаду.

— Присяй-бо! — Ебенезер недовірливо повернувся до слуги. — Яка огидна брехня! Від кого ти таке почув?

Бертран зашарівся.

— Даруйте, сер, але ви, мабуть, помітили, що хоча я й нежонатий, проте не позбавлений до певної міри інтересу до жінок, і, простіше кажучи, я й одна молода служниця, що мешкає під нами, дійшли до певної, так би мовити…

— Обопільної згоди, — нетерпляче підказав Ебенезер. — Чи ж я не знав, негіднику? Гадаєш, я не чув, як декілька ночей тому ви обоє гупали та перекидались у ліжку, вважаючи, що я сплю? Клянуся, ви б і мертвого розбудили! Якщо минулої ночі моє нещасне блювання позбавило тебе цілої годину сну, то це лише сота частина того, що я тобі заборгував. Тож це вона розповіла тобі цю небилицю?

— Ага, — підтвердив Бертран, — але це все вигадала не вона.

— Звідки ж вона тоді взялася? Давай, ближче до суті, друже! Яка прикрість, не встигне поет сподобитися якоїсь відзнаки, як тієї ж миті заздрісники починають зводити на нього наклеп, і щойно він вимовить якийсь безневинний троп, як його слуга починає волати: «Папізм!».

— Даруйте, сер, — сказав Бертран, — але я в жодному разі не звинувачував вас, а лише виказав стурбованість. Мені здавалося, що мій обов'язок — розповісти вам, що про вас говорять ваші вороги. Насправді ж, сер, моїй Бетсі, дівці, слід сказати, гарячій і пристрасній, поталанило вийти заміж за невиразного та байдужого до любовних утіх нетіпаку, єдиними пристрастями якого є честолюбство та скнарість, і котрий хоч і хтів би мати собі міцного сина, щоб той збільшував сімейний дохід, проте є настільки ж ощадливим у своїх пестощах, як і скупеньким на гроші. І такий він уже загрібайло, що, відпрацювавши вдень помічником клерка на митниці, він пів ночі гарує в «Медальйоні», підробляючи там грою на скрипці, аби відкласти зайву крону, пояснюючи це тим, що, отак відкладаючи, він збирає на той день, коли вона приведе дитину. Але ж хай йому грець, це забирає весь його час і лягає на нього таким важким тягарем, що він її ледве й бачить, і це так його виснажує, що коли він нарешті залишається з нею наодинці, йому вже не стає снаги вилізти на неї! Мені таке марнотратство — глядіти, як з одного боку, бідолашна Бетсі не знаходить собі місця за браком чоловічої уваги, а з другого, як її чоловік Ральф дарма збиває грошву — видалося гріхом, тож я, як добрий самаритянин, постановив зробити для них обох усе, що в моїх силах, і поки Ральф на скрипці смикав, то й я туди-сюди цигикав.

— То он воно що, ну ти й шельма! Це ж треба — для обох! Що й казати, невелика то послуга — нагородити чоловіка рогами! Яке паскудство!

— Якраз навпаки, сер, з вашого дозволу зауважу, що я зробив йому подвійну послугу, позаяк не тільки зорав його нивку, що залишалася необробленою, але й засіяв її, і з усіх ознак видно, що восени слід чекати на рясний врожай. І перш ніж вважати мене чудовиськом, зважте ось на що, пане. Цей чолов'яга тільки й знав, що важку, нудну й невдячну працю, яка не приносила йому ніякої радості, і мав з усього лише одну-єдину втіху — платню. Повертаючись додому, він зустрічав прискіпливу та сварку за браком любові дружину, яка збиралася взагалі назавжди покинути його, а це було б його згубою. А тепер, пихатий, мов павич, він працює ще наполегливіше, ніж раніш, адже чекає на появу сина, а робота в конторі та терликання на скрипці з простої праці обернулися на шляхетну забаву. Що ж до Бетсі, то вона безугавно чіплялась і гаркала на нього, а нині стала солодкою як мед, виконує всі його примхи й забаганки і не залишить його, а хоч би й заради самого герцога Йоркського. Отак і чоловік, і жінка лише виграли від цього.

— А ти розжився на коханку, утримання якої тобі ні шеляга не коштує, — додав Ебенезер, — і можеш тепер з нею безкарно завести у блуді цілу господу байстрюків!

Бертран, пов'язуючи краватку своєму пану, лише стенув плечима.

— Так уже воно трапилося, — визнав він, — хоча, як то кажуть, чеснота і сама собі винагорода.

— Тож виходить, що то він, той рогатий скрипаль, поклав початок цій історії? — з притиском запитав Ебенезер. — Та я на цього негідника до суду подам!

— Ні, він розповів цю плітку вчора ввечері Бетсі, а вона вже вранці переказала її мені. А він, зі свого боку, почув її від випивак у «Медальйоні», коли всі тости виголосили, а ви вже пішли додому.

— Яка несусвітня заздрість і злоба! — вигукнув Ебенезер. — Ти й справді у це віриш?

— Господь з вами, сер, ваші релігійні переконання мене аж ніяк не обходять. Але визнаю, що, коли почув розповідь Бетсі, мені стало цікаво, чи всі ті зойки та метання минулої ночі, бува, не означають, що між вами та докорами сумління точиться бійка, чи, може, це якийсь дивний папський обряд, адже знаю, що вони їх мають досхочу на будь-яку годину дня і ночі. Присяй-бо, я так міркую, що то був би добрий ґешефт — принести йому цю марну клятву, якщо лиш це було умовою здобуття посади. Бо ж рано чи пізно всі ми маємо укладати свої угоди зі світом. Усе має свою ціну, і ваша плата не була зависокою, позаяк ані мілорду Балтимору, ані будь-якому єзуїтові не до снаги взнати, що ви насправді маєте на серці. Вам лише треба прохарамаркати оту його курзу-верзу, коли йому заманеться її почути, а щодо решти світу, то яке їм діло до того, яку посаду ви займаєте та в що вам стало її дістати або ж хто вам у цьому посприяв. Тримай язика на припоні й отримуй свою платню, а Папа та весь світ най ідуть до біса!

— Господи, ви лишень послухайте цього циніка! — вигукнув Ебенезер. — Даю тобі слово, Бертране, що ніякої угоди з лордом Балтимором я не укладав, жодних торгів послуга за послугу. І цього ранку я не більший папіст, ніж минулого тижня, а щодо платні, то ця посада не приносить мені ні шилінга.

— Дуже розсудливо з вашого боку зайняти таку позицію, — кивнув з розумінням Бертран, — якщо хтось спитає.

— Таж це лише свята правда! І не збираючись тримати в таємниці своє призначення, я маю намір розповісти про нього всім і кожному — звісно, у певних межах скромності.

— І ви про це пошкодуєте! — попередив його Бертран. — Бо коли ви оголосите на весь світ, що займаєте цю посаду, то не буде сенсу заперечувати, що обернулися на папіста, аби дістати її. Світ вірить тільки в те, у що йому кортить вірити.

— І хіба нічого, крім лихослів'я, злоби та фантастичних байок, йому не смакує?

— Не така вже вона й фантастична, ця історія, — мовив Бертран. — Зважте, я не сказав, що вона правдива. Історія набагато частіше твориться таємними рукостисканнями, ніж битвами, законами та деклараціями.

— Ба ні! — запротестував Ебенезер. — Подібні наклепи є лише зброєю в руках посередності у боротьбі з талантами. Ті вертигузи в «Медальйоні» оббріхують мене, аби себе втішити! А стосовно твоєї цинічної філософії, що схильна бачити змову, тільки-но хтось здобуває гарну посаду, то я так гадаю, що ти лише видаєш бажане за дійсне, що є ознакою зайнятого домашнім господарством розуму, який наділяє весь навколишній світ драматизмом і тим похмурим збудженням, яких йому бракує у його буденній діяльності.

— Ця ваша філософія мені невтямки, — сказав Бертран. — Я знаю тільки те, що люди кажуть.

— І треба ж таке вигадати — католицтво! О Господи! Мене вже нудить від цього Лондона! Принеси-но мені мою дорожню перуку, Бертране. Я в цьому місці й дня не залишуся!

— Куди ж ви їдете, сер?

— До Плімута, поїду пообіднім диліжансом. Подбай про те, щоб мої скрині та валізи спакували та завантажили, зрозуміло? Дідько, та хіба ж можна пережити ще один ранок у цьому жорстокому та розпусному місті?

— До Плімута, так швидко, сер? — запитав Бертран.

— Що скоріше, то краще. Ти вже знайшов собі місце?

— Боюся, що ні, сер. Моя Бетсі каже, що зараз невдалий час для пошуків нового, та й не кожне місце мені буде до шмиги.

— Ну, що ж, це вже не має значення. За кімнати сплачено до кінця квітня, тож можеш розкошувати. Платню я тобі сплатив наперед, і ти можеш отримати ще крону, якщо мої речі вчасно будуть у диліжансі, що вирушає до Плімута.

— Дякую вам, сер. Жаль мене бере, що ви їдете, але будьте певні, усе ваше майно спакують до карети. Так-то воно! Не скоро мені вдасться знайти собі такого чемного хазяїна.

— Ти славний хлопець, Бертране, — усміхнувся Ебенезер. — Якби ж то не моє жалюгідне утримання, я б залюбки забрав тебе із собою до Меріленду.

— Присяй-бо, занадто вже я легкодухий, щоб подибуватися з ведмедями та дикунами, сер! Якщо ваша ласка, то я вже ліпше залишуся тут зі своєю Бетсі, яка втішить мене у моїй втраті.

— Тож хай вам щастить, — мовив Ебенезер, залишаючи його, — і хай ваш син буде дужим хлопцем. Я більш сюди не повернуся: маю намір присвятити весь ранок купівлі записника, який знадобиться мені у подорожі. Можливо, побачимося ще на поштовій станції.

— Тож гарного дня, сер, — сказав Бертран, — і прощавайте!

Хоч би як дратував Ебенезера наклеп його облудних приятелів, але щойно він вийшов за двері, як усе це миттю вилетіло з його голови. День видався напрочуд чудовим, а настрій його був надто піднесений, щоб гаяти час у міркуваннях над якоюсь там простою заздрістю. «Залишмо дрібні думки дріб'язковим умам», — сказав він собі та й поставив на цьому крапку.

Значно важливішою йому видавалась справа, що чекала на нього попереду. Йому потрібно було вибрати та придбати нотатник. Той чудовий троп попереднього дня, який йому так кортіло записати, щоб зберегти для прийдешніх поколінь, вислизнув із пам'яті, і скільки ще інших, йому подібних за роки, які минули, промайнули в його голові, не затримавшись, немов гарненькі жінки, і навіки зникли? Цього більше не має трапитися. Нехай якісь там віршомази та випадкові перодряпи вдають із себе безтурботну плідність, яка зі зневагою спозирає на нотатки та пересічні записники: зрілий і відданий справі митець ліпше знає, що до чого, і дбайливо підбирає кожну коштовність, що їх він черпає з рудоносної матінки-жили своєї фантазії, щоб потім у вільні години відокремити справжні діаманти від менш цінних камінців.

Він попростував до закладу під назвою «Знак крука», що був розташований на Патерностер-роу та належав такому собі Бенджаміну Бреґґу — друкарю, книгарю і торговцю канцелярським приладдям, постійними клієнтами якого були він і його приятелі. Крамниця була тим місцем, куди стікались усі плітки літературного середовища. Сам Бреґґ, уїдливий, маленький на зріст чоловічок років сорока з блискучими очима й улесливим медовим голоском, про якого ходили чутки, що він содоміт, знав майже всіх, хто в цьому місті був не без претензій на літературний талант, і хоча сам він був лише звичайнісіньким торговцем, його ласки багато хто намагався запопасти. Ебенезер у цьому місці, відколи декілька років тому його познайомили з власником закладу та його клієнтами, кожного разу почувався ніяково. Він завжди, аж до самого вчорашнього дня, тримався двох поглядів на власний талант, як, власне, і на все інше — з одного боку, упевнений у тому (бо ж скільки їх було, цих вибухів поетичного натхнення, що аж волосся дибки вставало!), що Господь благословив його найбільшим даром від часів сліпого Джона Мільтона і що його самою долею покликано самотужки вхопити всеньке письменство за плюндри та поставити його догори дриґом на перуку; а, з другого боку, однаково був упевнений і в протилежному (бо скільки ж їх було, тих нападів розпуки, пустих годин без музи та випадків суцільного заціпеніння!), що був він позбавлений бодай найменшого таланту, не кажучи вже про геніальність; покірний, спантеличений, недоумкуватий позер, як немало інших, — і ті відвідини Бреґґа, коли його завсідники за пів миті доводили Ебенезера до стану атаксії, так що він був ледве здатен пробурмотіти бодай що-небудь у відповідь, завжди переконували його в останньому, хоча за інших обставин він легко міг би витлумачити їхню спритність і дотепність собі на користь. Так чи інак, він мав звичку приховувати свою невпевненість під маскою сором’язливості, і Бреґґ взагалі ледве коли-небудь звертав на нього увагу.

Тож на його превелике задоволення, коли цього разу він ступив до закладу й обережно попрохав одного крамарчука показати йому декілька записників, Бреґґ, залишивши невеличкого на зріст покупця без перуки, із яким він натоді перемовлявся, відіслав підмайстра, щоб обслужити його особисто.

— Дорогий містере Кук! — вигукнув він. — Ви маєте прийняти мої привітання з приводу відзнаки, якою вас було вшановано!

— Що? А, ну, так, звичайно, — Ебенезер сором'язливо всміхнувся. — Але як ви так швидко про це довідалися?

— Так швидко? — защебетав Бреґґ. — Таж у всьому Лондоні тільки й мови про те! Я ще вчора ввечері почув про це від Бена Олівера, а сьогодні мені вже й інші сказали. Лауреат Меріленду! Скажіть мені, — і на обличчі його можна було прочитати непідробну зацікавленість, — це лорд Балтимор вас призначив, чи, як то дехто каже, сам король? Бен Олівер заявив, що це зробив лорд Балтимор, і заприсягся, що став би квакером, аби Вільям Пенн з Пенсильванії зробив для нього те саме!

— Це лорд Балтимор удостоїв мене такої честі, — прохолодно відповів Ебенезер, — і хоча він і католик, але дуже чемна людина й такий самий джентльмен, як і інші, кого мені доводилося зустрічати, і має дивовижно чутливе вухо до поезії.

— Авжеж, я певен у цьому, — погодився Бреґґ, — хоча ніколи й не зустрічався з цим добродієм. Але послухайте, пане, як йому вдалося познайомитися з вашою творчістю? Нам усім кортить прочитати що-небудь з вашого доробку, але, попри мої старання, я так і не спромігся знайти бодай одного друкованого вірша, і кого б не питав, ніхто не чув бодай рядка вашої поезії. Бігме, маю визнати, що ми ледве здогадувалися, що ви взагалі щось пишете.

— Чоловік може любити свій дім, але ж йому не обов'язково гарцювати на гребні даху, — вирік Ебенезер, — і чоловік не стає меншим поетом від того, що не декламує свої творіння в кожному шинку чи не друкує їх, щоб торгувати ними, мов смаженими каштанами на Лондонському мосту.

— Влучно сказано! — пирхнув Бреґґ, ляснувши в долоні й аж підстрибнувши. — Далебі, дотепно! У «Медальйоні» за кожним столиком це будуть повторювати тижнів зо два! Дідько, це було майстерно! — Він приклався носовою хустинкою до очей. — Чи не скажете ви мені, містере Кук, якщо це, звісно, не надмірна допитливість з мого боку, лорд Балтимор виказав вам цю честь у вигляді рекомендаційного листа до короля Вільяма, щоб потім це затвердив губернатор Меріленду, чи Балтимор досі має владу особисто створювати посади та призначати на них людей? Тут з цього приводу вчора ввечері постала суперечка.

— Що ж, суперечка — була то й була, не маю жодних сумнівів, — сказав Ебенезер. — Такий вже в мене талан, що я не був при тому присутній. Але чи не хочете ви цим сказати, що лорд Балтимор перейшов межі своїх повноважень і здійснив вчинок, на який не мав жодного права?

— Ба ні! Крий Боже! — вигукнув Бреґґ, витріщивши очі. — Це було, присяй-богу, лише ввічливе запитання! Без жодних намірів виявити якусь неповагу!

— Що ж, хай буде так! Тож покінчимо з цим питанням, щоб мені не спізнитися на диліжанс, який відправляється до Плімута. Чи не покажете ви мені декілька записників?

— Авжеж, сер, і негайно! Які саме записники ви маєте на оці?

— Які саме? — повторив Ебенезер. — Тож виходить, що їх існує декілька видів? Я й не знав. Байдуже який — з вашого дозволу, мені будь-який підійде, аби він годився для нотаток.

— Розлогі нотатки, пане, чи короткі?

— Тобто? Що це за запитання? Звідки мені знати? Гадаю, що й ті, й ті.

— Ага. Ви маєте намір робити ці розлогі та короткі нотатки вдома, пане, чи під час подорожі?

— Дідько, а вам яка різниця? Я так гадаю, що і вдома, і під час подорожі. Звичайнісінький записник — це все, що я бажаю отримати.

— Майте терпіння, сер: я лише хочу бути впевненим у тому, що продам вам лише те, що годиться для ваших потреб. Як то кажуть, Чоловік, який відає, що йому потрібно, отримує те, що хоче; але той, хто не може визначитися з вибором, завжди стоїть ні в сих ні в тих на роздоріжжі та звинувачує в цьому весь безневинний світ.

— Прошу, годі вже цього мудрагельства, — сказав Ебенезер, почуваючись мов у сливах. — Продайте мені такий записник, який годився б для розлогих і коротких нотаток, зарівно зручний вдома і в подорожі, і покінчимо з цим.

— Гаразд, сер, — мовив Бреґґ. — Але мені потрібно знати ще одне.

— Бігме, це що, екзамен у Кембриджі? Що там ще?

— Ви маєте звичай робити ці нотатки за столом, байдуже, вдома чи поза домом, чи записуєте їх там, де заманеться, щойно вам спаде щось на думку, прогулюючись — пішки чи верхи або відпочиваючи? Якщо ж останнє, то може так трапитися, що ви ніколи не робите цього в присутності людей, або ж біс із тими, хто вас оточує, і ви нотуєте, де забажаєте? У разі останнього чи воліли б ви, щоб усі речі, якими ви володієте, виказували у вас чоловіка, який має гарний смак, щоб вас, так би мовити, мали за світську людину? На кшталт Джеффрі Чосера? Вільяма Шекспіра? Чи було б ліпше, якби всі довкола сприймали вас за стоїка, якому байдуже до цього падолу недосконалості й вад і чиє око завжди милується лише Вічними Принадами Духу: сиріч, на взірець Платона або дона Джона Донна? Мені вкрай важливо це знати.

Ебенезер гепнув п'ястуком по прилавку.

— Чорт тебе забирай, приятелю, ти що, надумав утнути якусь штуку зі мною? Чи ти уклав якесь парі з отим джентльменом, що змусиш мене поводитися мов якийсь бовдур йому на втіху? Їй-бо, лише моя вроджена відраза до скализубства та лицемірства привела мене сюди і примусила провести свій останній ранок у Лондоні, усамітнившись серед речей, які є ознакою мого ремесла, подібно до вояка в зброярні чи моряка в склепі суднопостачальника; але навіть тут я не в змозі знайти собі скромний прихисток. Святі Небеса, таж навіть Неронових левів не впускали до темниці, де молилися та кріпили себе мученики, і щоб втамувати свій голод, ті змушені були чекати, поки цих нещасних випустять на арену. Невже ви відмовите мені в цій простій, невибагливій втісі, перш ніж я ступлю на чардак корабля, що вирушає в дикі краї?

— Будьте поблажливі, сер, прошу вас, — заблагав Бреґґ, — та не думайте зле про того джентльмена, із яким я геть не знайомий.

— Гаразд. Але поясніть негайно вашу поведінку та продайте мені звичайний записник, такий, що може стати у пригоді поетові, який однаково є і стоїком, і епікурейцем.

— Нічого, крім цього, я й не хотів, — вирік Бреґґ. — Але ж мені необхідно знати, який розмір вам потрібний — фоліо чи кварто. Фоліо, з вашого дозволу, є вдалим розміром для поетів, оскільки ціла поема може вміститися на розвороті, де її можна прочитати цілком.

— Слушне зауваження, — погодився Ебенезер. — Тож хай буде фоліо.

— Натомість розмір кварто зручніше мати при собі, надто коли ви надумаєте прогулятися пішки або верхи.

— Правда, правда, — визнав Ебенезер.

— Відтак слід сказати, що палітурка з тектури дешева і має простий, невибагливий вигляд; оправа ж зі шкіри значно тривкіша, що зручно для подорожей, приємніша на дотик, та й володіти такою річчю — більше задоволення. Крім того, я можу дати вам книжку з нелінованими аркушами, які не обмежують вашу фантазію мирськими клопотами, пристосовані до будь-якого почерку, а списані виглядають незахаращено; або ж з розлінованими аркушами, що заощаджує час і допомагає під час писання в кареті чи на кораблі, і сторінка виглядає охайною, мов у віночки прибрана. Насамкінець ви можете обрати тонку книжку, яку легко носити, але яка швидко списується, або ж грубу — обтяжливу в подорожі, але здатну вмістити між своїми обкладинками цілі роки роздумів. Тож який нотатник обере собі пан Лауреат?

— Прокляття! Я геть збитий з пантелику! Цілих вісім видів нотатника?

— Шістнадцять, пане, шістнадцять, з вашого дозволу, — погордливо відказав Бреґґ. — Ви можете придбати книжку:

тонку в палітурці з тектури з чистими аркушами фоліо,

тонку в палітурці з тектури з чистими аркушами кварто,

тонку в оправі зі шкіри з чистими аркушами фоліо,

тонку в палітурці з тектури з розлінованими аркушами фоліо,

грубу в палітурці з тектури з чистими аркушами фоліо,

тонку в оправі зі шкіри з чистими аркушами кварто,

тонку в палітурці з тектури з розлінованими аркушами кварто,

грубу в палітурці з тектури з чистими аркушами кварто,

тонку в оправі зі шкіри з розлінованими аркушами фоліо,

грубу в палітурці з тектури з розлінованими аркушами фоліо,

грубу в оправі зі шкіри з чистими аркушами фоліо,

тонку в оправі зі шкіри з розлінованими аркушами кварто,

грубу в палітурці з тектури з розлінованими аркушами кварто,

грубу в оправі зі шкіри з чистими аркушами кварто,

грубу в оправі зі шкіри з розлінованими аркушами фоліо або ж

грубу в оправі зі шкіри з розлінованими аркушами кварто.

— Годі! — вигукнув Ебенезер, метляючи головою. — Це Прірва!

— Маю також вам сказати, що цього тижня очікую гарні записники в напівшкіряній оправі з сап'яну, і якщо у вас виникне потреба, то я можу придбати для вас м'якший і вишуканіший папір або ж грубіший і дешевший від того, що маю у продажу.

— Ось я тобі задам, бісів содоміт! — закричав Ебенезер, витягуючи з піхов свій короткий меч. — Комусь із нас двох не жити, бо ще один твій клятий варіант, і мені настане кінець!

— Вгамуйтеся! Вгамуйтеся! — пронизливо закричав друкар, пірнувши під прилавок.

— Я тебе, цебрику, вгамую-вгамую, щойно до тебе доберуся, на маленькі полуцебренятка, і присяй-бо, їх буде не два, а цілих шістнадцять! — не тямлячи себе він гніву, вигукнув Ебенезер.

— Зупиніться, мостивий пане Лауреате, — закликав невисокий покупець без перуки. Він перетнув крамницю, оскільки стояв у її протилежному кінці, де уважно слухав увесь цей діалог, і поклав руку на руку Ебенезера, що стискала меч. — Вгамуйте свій гнів, перш ніж ви встигнете зганьбити свій чин.

— Що? Так, звичайно, — зітхнув Ебенезер і, дещо присоромлений, встромив меча назад до піхов. — Змагатися в битвах — то справа солдата, чи не так? А справа піїта — ці битви оспівувати. Але ж хай йому грець! Чи ж може назвати себе справжнім чоловіком той, хто не зважиться стати до герцю, рятуючи свій розум?

— Чи ж може назвати себе розумним той, — відповів незнайомець, — хто так легко дає волю пристрастям і забувається настільки, що видобуває зброю проти слабкого крамаря, який не здатен дати відсіч? І хіба то не ваш клопіт, якщо я правильно зрозумів, що кожен з усіх цих записників має свою перевагу, проте жоден з них не задовольняє вас, оскільки вимоги ваші є вкрай суперечливими?

— Ви правильно мене зрозуміли, — визнав Ебенезер.

— Тож цей горопаха у жодному разі не винен у тому, що запропонував вам вибір? Навпаки, він заслуговує на шанування, а не шаткування. Облиште свій гнів, бо Початком гніву є глупство, а кінцем — каяття; він призводить до того, що багатого починають ненавидіти, а бідного зневажати, і замість вирішувати проблеми, гнів їх тільки множить. Тож рушайте у напрямку, який вам вказує ласкаве і м'яке світло Розуму, що, немов Полярна зоря, є дороговказом мудрим стерновим на шляху до гавані в бурхливому морі пристрастей.

— Ваші слова, друже, упокорили мене, — сказав Ебенезер. — Ну, що ж, Бене Бреґґ, справу залагоджено, і вам більш нема чого боятися: я знову опанував себе.

— Бігме, надто ви вже запальний, як для поета! — вигукнув Бреґґ, знову з'явившись на світ з-під прилавка.

— Прошу мене вибачити.

— От і молодець! — мовив незнайомець. — Гнів лиш на хвильку зазирає в душі мудреців, а залишається постоєм лиш у серцях дурнів. Вважайте тільки на голос Розуму і ні на чий інший.

— Згоден, це слушна порада, — сказав Ебенезер. — Але маю визнати, мені важко уявити, що й сам Соломон із цим впорався б і, примиривши протилежності, змусив би простий записник виглядати вишуканим, а дебелий — тонким. Таж тут і всієї логіки Томи Аквінського забракне, щоб розв'язати це питання!

— Тож дивіться повз нього далі, — усміхнувшись, відказав незнайомець, — і звертайтеся до самого Арістотеля, і там, де подибуєте крайнощі, намагайтеся відшукати Золоту Середину. Розум вимагає: шукайте Компроміс, містере Кук; компроміс. Adieu.

Затим цей чоловік, перш ніж Ебенезер встиг подякувати йому та спитати його ім'я, полишив книгарню.

— Хто він, цей джентльмен? — запитав він Бреґґа.

— Такий собі Пітер Сеєр, — відповів Бреґґ, — він замовив мені друк великого формату, але, крім цього, мені про нього нічого не відомо.

— Можу побитися навзаклад, він родом не з Лондона. Яка напрочуд мудра людина!

— Та ще й носить справжнє волосся! — зітхнув друкар. — То що ви міркуєте з приводу його поради?

— Сам Головний Суддя не міг би дати кращої, — вирік Ебенезер. — І я маю намір скористатися з неї негайно. Тож принесіть-но мені записник не надто товстий і не надто тонкий, не надто великий і не надто маленький, не надто простий і не надто вишуканий. І це буде, як Арістотель прописав — від початку і до самого кінця!

— Даруйте, пане, — запротестував Бреґґ, — але я вже назвав вам усі записники, що маю в продажу, і в усьому цьому розмаїтті немає Золотої Середини. Проте я гадаю, що ви могли б купити собі записник і пристосувати його до ваших потреб.

— Прошу, поясніть, як це? — запитав Ебенезер, дещо стурбовано озираючись на двері, за якими зник Сеєр. — Адже у виготовленні книг я тямлю не більше, ніж книготорговець петрає в поезії?!

— Вгамуйтеся, вгамуйтеся! — закликав його Бреґґ. — Пам'ятайте про голос Розуму.

— Тож хай буде так, — сказав Ебенезер, — як підказує нам голос Розуму: Хто на кого вчився. Ось, тримайте цілого фунта за записник і за зміни, які належить внести до нього. Розпочинайте негайно, і хай ваше око ні на мить не втрачає з виду провідну Полярну зірку Розуму.

— Що ж, гаразд, сер, — відповів Бреґґ, ховаючи гроші до кишені. — Погодьтеся, це буде цілком розумно, якщо я вам скажу, що довгу дошку можна вкоротити, обрізавши, натомість малу вже не видовжиш, і що таким же робом груба книжка може стати тоншою, натомість готова тонка книжка грубшою вже не стане.

— Жоден християнин не зможе цього заперечувати, — погодився Ебенезер.

— Отже, — сказав Бреґґ, беручи з полиці гарний дебелий записник у шкіряній оправі формату фоліо з нелінованими аркушами, — ми візьмемо собі отакого здорового легеня, розкладемо його ось таким робом перед нами та почнемо шукати компромісу. — І, поклавши на прилавок записник, він розгорнув його і вирвав раз за разом декілька жмутків сторінок.

— Агов! Стійте! — вигукнув Ебенезер.

— Потім, — вів далі Бреґґ, не звертаючи на нього жодної уваги, — оскільки Розум підказує нам, що гарна нова обкладинка може зноситися, натомість дешева ніколи не стане вишуканою, ми спробуємо в декотрих місцях дійти компромісу з цим сап'яном, — і вхопивши ніж для розрізання сторінок, який був поруч, він почав уздовж і впоперек шматувати шкіряну оправу.

— Стривайте! От дідько! Та це ж мій записник!

— А щодо сторінок, — правив далі Бреґґ, міняючи ніж на перо і каламар, — то ви можете розлінувати їх так, як вашій душі заманеться, дослухаючись голосу Розуму: наприклад, впоперек, — і він хвацько перекреслив зі сторони в сторону з пів тузіня сторінок, — або вздовж, — і на тих же сторінках він поспіхом намалював вертикальні лінії, — або як вам буде до вподоби, — і він уже навмання пописав геть увесь записник.

— Прокляття! Мій фунт!

— Що ж, залишається лише питання розміру, — вів далі Брегг. — Він повинен бути меншим за фоліо, але більшим від кварто. — Увага! Чуєте? Я так міркую, що голос Розуму наказує вчинити…

— Компроміс! — вигукнув Ебенезер і з такою силою вдарив своїм мечем по понівеченому записнику, що, якби Бреґґ вчасно не відступив назад, щоб помилуватися своїм творінням, то він, поза всяким сумнівом, уже милувався б своїм Творцем. Палітурки лежали окремо, оправа відпала, сторінки розлетілися на всі боки. — Ось твоя бісова Золота Середина!

— Божевільний! — вигукнув Бреґґ і вискочив на вулицю. — Пробі, рятуйте!

Не можна було баритися: Ебенезер сховав до піхов свого короткого меча, схопив перший-ліпший записник, що впав йому в око — той, що опинився під рукою та лежав поверх скриньки каси, притьмом кинувся в кінець книгарні й, перетнувши друкарню (де двоє підмайстрів, відірвавшись від роботи та звівши очі, з подивом глянули на нього), вибіг геть крізь двері заднього виходу.

2

Лауреат вирушає з Лондона

Хоча до від'їзду залишалося ще декілька годин, Ебенезер, вийшовши від Бреґґа, одразу попростував до поштової станції, де завчасно пообідав і, схвильовано потягуючи ель, сидів, очікуючи Бертрана, який мав з’явитися з його валізою. Ніколи ще перспектива від'їзду до Меріленду не видавалася такою принадливою: він уже прагнув якнайшвидше вирушити в путь! По-перше, після пригоди в закладі Бреґґа він відчував глибоку, більшу, ніж будь-коли, відразу до Лондона; по-друге, побоювався, що Бреґґ, якому він обмовився про диліжанс до Плімута, може послати навздогін за ним людей, хоча й був певен, що того фунта, якого він йому дав, було цілком досить, щоб заплатити за обидва записники. Існувала ще одна причина: щойно він згадував свою шерміцерію з мечем, як серце його починало битися частіше і кров припливала до лиця.

«Який вчинок! — у захваті сказав він собі подумки. — „Ось твоя бісова Золота Середина!“ Сказав, як припечатав, молодець! Якого страху це нагнало на цього пройдисвіта, присяй-бо! Гідний початок! — Він поклав на стіл записник: формату кварто, близько дюйма завтовшки, палітурка з тектури, а корінець обтягнуто шкірою. — Це не зовсім те, що я обрав би, — подумав він без жалю, — але здобуто його було гідним для чоловіка побитом, тож згодиться й такий».

— Гей, шинкарю! — гукнув він. — Перо і чорнила, будь ласка!

Коли письмове приладдя принесли, він розгорнув записник, щоб надписати його, але, на його подив, у книжці вже був запис, і на першій сторінці можна було прочитати: Б. Бреґґ, Друкар і Торговець канцелярським приладдям, «Знак крука», Патерностер-роу, Лондон, 1694; а на другій, третій і четвертій сторінках можна було побачити записи такого штибу: Бенґл і Син, шклярі, за шибку в крамниці, 13/4 або Джон Істбері, друк. послуги, 1/3/9.

— Дідько! Так це ж Бреґґова бухгалтерська книга! Звичайнісінький гросбух!

Розглядаючи записник далі, він з'ясував, що книжка була заповнена лише на чверть, й останній запис у ній, зроблений поточною датою, виглядав так: Полк. Пітер Сеєр, великоформатний друк, 2/5/0. Решта сторінок залишалися чистими. «Ну, що ж, хай буде, — він усміхнувся та вирвав декілька списаних аркушів. — Хіба ж не мав я на меті вести суворий облік моїх ділових угод з музою?» І, зануривши перо в каламар, він через усю першу сторінку вивів: Ебенезер Кук, Поет-лауреат Меріленду; але згодом помітив (бо ж книжка була поділена на два розділи), що ім'я його припало на колонку «Дебет», а титул — на колонку «Кредит».

«Е ні, так не годиться, — вирішив він, — бо якщо назвати мою посаду активом, себто ввіреним мені майном, то це все одно, що сказати, що я — пасив і щось винен». Він вирвав сторінку та підписав книгу, помінявши місцями ім'я та титул. «Однак Поет-лауреат Ебен Кук — так само хибно, як і попередній напис, — подумав він, — бо якщо я і сподіваюся бути гідним того кредиту, себто довіри, яку мені виявили, призначивши на цю посаду, то, безперечно, моя посада в жодному разі не є моїм борговим зобов'язанням. Ліпше було б зробити цей напис у колонці „Кредит“, що мало б означати, що це почесно для чоловіка і пожиточно для титулу». Але перш ніж він встиг видерти другий аркуш, йому спало на думку, що «кредит», якщо лиш він не означає кредитувати, себто вірити комусь, сам по собі позбавлений сенсу, проте, хоч би що там він заносив у графу дебет, це все одно робилося свого роду борговим зобов'язанням. На мить його охопила якась несамовитість.

— Стривай! — наказав він собі, відчуваючи, як чоло його вкрилося потом. — Вина полягає не в природі речей, а в тому сенсі, який Бреґґ вкладає в ці категорії. Тож я лиш вставлю аркуш з патентом замість титульної сторінки, та й квит.

Він гукнув, щоб йому принесли клей, але коли кинувся до своїх кишень у пошуках патенту, виписаного лордом Балтимором, то виявилося, що його там немає.

— О Господи! Таж він у тому каптані, який був на мені вчора ввечері у «Медальйоні» і який Бертран спакував до моїх речей!

Він оглянув поштову станцію, сподіваючись знайти свого слугу, однак пошуки виявилися марними. Але на вулиці, поблизу карети, що її лаштували до від'їзду, він зненацька натрапив на сестру Анну.

— Що й казати! — вигукнув він. — Останнім часом люди з'являються переді мною та зникають так само несподівано, наче в якійсь комедії в Друрі-Лейн! Як ти опинилась у Лондоні?

— Приїхала, щоб провести тебе до Плімута, — сказала Анна. Голос її вже більше не скидався на дівочий, набувши дещо глибшого, нижчого на пів тону тембру, і їй радше можна було дати тридцять п'ять, аніж двадцять вісім років. — Хоч батько і заборонив, але оскільки сам він приїхати не схотів, то я потайки втекла, і хай йому грець! — Вона ступила крок назад, щоб ліпше розгледіти брата. — А ти таки схуд, Ебене! Я чула, що перед подорожжю через океан варто набрати вагу.

— У мене був лише тиждень, щоб погладшати, — нагадав їй Ебенезер. Під час служби у Пітера Паґґена він мав змогу бачитися з Анною не більше разу на рік, і зміни, що відбулись у її зовнішності, дуже його вразили.

Вона опустила очі долу, і він почервонів.

— Я оце шукаю свого слугу, циніка, якого світ не бачив, — сказав він грайливо, відвернувшись. — Ти часом його не зустрічала?

— Ти маєш на увазі Бертрана? Я його відіслала хвилин п'ять тому, після того як він спакував твої речі до поштової карети.

— A-а, шкода. Я обіцяв йому за те цілу крону.

— І я її дала йому з тих грошей, що видає мені батько. Гадаю, він повернеться до Сент-Джайлза, бо місіс Твіґґ вхопив антонів вогонь, і вона, либонь, вже довго не протягне.

— Отакої! Не може бути! Наша дорогенька місіс Твіґґ! Буде прикро її втратити.

Вони, ніяковіючи, постояли трохи мовчки. Повернувши голову, щоб не зустрічатися з нею поглядом, Ебенезер раптом угледів чоловіка без перуки, добродія з книгарні, Пітера Сеєра, який ліниво стояв собі на розі.

— Бертран розповів тобі, яким мене обдарували титулом? — бадьоро запитав він.

— Так, він казав. Я пишаюся тобою. — Але, вочевидь, Анну бентежило щось інше. — Ебене… — вона схопила його за руку. — Чи правда те, що було в листі?

Ебенезер розсміявся, дещо прикро вражений тим, що Анна не виказала належного інтересу до його лауреатства.

— Це правда, що за всі ці роки я ні на крок не просунувся на службі в Пітера Паґґена. Як і правдою є те, що ця жінка була в моїй кімнаті.

— І ти її обманув? — нетерпляче запитала сестра.

— Так, — сказав Ебенезер. Анна відвернулась і затамувала подих.

— Але стривай! — вигукнув він. — Це зовсім не те, що ти подумала. Не заплативши, я обманув її в її сподіваннях, адже вона була повією і прийшла до мене, вимагаючи за свої послуги п'ять гіней. Але розповівши їй, як глибоко я її кохаю, я відмовився на запропонованих умовах і спати з нею, і платити.

Анна утерла очі й поглянула на нього.

— Це правда?

— Авжеж, — засміявся Ебенезер. — І хоч, може, ти й вважатимеш мене несправжнім чоловіком, але клянуся тобі, що зараз я стою перед тобою так само незайманий, як і того дня, коли ми народилися. Що, ти знову плачеш?

— Так, але вже не від смутку, — мовила Анна, обійнявши його. — Знаєш, брате, відколи ти поїхав до Коледжу Маґдалени, мені почало здаватися, що ми вже не знаємо одне одного так добре, як колись, але, можливо, я помилялася.

Ебенезера зворушило це зізнання, але він відчув себе трохи збентежено, коли Анна, перш ніж відпустити його, ще міцніше притисла до своїх грудей. Перехожі, включно з Пітером Сеєром, який досі тупцював на розі, повернули голови в їхній бік: достоту вони виглядали, немов пара закоханих, що розстаються. І все ж таки йому стало соромно за своє збентеження. Він посунувся трохи ближче до карети, аби запобігти ще більшому непорозумінню, і взяв сестру за руку, почасти для того, щоб уникнути подальших обіймів.

— Ти коли-небудь згадуєш минуле? — запитала Анна.

— Авжеж.

— Які то були часи! Пам'ятаєш, як ми годинами, бувало, ще розмовляли після того, як місіс Твіґґ гасила лампу? — Сльози знову виступили в неї на очах. — Щиро кажу, Ебене, мені бракує тебе!

Ебенезер погладив її по руці.

— Мені також тебе бракує, — сказав він від щирого серця, але почувався дещо незручно. — Пам'ятаю, як одного дня, коли нам було тринадцять, ти якраз захворіла на якусь гарячку і лежала в ліжку, а ми удвох з Генрі вирушили відвідати Вестмінстерське абатство. Це було вперше, коли я провів цілий день без тебе, і вже до обіду я так затужив за тобою, що почав благати Генрі, щоб він відвіз мене додому. Але натомість ми пішли до Сент-Джеймського парку, а після вечері — у Театр герцога на Лінкольнз-Інн-Філдз, і коли повернулися додому, було вже далеко за північ. Я відчував себе, здавалося, років на десять старшим від усіх тих пригод, що мені довелося пережити вдень, і хоч вбий, я думав, що за все життя не зможу тобі все це переповісти до ладу. Я вперше в житті пообідав поза межами дому, вперше відвідав театр і вперше скуштував бренді. Цілими тижнями у нас тільки й розмов було про цей день, і кожного разу я згадував щось нове, про що забув тобі розповісти. Щоразу це завдавало мені болю, і зрештою я почав уже шкодувати, що взагалі кудись їздив, і відверто сказав про це Генрі, бо мені почало здаватися, що після того дня ти так ніколи й не надолужиш втрачене.

— Я пригадую, ніби те все сталося лише минулого тижня, — сказала Анна. — Скільки разів я питала себе, чи ти не забув про цей випадок. — Вона зітхнула. — І я таки ніколи й не надолужила втраченого! Хоч як я допитувалася, однак не могла дізнатися усього до кінця. Жахлива правда полягає в тому, що мене не було там, щоб бачити все на власні очі!

Ебенезер перервав її сміхом.

— Бігме, навіть зараз я згадую дещо, про що забув тобі розповісти! Того дня після вечері в якійсь таверні на Пелл-Мелл мені довелося з пів години прочекати Генрі, сидячи за столиком на самоті, поки він з якоїсь там причини піднявся нагору… — він зап'явся, й обличчя його стало брунатного кольору, бо він раптом, після цих п'ятнадцяти років, збагнув, для чого Генрі Берлінґейму, ймовірно, знадобилося піднятися нагору. Однак Анна, як він із полегшенням зауважив, жодним чином не виказала, що зрозуміла, про що йдеться.

— Вино вдарило мені в голову, і всі довкола почали мені здаватися якимись чудними, а найпаче — я сам. Саме тоді я подумки склав свого першого вірша. Невеличкий катрен. Ба ні, маю визнати, що це невипадково вислизнуло з моєї пам'яті: я вирішив тримати це в секреті. Лише Святим Небесам відомо навіщо. Я можу навіть зараз прочитати його:

— Чи ж Бог створив чудний цей Збрід,

Й Фігури ці — теж Людський рід?

Де в грі Природи…

От тобі й на! Забув решту! І правду сказати, — мовив він, вирішивши, що як тільки опиниться в кареті, одразу ж занесе цього віршика до свого записника, — скільки років ми прожили нарізно відтоді, і які то були роки! Скільки криз і пригод кожен із нас пережив, про які інший навіть і не здогадується! І треба ж було такому трапитися, що саме того дня тебе вклала до ліжка якась гарячка!

Анна похитала головою.

— Я також мала свій секрет, Ебене, про який знала місіс Твіґґ і здогадувався Генрі, але ні батько, ні ти про це не знали. Не гарячка вклала мене до ліжка, то були мої перші регули! Того ранку з дитини я перетворилася на жінку і від того мала судоми, як це буває у багатьох жінок.

Ебенезер стис їй руку, не певний у тому, що тут слід сказати. Настав час сідати до диліжанса: служник і візник влагоджували останні деталі.

— Тепер нескоро нам доведеться зустрітися знову, — мовив він. — Ти тоді, либонь, уже будеш поважною матроною з пів тузінем діточок.

— Ні, тільки не я, — сказала Анна. — На мене очікує жереб місіс Твіґґ після її смерті, стара діва-ключниця.

Ебенезер вирішив легенько поглузувати з неї.

— Таж ти гідна скласти пару найкращому з чоловіків! Якби ж то мені пощастило зустріти жінку, рівну тобі, я б уже не парубкував і не був би вже більше діваком!

Він поцілував її на прощання, велів переказувати вітання батькові та зробив крок до карети.

— Стій! — вигукнула раптово Анна, спонукана якимось бажанням.

Ебенезер, дещо спантеличений, завагався, не розуміючи, чого вона хоче. Анна метким рухом зняла зі свого пальця срібний перстень-печатку, добре знайомий нашому поетові, бо ж він був тією єдиною річчю, що нагадувала їм про матір, яку вони ніколи не бачили; Ендрю купив його ще під час свого недовгого женихання та декілька років тому подарував Анні. Довкола щитка персня на однаковій відстані стояли літери A N N E В, що мало б означати Енн Боєр, ім'я його нареченої, а в центрі, переплетені та з'єднані спільною для обох літер поперечною рискою, стояли дві пишні літери А, символізуючи союз Енн та Ендрю. Повністю печатка мала такий вигляд:

— Прошу тебе, візьми цю каблучку, — благально мовила Анна, замислено розглядаючи її. — Але я… я звикла вбачати в ній дещо інший сенс… Менше з тим, ось, дозволь я надіну тобі її на палець. — Вона вхопила його за ліву руку і спритно насадила перстень на мізинець. — Обіцяй мені, що… — розпочала вона, але зупинилася на півслові.

Ебенезер засміявся та, щоб покласти край цій незручній ситуації, заприсягся, що, оскільки Молден є значною частиною її посагу, він докладе всіх зусиль, щоб зробити його квітучим.

Настав час вирушати. Він знову поцілував її та всівся до карети, зайнявши місце, звідки міг помахати їй на прощання. В останню хвилину добродій без перуки, Пітер Сеєр, також сів до карети, зайнявши місце навпроти. Служник зачинив двері та скочив на своє місце — певно, інших пасажирів не було. Візник шмагнув батогом коней, Ебенезер помахав на прощання самотній фігурі своєї близнючки, що стояла біля дверей поштової станції, і карета покотилася по дорозі геть.

— Нелегко залишати жінку, яку кохаєш, — мовив Сеєр, поклавши початок розмові. — Ваша дружина чи, може, любка?

— Ні те, ні інше, — зітхнув Ебенезер. — Це моя сестра-близнючка, і лише одному Господу Богу відомо, коли я побачу її знову. — Він повернувся обличчям до свого супутника. — Тож це ви були моїм рятівником у закладі Бена Бреґґа, якщо не помиляюся — містер Сеєр?

На обличчі Сеєра з'явилась деяка стурбованість.

— Ага, то ви знаєте, хто я?

— Тільки ім'я, взнав від Бена Бреґґа, — він простягнув руку для знайомства. — Мене звати Ебенезер Кук і я прямую до Меріленду.

Сеєр обережно потис руку.

— Ви мешкаєте у Плімуті, містере Сеєр?

Чоловік пильно вдивлявся в обличчя Ебенезера.

— Ви що, і справді не знаєте, хто такий полковник Пітер Сеєр? — запитав він.

— Ну, так, — непевно всміхнувся Ебенезер. — Бути у вашому товаристві, пане, честь для мене.

— З округу Телбот у Меріленді?

— Меріленд! Це ж треба, який дивний збіг обставин!

— Не такий уже він і дивний, — сказав Сеєр, — оскільки першого числа відпливає Флотилія курців. І той, хто вирушає цими днями до Плімута, найімовірніше, прямує в колонії на плантації.

— Що ж, це буде приємна подорож. Чи ж округ Телбот розташований неподалік від Дорчестера?

— Достоту, сер, ви глузуєте з мене! — вигукнув Сеєр.

— Ба ні, клянуся! Мені геть нічого не відомо про Меріленд. Це будуть мої перші відвідини, відколи мені виповнилося чотири.

Сеєр досі дивився на нього з підозрою.

— Мій дорогий приятелю, ми з вами сусіди, і лише річка Великий Чоптанк розділяє нас.

— Бігме, і який же цей світ тісний! Ви маєте коли-небудь відвідати мене, сер: я збираюся управляти нашим маєтком на мисі Кука.

— І складати вірші, якщо я правильно почув містера Бреґґа?

Ебенезер спалахнув.

— Так. Себто написати час од часу, так би мовити, рядок-другий, наскільки стане снаги.

— Е ні, відкиньте зайву скромність, мосьпане Лауреате! Бреґґ розповів мені про те, яку честь вам виказав лорд Балтимор.

— Ну, так, але щодо цього, то він, либонь, не зовсім правильно все зрозумів. Комісія, якої я сподобився, передбачає написання панегірика Меріленду, але в дійсності я не стану лауреатом, допоки Балтимор нарешті знову не отримає Провінцію у свою власність.

— І ви та ваші друзі-якобіти, — сказав Сеєр, — я так гадаю, мрієте, щоб цей день настав якомога швидше?

— Агов, стривайте! — сказав Ебенезер, дещо стривожений, — я так само відданий короні, як і ви.

На якусь мить Сеєр всміхнувся, але мовив цілком серйозно:

— Проте ви бажаєте, щоб король Вільям зрештою втратив свою провінцію на користь папіста?

— Я поет, — виголосив Ебенезер, ледь не додавши за звичкою «та дівак». — Мені геть нічогісінько не відомо про якобітів і папістів, і мені до того байдуже.

— І скидається на те, що вам геть нічого не відомо про Меріленд, — додав Сеєр. — Як добре ви знаєте свого покровителя?

— Я ледь знайомий із ним і можу сказати хіба те, що він велика і щедра людина. Я лише одного разу мав з ним розмову, але історія його провінції переконала мене в тому, що стосовно нього було вчинено прикру несправедливість. Достоту, які ж бо вони хіпесники, ті, хто обдерли його як липку та ще й ошельмували! Переконаний, що королю Вільяму відома далеко не вся правда.

— А вам, либонь, відомо все?

— Я цього не стверджую. Але хай там як, лиходій є лиходієм! І цей добродій Клейборн, про якого я чув, та Інґл і Джон Куд, які очолили останню ребелію…

— Але хіба ж він не завдав потужного удару в ім'я віри, спрямованого проти папістів? — із притиском запитав Сеєр.

Ебенезер ще більше зніяковів.

— Мені невідомо, у якому напрямку простягаються ваші симпатії, полковнику Сеєр; цілком імовірно, що ви полковник у посполитому рушенні Куда і вкинете мене до цюпи того ж таки дня, як я зійду на берег у Меріленді.

— Тож чи не було б з вашого боку обачнішим вважати на те, що кажете? Зверніть увагу, я не сказав, що я є другом Куда, але з усього, що вам відомо про мене, я цілком можу ним бути.

— Так, дійсно, до певної міри то можна було б назвати обачністю, — сказав трохи переляканий Ебенезер. — Ви можете стверджувати, що не завжди обачливо бути справедливим, я ж вам скажу, що не завжди справедливо бути обачливим. Я не сповідую католицтво, пане, але і не належу до антипапістів, тож я не питаю, чи там, у Меріленді, це є справою протестантів і папістів, а питаю, чи є це протистоянням між підлими людьми й людьми чесними та вольовими, і не має значення, якої вони віри.

— За таку промову ви можете там потрапити за ґрати, — усміхнувся Сеєр.

— Тож це є доказом їхньої несправедливості, — проголосив Ебенезер, немало тим стурбований, — бо я не приймаю жодної сторони. Лорд Балтимор бачиться мені людиною вольовою, тож покладемо цьому край. Але, можливо, я помиляюся.

Сеєр розсміявся.

— Ні, ви не помиляєтеся, я лише випробовував вашу відданість.

— Даруйте, мою відданість кому? І яким же буде ваш висновок?

— Ви — людина Балтимора.

— Чи я за це потраплю до в'язниці?

— Цілком можливо, — усміхнувся Сеєр, — але не за моїм навітом. Ще з червня минулого року я під арештом у Меріленді за свої бунтарські промови проти Куда.

— Не може того бути!

— Так, так! Разом із Чарлзом Керроллом, сером Томасом Лоуренсом, Едвардом Рендольфом та ще з півтузінем інших моїх славних побратимів, які повстали проти цього мерзотника. Я й сам не належу до папістів, але Чарлз Калверт — мій давній і близький друг. І нехай день, коли мені забракне духу відверто виступити проти нікчемних боягузів, стане моїм останнім днем!

Ебенезер завагався.

— А звідки мені знати, що саме зараз ви мене не випробовуєте?

— Цього ви ніколи не можете знати напевне, передусім у Меріленді, де друзі можуть міняти своє забарвлення, мов ті деревні жаби. Чи відомо вам, що такий собі Боб Ґолдсборо, адвокат з Телботу, мій сусід, з яким мене пов'язувала багаторічна дружба, дав губернатору Коплі під присягою свідчення проти мене? Від кого завгодно я міг очікувати подібного відступництва, але тільки не від нього!

Ебенезер похитав головою.

— Чоловік ладен закласти власне серце, аби врятувати свою шию. Картина виглядає доволі похмурою, що й казати!

— І все ж таки можна сказати дещо й на користь сього, — сказав Сеєр, — адже це призводить до простого і зрозумілого вибору: або тримай язика на припоні, бо ж сумлінню там місця немає, або говори від щирого серця і будь готовий до наслідків — розважливість хай іде гуляти лісом, і компроміс до пари з нею.

— Це Голос Розуму говорить? — запитав Ебенезер.

— Ні, це Голос Дії. Компроміс доречний тоді, коли жодна крайність не веде вас до бажаної мети: але існують деякі речі, яких чоловіку не варт прагнути. Яка в тому втіха, приміром, коли ти цілий і неушкоджений, а от душа твоя вражена на смерть? Саме від мене Балтимор отримав свій перший повний звіт про Кудову ребелію, і я, замість жити під владою зрадливих і облудних посіпак останнього, залишив свій дім і землі та приїхав до Англії.

— Але як так трапилося, що ви повертаєтеся? Хіба вас там не закують у кайдани?

— Це цілком можебна річ, — сказав Сеєр. — Прецінь, я так міркую, що ні, не закують. Коплі минулого вересня помер, а Балтимор особисто доклав руку до того, щоб новим губернатором призначили Френсіса Ніколсона. Ви знайомі з Ніколсоном?

Ебенезер щиро визнав, що ні.

— Що ж, це людина не без недоліків, головним чином він має надто запальний характер і пристрасть до авторитаризму, але взір його спрямовано у правильному напрямку, тож посіпакам Куда від нього буде мало користі. Перш ніж дістати цю посаду, він був разом з Едмундом Ендросом у Новій Англії, і саме бунт, що його очолив Лейслер, вчинений точнісінько на зразок Кудової ребелії у Меріленді, призвів до того, що він був змушений покинути Нью-Йорк. Ні, Ніколсон не заподіє мені жодної кривди.

— І все ж таки це доволі сміливе рішення, — зважився висловити свою думку Ебенезер.

Сеєр знизав плечима.

— Життя коротке, тож час є тільки для сміливих рішень.

Ебенезер стріпнувся і пильно подивився на свого супутника.

— Що таке?

— Нічого, — мовив Ебенезер. — Свого часу один близький друг казав мені те саме. Але минуло ось уже шість чи сім років, як про нього ні слуху ні духу.

— Либонь, він і сам зважився прийняти сміливе рішення, — висловив припущення Сеєр, — проте давати поради набагато простіше, аніж самому так чинити. То ви прислухалися до його слів?

Ебенезер кивнув.

— І як наслідок цього — моя подорож і лауреатство, — сказав він і, оскільки на них чекала довга подорож, оповів супутникові історію своєї невдачі в Кембриджі, розповів про своє нетривале перебування в Лондоні разом з Берлінґеймом і про тривалу службу в Пітера Паґґена, про доленосне парі у винарні та про аудієнцію у лорда Балтимора. Поколихування карети, певно, розв'язало йому язика, бо під час розповіді він вдавався у найдрібніші деталі. Коли ж він завершив свою оповідь описом того, яким побитом вирішив проблему вибору записника, Сеєр так щиро розреготався, що, здавалося, ледь не луснув од сміху.

— Ох! Ти ба! — вигукнув він. — Ось твоя золота середина! Достоту, ви гідний учень свого вчителя! Присяй-бо!

— Це мій перший подібний вчинок у статусі Лауреата, — усміхнувся Ебенезер. — Для мене це була свого роду криза.

— Дідько! І ви впоралися з нею напрочуд вправно! Отже, так ви себе представляєте — дівак і поет! Гадаєте, що ці двоє можуть добре вжитися під одним дахом і не сваритися одне з одним день і ніч?

— Навпаки, вони не тільки живуть у цілковитій гармонії, а й надихають одне одного.

— Але заради всього святого, поясніть, що ж може оспівувати дівак? Що ви там маєте в своєму гросбуху?

— Нічого, опріч власного імені, — зізнався Ебенезер. — Я мав намір вставити туди свій патент, проєкт якого виписав лорд Балтимор, але його спаковано до валізи разом із рештою моїх речей. Але щойно я матиму нагоду, занесу туди два вірші, які зараз тримаю в пам'яті. Про один я вже розповів, це той, що я написав у ніч, коли відбулося це парі, і він стосується моєї невинності.

І на прохання свого співрозмовника Ебенезер прочитав цього вірша напам'ять.

— Дуже добре, — сказав Сеєр, коли той скінчив. — Я так міркую, у ньому ви доволі вправно й емоційно виклали вашу думку, хоча мені й важко бути критиком. Однак для мене досі залишається загадкою, що ж ви збираєтесь оспівувати, окрім своєї невинності. Але, прошу, прочитайте мені іншого вірша.

— Та ні, це лише такий собі невигадливий катрен, якого я склав ще підлітком — то були мої перші римовані рядки. Але від нього в моїй пам'яті збереглося лише три рядки.

— Шкода. Перша пісня Лауреата: б'юся навзаклад, одного дня вона могла б принести своєму власнику чималу купку грошей, це вже коли слава про вас розлетиться по всьому світу. Якщо ваша ласка, чи не могли б ви почастувати мене тими першими трьома, що залишилися у вашій пам'яті?

Ебенезер завагався.

— Ви часом не збираєтеся підманити мене, щоб потім взяти на кпини?

— У жодному разі, — запевнив його Сеєр. — Це ж лише звичайнісінька цікавість, чи не так, знати, як-то літав могутній орел, бувши ще пташеням? Хіба не викликають у нас щирого захоплення оповіді старого Плутарха про молодого Алківіада, коли той кидається на дорогу перед візником, або про Демосфена, коли той поголив собі половину голови, або про Цезаря, як він задерикувато поводився межи сицилійських піратів? І хіба не стало б для вас великою втіхою почути бодай рядок-другий з того, що написав у дитинстві Шекспір або могутній Гомер?

— Звісно, я б залюбки послухав, — зізнався Ебенезер. — Але ж ви не будете судити чоловіка за тим, яким він був у дитинстві? Я так міркую, що головне — це сам вірш, і слід зважати лиш на його достоїнства без огляду на те, яким було його походження, — окремо від його творця й епохи.

— Безперечно, безперечно, — сказав Сеєр, байдуже махнувши рукою, — однак це слово «достоїнства» — цілковита таїна для мене. Я мав на мислі інтерес, і чи добрий, чи поганий сам цей вірш, певен, що ваш «Славень Невинності» набагато цікавіший тому, хто обізнаний з історією його автора, аніж тому, кому геть нічогісінько не відомо про ті околичності, що призвели до його появи.

— Ваші доводи не позбавлені певних достоїнств, — визнав Ебенезер, якого чимало подивував логічний хід думок, почутий з уст плантатора-тютюнника.

Сеєр засміявся.

— Ці ваші достоїнства і бзда не варті! Мої доводи мають певний інтерес, можливо, для того, хто знає суперечника й історію подібних дебатів ще з часів Платона.

— Але ж, поза всякими сумнівами, «Славень» не позбавлений певних достоїнств незалежно від читача, усе одно, хто він — кембриджський дон чи недоумкуватий пахолок, або, якщо на те вже пішло, байдуже, читають його чи ні.

— Можливо, й так, — сказав Сеєр і знизав плечима. — То вже більше скидається на таку собі дискусію мудрагелів, які з'ясовують, чи падає дерево на безлюдному острові з шумом, чи ні, оскільки немає жодного вуха, яке могло б цей шум почути. Стосовно цього питання я не маю власної думки, хоча слід сказати, що ця суперечка не позбавлена певного інтересу: вона ведеться спрадавна і призвела до дуже значних наслідків.

— Цей інтерес є основою вашого словника, — завважив Ебенезер, — власне, як достоїнства є основою мого.

— І це принаймні дає нам змогу вести цю розмову, — усміхнувся Сеєр. — Послухайте, чиєму оку миліший ваш «Славень»? Тому пахолку, що не відрізнить Пріама від Доброго короля Вацлава, чи тому дону, який знає всіх античних богів на прізвиська? Тому дикуну-індіянину, що ніколи в житті не чував, щоб хтось йому казав про цноту, чи християнину, який звик парувати невинність із нетиканим дівоцтвом?

— Дідько! — вигукнув Ебенезер. — Ваші міркування доволі переконливі, але зізнаюся, у мене викликає відразу сама думка про те, що голос музи лунає дзвінкіше для професорів! Не про них я думав, пишучи цю річ.

— Ні, ви мене не так зрозуміли, — сказав Сеєр. — Це не тільки питання освіти, хоча трохи вченості ще нікому не шкодило. Життєвий досвід — ось що я хотів сказати: знання того, як влаштовано світ, себто і те знання, що накопичено в книжках, і те, що можна почерпнути з грубої книги життя. Ваш вірш — мов джерело води, мосьпане Лауреате, як на те пішло, все, із чим ми стикаємося, є певною мірою джерелом, чи не так? Що більша та чаша, із якою ми підходимо до нього, то більше ми від нього зачерпнемо, і що більше джерел, до яких ми звертаємося, то більшою стає наша чаша. І якщо я не погоджуюся з вашими поглядами, то лише тому, що подібний хід думок обкрадає великий фонд людського досвіду, у якому я зберігаю вагомий вклад. І я не буду пити з тим, хто хтів би, щоб я відкинув свою чашу геть. Одне слово, хоч я ані поет, ані критик і навіть не маю елементарного Artium Baccalaureus[36], а всього-на-всього звичайнісінький плантатор, який вирощує дур-зілля і свого часу прочитав декілька книжок і встигнув дещо побачити в цьому широкому світі, проте я глибоко переконаний у тому, що ваш вірш говорить мені значно більше, ніж вам.

— Як? Вам, тому, хто не дівак і не поет?

Сеєр кивнув.

— Що стосується першого, то свого часу я ним був і можу нині дивитися на це з висоти набутого досвіду, якого вам бракує. А стосовно другого, то ви як автор маєте відмінний погляд. А я далеко не найнетямущіший із читачів: я, наприклад, належним чином оцінив словесну гру у вашому першому чотиривірші.

— Словесну гру? Яку це словесну гру?

— Ну, як же, візьмімо Пенелопу цнотливу, — сказав Сеєр. — Чи може бути щось краще, ніж цей каламбур про заміжню жінку, якій двадцять років надокучає цілий гурт залицяльників? Це був мудрий вибір!

— Дякую, — пробурмотів Ебенезер.

— Або отой жвавий син Андромахи, — правив далі Сеєр, — якого скинули зі стін Іліона…

— Але ні, це ж гротеск! — запротестував Ебенезер. — Я зовсім не те хотів сказати!

— Не такий уже й гротеск. Це має терпкий присмак Шекспіра.

— Ви так гадаєте? — Ебенезер ще раз подумки звернувся до цієї фрази, але тепер вже подивився на неї з іншої сторони. — Либонь, так воно і є. Втім, у моєму вірші ви вичитали дещо більше, ніж я в нього вкладав.

— Отже, слід визнати, — мовив Сеєр, — що, читаючи, я бачу більше, ніж бачите ви, що, власне, я і стверджував наприпочатку. Ваш вірш значить для мене дещо більше, ніж для вас.

— Далебіг, мені бракує слів, щоб заперечити вам! — вирік Ебенезер. — І якщо ви є типовим представником товариства плантаторів, сер, тоді Меріленд має бути для музи місцем для забав, раєм для піїтів! Що й казати, ви достеменний голос і подих Розуму, і для мене честь бути вашим сусідом. Зміст моєї чаші переливає через вінця.

Сеєр усміхнувся.

— То, може, варто зробити її більшою?

— Вона вже стала більшою, відколи я полишив Лондон. Ви — щедрий учитель.

— Що ж стосується платні, коли вже я ваш учитель, ви можете видати її мені у віршах, — відповів Сеєр. — Тож прошу ті три рядки, через які, власне, і постала ця дискусія.

— Як завволите, — розсміявся Ебенезер, — хоча одним Небесам відомо, що ви збираєтеся знайти в них для себе! Якось, опинившись в одній таверні на Пелл-Мелл і вперше в житті скуштувавши келих малаги, я і склав їх, коли весь довколишній світ почав мені здаватися якимось чудернацьким і чужим.

Він прочистив горло:

— Чи ж Бог створив чудний цей Збрід,

Й Фігури ці — теж Людський рід?

Де в грі Природи…

Насправді це всього лише два з половиною рядки; і я навіть не знаю, чи було далі ще щось, але головна ідея полягала в тому, що ми, люди, надто безглузді, щоб своїм існуванням зробити честь Вищому Розуму. Без жодних жартів чи каламбурів, наскільки я пам'ятаю.

— Це доволі цинічний погляд на життя, як для юнака, — сказав Сеєр.

— Такими вже мені здались усі речі довкола, коли я вперше зазирнув у свою чашу. От дідько! Останній рядок так і крутиться в мене на язиці!

Сеєр погладив бороду та, примружившись, глянув у вікно. Сільський хлопчина, який ішов дорогою, років дванадцяти-тринадцяти, у припалому пилом одязі, зійшов на узбіччя та привітав їх помахом руки.

— Чи ж Бог створив чудний цей Збрід,

Й Фігури ці — теж Людський рід?

Сеєр повторив це вголос і, повернувшись до Ебенезера, з пустотливим виразом на обличчі посміхнувся до нього:

— Де в грі Природи Супокій,

Що з глини ліпить Жарт такий?

Я не помилився, Ебене?

3

Лауреат взнає, хто насправді криється за ім'ям «полковник Пітер Сеєр»

— О Господи, не може того бути! — кліпав очима й хитав головою Ебенезер, нахилившись вперед, немов силкувався щось прочитати на обличчі свого попутника.

— Так, це я. І як тобі не соромно! Ні ти, ні твоя сестра так і не впізнали мене.

— Але ж, присяй-бо, Генрі, ти так змінився, що я й досі не можу в це повірити. Без перуки, з бородою…

— За сім років з чоловіком відбуваються і справді чималі зміни. — Берлінґейм усміхнувся. — Мені вже перевалило за сорок, Ебене.

— Але ж навіть очі! — мовив Ебенезер. — І те, як ти розмовляєш! Навіть твій голос відмінний, і манери твої інші! І чи ти Сеєр, який вдає із себе Берлінґейма, чи Берлінґейм, перебраний на Сеєра?

— Жодного перевдягу та обману, і це може підтвердити кожен, хто знає справжнього Сеєра.

— Але ж і я знав справжнього Генрі Берлінґейма, — сказав Ебенезер, — і якби ти не знав мого катрена, я б нізащо не здогадався, що це ти! Окрім Генрі, я нікому не читав цього вірша, та й то лише раз, а відтоді вже минуло п'ятнадцять років.

— Я саме віз тебе тоді додому після нашої подорожі до Сент-Джеймського парку, — додав Генрі. — Було то вже за північ, і випита малага розв'язала тобі язика. Коли ми повернулися до Сент-Джайлза, ти вже спав, поклавши голову мені на плече, пам'ятаєш?

— Дідько! А таки спав! Я вже й забув. — Ебенезер нахилився вперед і схопив Берлінґейма за руку. — О Господи! Подумати тільки, нарешті я тебе знайшов, Генрі!

— Отже, тепер ти справді віриш, що це я?

— Пробач, що я мав сумніви. Ніколи в житті мені не доводилося зустрічатися з людиною, яка б так сильно змінилася, та мені навіть і на думку не спадало, що це взагалі можебна річ.

Берлінґейм повчально підніс догори вказівного пальця.

— Світ може геть змінити людину, Ебене, або ж вона сама може змінити себе, і навіть свою сутність. Хіба ж ти сам, якщо вірити тобі, не вирішив, що ти не тільки є, але з тієї самої хвилини й надалі залишатимешся поетом і діваком? Ні, людина хоч-не-хоч, а мусить мінятися на своєму шляху до могили; вона — немов ріка, що несе свої води у напрямку моря, і з кожною хвилиною вона стає іншою. Що ж залишилося в Лауреаті Меріленду від того хлопчини, якого я забрав із Коледжу Маґдалени?

— Що менше, то краще! — відказав Ебенезер. — І хоча я досі Ебен Кук, однак, можливо, я вже не той самий Ебен Кук, яким був, так само, як і Темза залишається Темзою, хоч би якою швидкою була її течія.

— Хіба не тільки ім'я залишається? І хіба Темза була нею від дня своєї появи на світ?

— Бігме, Генрі, ти знову, як завжди, зі своїми загадками! Хіба ж не зовнішня форма у такому разі визначає людину так само, як і береги визначають річку незалежно від назви та вмісту? Ба ні, я чую вже, як ти заперечуєш, що форма не є вічною. Людина стає огрядною або починає горбитися з роками, а плин води підмиває береги та міняє їхню форму.

Берлінґейм кивнув на знак згоди.

— Але зміни ці відбуваються настільки повільно, що помітити їх можна, лише вдивляючись у далеке минуле. Буркотливий дідуган згадує весну своїх літ, а записи в книгах розповідають — або ж саме каміння розкаже тим, хто знає його мову, — про те, де за давніх часів текла ріка, що нині несе свої води тут. І лише низька чутливість нашого сприйняття, чи не так, дозволяє нам говорити про «Темзу» та «Тигр» або навіть про «Францію» чи «Англію» і, зокрема, про «мене» та «тебе», буцім те, що відбулося з цими чи іншими іменами за час, що минув, має якийсь зв'язок з теперішнім станом речей? І тим-то, далебі, як взагалі ми можемо щось твердити про «предмети», коли наш грубий зір, зраджуючи нам, не дає помічати зміни, що з ними відбуваються? Достоту, світ — це потік, як проголосив Геракліт: і самий всесвіт — то є лиш зміна і рух.

Ебенезер слухав усю цю промову з дещо заклопотаним виглядом, але раптом обличчя його просяяло.

— Хіба ти, намагаючись вгледіти, що там за Проваллям, не помітив сам Шлях?

— Я щось не можу збагнути, про що ти.

— Як тобі вдалося переконати мене, що ти і є той самий Генрі Берлінґейм, коли і форма, й ім'я однаково змінилися? Звідкіля нам відомо про зміни, які є настільки непомітними, що наші очі відмовляються їх бачити? — він засміявся, задоволений власною дотепністю. — Та й той самий потік і зміни, про які ти так говориш: як взагалі ми могли б говорити про них, хоч би якими швидкими або повільними вони були, коли б ми не були здатні пам'ятати, якими речі були доти? Твоя пам'ять є твоїми вірчими грамотами, хіба не так? Саме вона є вмістилищем твоєї Індивідуальності й тим місцем, де мешкає сама Душа! Твоя пам'ять, моя пам'ять, пам'ять усього роду людського; це і є тією константою, від якої ми починаємо виміряти зміни; вона є сонцем. Без неї все перетворилося б на Хаос.

— Тож, підсумовуючи, скажемо: ти сам — це твоя пам’ять?

— Так, — погодився Ебенезер. — Ба навіть ліпше, я не знаю, чим саме я є, але достеменно знаю: я є і був, і це завдяки тому, що існує пам'ять; вона немов шворка, що проходить крізь усі намистини, аби вийшло намисто, чи як нитка Аріадни, яку та дала невдячному Тезею, відмічає пройдений мною шлях в лабіринті Життя, пов'язує мене з тим місцем, звідки я розпочав.

Берлінґейм усміхнувся, а Ебенезер зауважив, що зуби його, колись такі білі, пожовтіли й місцями були гнилі — принаймні двох вже бракувало.

— Ти приділяєш забагато уваги цій пам'яті, Ебене.

— Маю визнати, що до сього часу я не дуже-то й роздумував про її значимість. Але вона може дати поживу для сонета, а то, гляди, і для двох, як гадаєш?

Берлінґейм тільки стиснув плечима.

— Ну ж бо, Генрі, ти ж не образився на мене за те, що мені так спритно вдалося оминути твою прірву!

— Якби ж то, заради Бога, тобі й справді це вдалося. — сказав Берлінґейм. — Але боюся, що тебе так само звабила краса метафор, як і колись Декарта.

— Як це так, прошу, поясни? Ти можеш мені заперечити?

— Що краще може спростувати бога Пам'яті, ніж те, що ти й сам дещо забуваєш?

— Що… — і тут Ебенезер запнувся та почервонів, оскільки раптом усвідомив наслідки того, що сказав його друг.

— Ти не пригадав того, що спав на моєму плечі, коли ми поверталися додому з Пелл-Меллу, — нагадав йому Берлінґейм. — Це показує лише першу слабину в твоїй душоспасній нитці, яка, власне, і полягає в тому, що ця нитка таїть у собі розірвані місця. Існують ще й три інші.

— Якщо це так, — зітхнув Ебенезер, — то, боюся, моїм аргументам не встояти.

— Ти сказав, що того вечора ми пили малагу.

— Так, я виразно це пам'ятаю.

— А я стверджую, що то була мадера.

Ебенезер засміявся.

— Що стосується цього, то я радше ладен довіряти своїй пам'яті, ніж твоїй, оскільки то було вперше, коли я скуштував вино, і навряд чи я призабув би його назву.

— Певною мірою так воно і є, — погодився Берлінґейм, — але за умови, якщо ти правильно почув, це для початку. Але я також добре запам'ятав, оскільки це був твій перший келих вина, і я міг, на відміну від тебе, добре відрізнити малагу від мадери, тоді як для тебе ці назви були однаково новими й мало що значили, отже, ти міг легко їх сплутати.

— Це могло трапитися, але я певен, що то все ж таки була малага.

— То вже не має значення, — вирік Берлінґейм. — Факт полягає в тому, що там, де спогади різняться, часто-густо немає способу владнати суперечку, і це є другою слабиною. Третя ж полягає в тому, що ми значною мірою пригадуємо те, що бажаємо пам'ятати, і забуваємо решту. Наприклад, аж доки ти не згадав цього катрена, я геть не пам'ятав, що поки ти складав цього вірша, я був нагорі з повією. Насамперед мій сором від того, що я залишив тебе таким чином одного, невдовзі витер цю подію з моєї пам'яті.

— Далебі, моя провідна Полярна зоря веде мене прямісінько на скелі, — з гіркотою в голосі мовив Ебенезер. — А яким же буде четверте заперечення?

— А таким, що навіть ті речі, які зберігає наша пам'ять, набувають певного забарвлення, — відповів Берлінґейм. — Це якби на кожному повороті Тезей намотував свою нитку та знову розкладав її більш принадливо.

— Боюся, що твої заперечення виявилися фатальними, — сказав Ебенезер. — Вони мов ті чотири чорних ворони, що скльовують горошини, які залишає Ґретель, помічаючи пройдений нею в лісі шлях.

— Ні, вони лише слабини, а не смертельні рани, — сказав Берлінґейм. — Вони не знищують пройдений шлях, а лише заплутують його, тож хоч би якими наполегливими ми були, та ніколи не можемо бути впевнені в тому, що не збилися з нього. — Він усміхнувся. — Проте існує ще й п'яте заперечення, і от воно вже саме по собі може бути згубним.

— От дідько! Ну що ж, випускай з клітки цього зарізяку, і ми роздивимося його як слід.

— Як ти сказав, моя пам'ять править мені за вірчі грамоти, — мовив Берлінґейм. — Недосконала, розпливчаста від недбалого вжитку, моя пам'ять, рівно як і твоя, дала нам дійти згоди в тих місцях, які виявилися задовільними для нас обох стосовно того, що я є Берлінґейм, хоча в жоден інший спосіб я не можу цього довести. Але припустімо, що нитку безповоротно втрачено, як то іноді буває. Припустімо, що я не маю жодних спогадів про своє минуле взагалі?

— Тоді для мене ти був би полковником Сеєром, — відповів Ебенезер. — Або ж, якби, скажімо, ти назвав себе моїм Генрі й поза тим більш нічого не знав, я б нізащо не повірив твоїм словам. Але це трапляється вкрай рідко, чи не так, ця цілковита втрата пам'яті, і ще рідше буває так, що не залишається жодних доказів твоєї особистості?

— Безперечно. Але знов-таки, припустімо, що я був би схожий на того чоловіка, який привіз тебе до Лондона, розмовляв би і вдягався, як він, і навіть Трент, і Меррівезер, і товстун Бен Олівер зверталися б до мене як до Берлінґейма. Крім того, припустімо, що я в присутності свідків підписався б ім'ям Берлінґейма так, як зробив би він. А потім, припустімо, одного дня я заприсягся б, що ніякий не Берлінґейм і мені геть нічого не відомо про те, де він зараз перебуває, а я всього-на-всього здібний актор, який набив собі руку на підробці підписів і вдавав із себе Генрі лише задля жарту.

— Від твоїх припущень у мене голова обертом іде! — вигукнув Ебенезер.

— Якими б сильними не були твої переконання, — вів далі Берлінґейм, — ти б ніколи не мав жодних доказів, що я — це він.

— Маю визнати, що це так, хоча це мене вкрай засмучує.

— Тепер розгляньмо інший випадок…

— Молю тебе, залиш уже при собі ці свої випадки! — сказав Ебенезер. — Я вже обплутаний ними з голови до п'ят.

— Ні, зажди, це прямо стосується суті. Припустімо, що сьогодні, попри всі ті зміни, що зі мною відбулися, я б назвався Берлінґеймом і вигадав той рядок, аби він доповнив твій чотиривірш — ба, ні! вигадав би всю історію життя, — і це не узгоджувалося б з твоїми власними спогадами; і коли б ти узяв мою історію під сумнів, тоді я, припустімо, став би заперечувати твою особистість і звинуватив би тебе в тому, що це ти лише вправний самозванець. У кращому разі у тебе не було б жодних доказів, чи не так?

— Мушу визнати, що не було б, — погодився Ебенезер. — Окрім впевненості у власній правоті. Але я так гадаю, що в цьому разі тягар доводів лягав би на тебе.

— У цьому разі так. Але я сказав «у кращому разі». Однак, якби я взнав дещо про твоє минуле, то розбіжності в наших свідченнях можна було б покласти на карб того, що ти погано вдаєш із себе іншого, і якби до того всього я ще й спромігся поставити перед судом кого-небудь дуже схожого на тебе з вигляду, то цілком імовірно, що цього разу вже ти мусив би доводити свою правоту. А якби я ще долучив до цієї забави декількох твоїх друзів або навіть старого Ендрю і твою сестру, то, б'юся навзаклад, ти й сам би взяв під сумнів власну особистість.

— Змилуйся, Бога ради! — вигукнув Ебенезер. — Досить уже цих непевних гіпотез, інакше я втрачу глузд! Я цілком переконаний у тому, що ти Генрі; присягаю тобі, що я — Ебенезер, та й квит! Подібні казуїстичні міркування ведуть лише до Прірви.

— Таки правда, — добродушно сказав Берлінґейм. — Я лише хотів довести, що всі подібні судження, що ти — це ти, а я — це я, навіть якщо хочеш з'ясувати це стосовно себе, неможливо підтвердити і їх можна приймати лише на віру.

— Я визнаю це; я визнаю це. Це доведено, як… — Ебенезер зробив непевний помах рукою. — Дідько, твоя промова геть одібрала в мене будь-які порівняння. Я вже й не знаю, що є незмінним і сталим і вже ні в чому не можу бути впевненим.

— Це перший крок на шляху до Раю, — усміхнувся Берлінґейм.

— Можливо, й так, — сказав Ебенезер, — але може бути, що й до Пекла.

Берлінґейм здвигнув бровами.

— Це той самий шлях, якщо наш добрий Данте не бреше. Тож ти цілком згодний із тим, що я — Берлінґейм?

— Цілком, присягаю!

— І що ти — Ебенезер?

— Я ніколи не брав цього під сумнів; і досі залишаюся твоїм учнем, що ця подорож в кареті, власне, і довела.

— Гаразд. Іншим разом я запитаю тебе, що ж мається на увазі, коли ми кажемо я і ти, але не зараз.

— Ні, далебі, не зараз, позаяк маю спитати тебе про тисячу різних речей.

— А я маю про них розповісти, — сказав Берлінґейм. — Але це настільки химерна історія, що мене вкрай турбує те, чи повіриш ти в неї, тож я і вважив за належне вдатися до цієї софістичної бесіди.

Незабаром карета зупинилася в Алдершоті, бо вже малося на вечір, а наші подорожні ще не їли. Тому Берлінґейм, за своєю звичкою, відклав усі подальші розмови на цю тему, поки вони з Ебенезером не повечеряли холодним каплуном з картоплею. Потім, після того як візник повідомив їм, що доведеться чекати ще дві години, поки їм нададуть свіжих коней і з’явиться візник, який має відвезти їх далі до Сейлсбері, Ексетера та Плімута, вони, як то запропонував Берлінґейм, всілися біля вогню з квартою брістольського хересу та розкурили свої люльки. Надворі вже зовсім споночіло; почав накрапати легенький дощик. Ебенезер нетерпляче чекав, поки його друг розпочне свою розповідь, але Берлінґейм, розкуривши люльку та наповнивши свій келих, задоволено зітхнув і лише запитав:

— Ну, як там ся має зараз твій батечко, Ебене?

4

Лауреат слухає оповідку про останні пригоди Берлінґейма

— До дідька того батька! — вигукнув Ебенезер. — Я знати не знаю, чи живий він, а чи мертвий, та мені й діла до того немає, аж поки не почую твою розповідь!

— Однак ти знаєш, чи він живий, чи мертвий, еге ж? І принаймні в цьому сенсі, якщо не брати до уваги інші аспекти, знаєш, яким є ти.

— Прошу, позбудьмося старого Ендрю бодай на деякий час, — заблагав Ебенезер, — як він позбувся мене. Отже, де ти був, що робив і що бачив? Звідкіля це ім'я, Пітер Сеєр, та ці дивовижні зміни, що з тобою відбулися? Починай свою розповідь, і плювати на старого Ендрю!

— Як-то — позбутися його? — запитав Берлінґейм. — Адже саме він і розпочав мою історію з тієї самої миті, відколи позбувся мене.

— Що? Ти досі маєш на увазі ту нісенітницю з Анною? Який зв'язок вона має з твоєю історією?

— Яка несамовита лють! — сказав Берлінґейм. — Яка вбивча тривога! Бігме, якою ненавистю він палав до мене — навіть зараз я у захваті від цього!

— Я йому цього ніколи не подарував, — коротко мовив Ебенезер.

— Це твій, як сина, привілей. Але я, Ебене, тієї ж митті вибачив його; простив його — ба ні, я милувався ним. І навіть якби він убив мене… хоча, ні, це не має значення.

Ебенезер труснув головою.

— Це поза межами мого розуміння. Але скажи, чи я маю відмовитися від будь-якої надії почути коли-небудь твою оповідь?

— Ти вже її слухаєш, — відказав Берлінґейм. — Це той стовп, на який спирається вся історія; така собі прелюдія на лютні, що передує пісні.

— Хай буде так. Але боюсь, що ця історія скидатиметься на пуголовка — голова більша за тіло. Отже, ти його простив?

— Скажу більше, я полюбив його за це і, присоромлений, похапцем втік.

— Проте звинувачення, яке він висунув проти тебе, було хибним і огидним!

Берлінґейм знизав плечима.

— Що стосується цього, то не його правосуддя викликало в мене захоплення, а його щира турбота про свою дитину.

— Він таки пречудово турбується про нас, що й казати, — мовив Ебенезер. — Він ладен занапастити нас своєю турботою! Даймо, що він таки всипав би їй гарячих, як, із твоїх слів, і погрожував: чи ти й тоді б захоплювався такою турботою і шанував би її?

— Я убив би його за це, — відповів Берлінґейм, — але однаково любив би.

— Достоту, ти пройшов дивовижний шлях, відколи я залишив тебе у Лондоні! Чого ж ти тоді не аплодував моїй рішучості їхати разом з Анною додому, бачачи, що мене штовхає на це виключно синівський обов'язок і турбота?

— Ти не так мене зрозумів, — мовив Берлінґейм. — Я й зараз був би проти цього і проти того, щоб Анна потурала кожній його примсі. Якби я був його сином, він вже давно зрікся б мене за те, що я відверто кинув би під лаву всю його турботу; але яка ж то безцінна нагорода, Ебене! Яким заможним я був би чоловіком — викинути геть такий скарб! Людина гибіє в ліжку від горя, що втратила тебе; він повеліває, яким життєвим шляхом тобі слід прямувати, щоб бути гідним свого роду! А хто сумує за мною, прошу, скажи мені, кого хвилює, чи стану я блазнем, чи філософом? Хто вказує мені цілі, які я міг би відкинути, або цінності, якими я міг би знехтувати? І насамкінець, сер, яке я діло маю в цьому світі, і де те місце, звідкіля я міг би втекти, і чию владу та довіру я міг би зневажати? Якби я мав домівку, то, напевно, залишив би її; була б сім'я, чи живі, чи мертві, — я б ставився до неї з презирством і блукав би самотньо десь на чужині. Але в який же відчай це вкидає і який то тягар — бути самотнім гостем у всенькому світі й не мати жодного зв'язку з історією! Я буцім вискочив de novo, немов хробачок зі шматка м'яса, або впав просто з неба. І якби я навіть мав здатність говорити, мов ангел, то й тоді не зміг би розповісти тобі, яка це самотність!

— Не можу збагнути, — вирік Ебенезер. — Чи ж не той самий чоловік стояв на Темз-стріт, підносячи хвалу Небесам за те, що йому геть нічого не відомо про своїх предків?

— То було сказано у хвилину розпачу, — усміхнувся Берлінґейм, — немов палка промова жебрака, який викриває гріховність багатства. Коли ви двоє поїхали геть, я відчув себе таким самотнім, як ніколи досі, і довго думав про капітана Салмона та добру Меліссу, які мене виховали. Пам'ятаєш той день у Кембриджі, коли ти спитав мене, як так сталось, що мене звати Генрі Берлінґейм Третій?

— Так, і ти відповів, що це ім'я ти носиш, відколи народився.

— Сумний і невеселий провів я декілька годин в своїй кімнаті, роздумуючи над цим, — мовив Берлінґейм, — і нарешті мені спало на думку, що це помпезне ім'я є найціннішою річчю, якою я володію. Хто нагородив мене ним? Звідки з'явився саме Берлінґейм Третій, а не просто Берлінґейм?

— Дідько, я розумію до чого ти хилиш! — сказав Ебенезер. — Саме твоє ім'я пов'язує тебе з твоїми предками; тож, зрештою, ти не з'явився цілком ex nihilo[37]! Це щось подібне на ключ до цієї загадки!

Берлінґейм кивнув.

— І хіба ж не заявляв я на повен голос, що я вчений? — Він знову налив херес у свій келих. — Тож саме там і тоді я склав собі клятву, — сказав він, — що взнаю ім'я та походження свого батька, обставини моєї появи на світ і, можливо, місце та спосіб, у який він помер; і жодної іншої справи, важливішої над цю, для мене не буде існувати, й у своїх пошуках я перерию всю планету, допоки не знайду відповіді на моє питання або не помру. І, далебіг, я таки шукав — усі ці сім років. Це стало єдиною справою мого життя.

— Тоді, їй-бо, я повинен почути цю історію, адже чекаю на неї вже надто довго. Пий свій херес та розпочинай, і я не потерплю жодних перерв, аж поки ця історія не добіжить кінця.

— Як завволиш, — сказав Берлінґейм. Він допив вино, напхав свою люльку тютюном і розповів таку історію:

— Як людина може дізнатися історію свого походження, коли їй невідомо, звідки та як вона з'явилася на світ і навіть чи є справжнім те ім'я, яке вона носить? Не думай, що я сліпо покладався на цей єдиний шанс і не зважав, Ебене, на те, що моя єдина надія могла виявитись облудною: які ж бо я мав докази того, що це ім'я не дано мені на посміх, або не дісталося випадково, або ж, що цілком імовірно, не перейшло до мене від інших моїх названих батьків, які опікувалися мною, відколи я був немовлям до того часу, коли примхливій долі було завгодно звести мене з капітаном Салмоном. Щоб скласти обітницю побудувати міст, потрібна лиш відвага, але однією відвагою моста не побудуєш. Я думав над тим, яким має бути мій перший крок і зрештою вирушив до Брістоля, сподіваючись знайти кого-небудь, хто принаймні був би знайомий з моїм капітаном і пригадав би сироту, чиїм опікуном він був. І в глибині душі я молився, благаючи зустріти якогось його старого та довіреного друга або ж когось з рідні, хто може знати всю ту історію мого походження. Я так собі міркував, що в тому немає нічого неможливого, що він, якщо й не розголосив її скрізь і всюди, то хоча б розповів бодай кільком людям, якщо тільки в тому не було якогось великого гріха.

Ебенезер насупив чоло.

— Який гріх? Скидається на те, що чоловік, якого ти мені змалював, ніколи не принизився б до того, щоб викрадати дітей.

Берлінґейм скривив губи, підняв і опустив руки.

— Наскільки мені відомо, у нього не було дітей, а нестримне бажання мати сина може штовхнути чоловіка чи жінку на відчайдушний крок. Та й, крім того, цього було б нескладно досягти: Багато якорів у сутінках кидають і вибирають ще до сходу сонця. Однак здебільше мої думки були зайняті не викраденням, хоча я припускав і таку можливість, — адже, якщо я і дістався йому в якийсь негідний спосіб, то, скорше за все, він прижив мене з однією зі своїх любасок, що чекала на нього в якомусь порту.

— Е, ні, — сказав Ебенезер. — Я дійсно читав, що моряки — великі розпусники, а подеколи навіть і двожени, що є наслідком їхнього ремесла, але капітану Салмону, принаймні як я його уявляю, бракувало молодості й темпераменту для подібних дурниць, не кажучи вже про те, що він був не простим моряком, а капітаном судна. І не схоже на те, щоб такий чоловік був здатен обтяжувати себе байстрюком, це все одно, якби Соломон городив якісь нісенітниці, а жиди укладали чесні угоди.

Берлінґейм усміхнувся.

— Тож іншими словами, це цілком можебна річ. Ти можеш наслідувати Горація, коли писатимеш вірші — flebilis Ino, perfidus Ixion[38] і так далі, але не варто думати, що в житті люди влаштовані так просто. Багато є жидів, які втратили свою останню сорочку, і є багато святих, які потайки лупцювали своїх послушників. Скупердя може інколи стати щедрим, і Навіть мурашка може прагнути помсти. І знову ж таки, хоча капітан Салмон і не скидався на чоловіка, схильного стрибати в гречку, однак у тому не було б нічого дивного, якби він, коли б його власний клаптик ґрунту не плодоносив, почав собі шукати більш родючого поля. Мелісса, може, навіть і спонукала його до цього.

— Жінка, яка підштовхує свого чоловіка бути невірним?

— У цьому разі, я так міркую, не було б жодної зради. А втім, то не має значення: по-перше, гадаю, найімовірніше я дістався йому не в такий ганебний спосіб, і він взяв собі якогось сироту, як то міг вчинити будь-який чоловік, що має в серці Христа; по-друге, мені було байдуже, як я до нього потрапив, аби взнати, як це сталося і від кого я йому дістався.

— І ти взнав?

Берлінґейм похитав головою.

— Мені вдалося знайти трьох чи чотирьох літніх людей, які знали Салмона та пам'ятали його невдячного вихованця: один з них, коли я відкрив йому своє ім'я, розповів, що саме горе капітана від того, що він втратив мене, його і вбило, а горе втрати чоловіка вбило Меліссу. Я хотів би вірити цій історії, бо інакше моя совість може поставити мені на карб намагання втекти від такої жахливої відповідальності; але в житті трапляються характери, схильні надміру драматизувати минуле та приймати вірогідне за історичне, які, немов Радамант[39], виносять вирок, що не підлягає оскарженню. Цей чоловік, скажу я тобі, хоча і без особливого задоволення, належав до них. У всякому разі нікому з них нічого не було відомо про моє походження, за винятком того, що капітан Салмон звідкілясь привіз мене додому на своєму кораблі. Я запитав їх потім, хто ж був найближчим другом капітана і хто була найближча подруга Мелісси? І кожен із чоловіків, яких я запитав, відповідав, що саме він і був тим другом, а кожна жінка відповідала, що саме вона і була тією подругою. Нарешті я запитав, чи пам'ятає хто-небудь із них, хто був старшим помічником на кораблі у капітана Салмона в ті дні; але ж Брістоль — метушливий порт, де моряки міняють свій корабель від однієї подорожі до іншої, і навряд чи вони могли б пам'ятати це бодай за рік, а тут минуло вже цілих тридцять. Проте, як то часто буває, розпитуючи когось, я сам натрапив на відповідь, або ж якщо і не на відповідь, то принаймні на промінь надії: чоловік, якого звали Річардом Гіллом, був старшим помічником під час усіх п'яти подорожей, що я здійснив разом з капітаном Салмоном, і в мене склалося враження, радше зумовлене характером їхніх стосунків, ніж якимось незаперечним твердженням, що вони з капітаном були товаришами вже декілька років. Тож не здавалося неймовірним, що він був помічником і під час тієї подорожі десять років тому, хоча шанс на це був невеликий; і якщо він насправді був цим помічником, то, певно, знав про цю справу значно більше, ніж я. А я не знав, може, цей Гілл вже давно помер, або ж відшукати його могло стати такою ж складною справою, як і відшукати батька…

— Я визнаю, визнаю це! — втрутився Ебенезер. — Прошу, повір, я усвідомлюю, які перешкоди тобі довелося подолати, тож не варт їх усі перераховувати, хіба що ті, які прискорюють хід твоєї історії, і хутчіш скажи мені, чи ж ти з ними впорався? Чи ти знайшов цього Гілла? Чи ж він тобі щось розповів?

— Ти мусиш уважно стежити за тим, як це все відбувалося, — сказав Берлінґейм, — бо інакше ти такий самий беотянин, як і той, що, читаючи «Іліаду», не йде далі звернення до Музи, де цілком зрозуміло викладено кінець усієї історії. Тож так трапилося, що жоден з тих, до кого я звертався, не міг напевне пригадати цього Гілла, але двоє з них, які досі зберегли звичку прогулюватись у доках, заявили, що в тютюновій флотилії є якийсь Річард Гілл. І хоча він зрідка й навідується до Брістоля, однак там не мешкає, та й взагалі він не англієць, а походить чи то з Меріленду, чи то з Віргінії; і він не старший помічник, а капітан власного корабля.

Я сприйняв це радше як гарну, ніж погану новину. Коли ж я переконався, що ні самого капітана Гілла, ні будь-яких інших новин про нього мені в Брістолі знайти не вдасться, то поспішив до Лондона.

— Не на плантації? — сказав Ебенезер, вдаючи розчарування. — Це щось на тебе не схоже, Генрі!

— Ні, я був ладен відплисти до Америки, — відповів Берлінґейм, — але Розумніше спитати про подорожніх у заїзді, аніж гнатися за ними битим шляхом. Лондон — серце торгівлі дур-зіллям; мені знадобилося лише пів дня, щоб з'ясувати, що капітан Гілл насправді мешкає у Меріленді в окрузі Енн-Арундел і є власником корабля «Надія», який, так сталося, саме тоді разом з іншим суднами тютюнової флотилії стоїть на Темзі, розвантажуючись. Я притьмом побіг у той док, де стояв корабель і де не без певних труднощів (позаяк я не мав грошей) мені таки вдалося зустрітися і поговорити з капітаном Гіллом. Ставити йому моє головне запитання потреби не було, бо, щойно почувши моє ім'я, він поцікавився, чи я і є той хлопець, вихованець Ейвері Салмона, що втік із корабля у Ліверпулі. Коли ми скрушно похитали головами над нерозсудливим вчинком моєї молодості та проспівали хвалу капітану Салмону (який, між іншим, помер від пухлини, а не від горя), я з'ясував йому причину моєї візити й попрохав оповісти мені все, що йому відомо з того питання, яке так мене турбувало.

— Ну, у ті дні, Генрі, — мовив він, — я не служив старшим помічником у Ейвері. І знаю лише те, що знали всі, не більше.

— Прошу, скажіть мені, що саме?

— Нічого нового поза тим, що відомо й тобі, — сказав він, — тобто що тебе виловили, мов якогось краба, у водах Чесапіцької затоки.

— Але стривай! — вигукнув Ебенезер. — Я ніколи не чув, щоб ти про це розповідав, Генрі!

— Для мене це було такою ж новиною, як і для тебе, — сказав Берлінґейм. — Я виказав удесятеро більший подив, ніж ти, і засипав капітана Гілла купою запитань. Коли ж нарешті я переконав його, що мені ця історія геть не відома, він пояснив, що на початку 1654 чи 1655 року, якщо його не зраджує пам'ять, на шляху вгору Чесапіцькою затокою від Піскатавея до острова Кент корабель капітана Салмона раптом натрапив на порожнє каное, що пливло, гнане вітром. Моряки припустили, що воно належало якомусь індіянину і його віднесло вітром і течією, та й не звернули б на нього жодної уваги, якби, пропливаючи зовсім поруч, вони не почули дивні крики, які лунали з нього. Капітану Салмону негайно ж про це доповіли, і він наказав судну лягти у дрейф і вислав шлюпку, щоб з'ясувати, у чому там справа.

— Бігме, Генрі! — сказав Ебенезер, затамувавши подих. — Невже це був ти?

— Так, хлопчик віком приблизно два чи три місяці, що лежав геть голісінький і ледь не помирав від холоду. Мої руки та ноги були перев'язані ремінцями з сириці, а на моїй шкірі маленькими червоними літерами, мов татуювання у моряка, було написано Генрі Берлінґейм III. Вони забрали мене на корабель…

— Стій, прошу тебе! Я маю якось засвоїти всю цю чудасію — ти, як качиний послід, немов з ясного неба впав. Голий, з татуюванням, присяй-бо! Його все ще можна побачити?

— Ні, воно вже давно стерлося.

— Але як так трапилося, що ти там опинився? Певно, що без злодійства там не обійшлося!

— Ніхто цього не знає, — сказав Берлінґейм. — Каное та ремінці з сириці вказували на те, що до цього мали бути причетні дикуни, але в тих місцях, наскільки мені відомо, немає жодного письменного дикуна, і моя шкіра та скальп були неушкодженими.

— Боже милостивий! — вигукнув Ебенезер. — І що то має бути за створіння, яке, затаївши злобу на безпомічне немовля, не завдовольнилося тим, щоби просто його вбити, а прирекло на таку довгу та повільну смерть?

— Це залишається загадкою і по сей день. Хай там як, а капітан Салмон, сповивши мене ковдрою, поклав у себе в каюті (де десять днів і ночей я перебував на межі життя і смерті) і годував мене свіжим козячим молоком. Зрештою, моя пропасниця потроху відступила, і я одужав; я припав до вподоби капітану Салмону, і перш ніж корабель повернувся до Брістоля, він остаточно вирішив, що я буду йому за сина. Крім цього, мій капітан Гілл не знав більше нічого, і хоча те, що мені вдалося взнати, було набагато більше, ніж те, що мені було відомо досі, усе це, замість хоч трохи вгамувати мою цікавість, тільки її розпалило. Тієї ж миті там, на місці, я запропонував капітану взяти мене до екіпажу «Надії», яка мала вирушити в плавання до берегів Меріленду, де я мав намір перевернути догори дриґом усі болота в пошуках ключа до розгадки.

— То був відчайдушний крок, еге ж? — усміхнувся Ебенезер. — Тим паче що тобі нічого не було відомо про те, звідки це каное прибило вітром або ж де корабель на нього натрапив.

— Так, і справді відчайдушний, — погодився Берлінґейм, — хоча відчайдушні кроки інколи можуть принести успіх. У будь-якому разі я мав обирати: або це, або відмовитися від моїх пошуків. У мене попереду було ще два тижні, перш ніж «Надія» мала підняти вітрила, і я, як справжній вчений, поклав собі ретельно переглянути всі записи в митниці. Моєю метою були пошуки кого-небудь, хто в Меріленді мав би прізвище Берлінґейм, адже, опинившись у Провінції, я мав намір, хитрістю чи відвертістю, знайти шлях до кожного з них і витягнути з них те, що я шукав.

— І що ж, — сказав Ебенезер, — ти знайшов кого-небудь?

Берлінґейм похитав головою.

— Наскільки мені відомо, у Провінції зараз не мешкає і ніколи, від дня її заснування, не мешкало жодного чоловіка чи жінки під цим іменем. Наступним моїм рішенням було у схожий спосіб пошукати в записах інших провінцій, що лежать на північ і на південь від Меріленду. Справа ускладнювалася тим, що в дарчих актах і хартіях за усі ці роки відбулося багато змін, та й, крім того, давався взнаки страх громадянської війни, який призводить до дивовижної руйнації віри чиновника митниці у свого краянина. Я розпочав з Віргінії, переглядаючи записи від поточного року і далі рік за роком назад, але перш ніж мені вдалося досягти часів Кромвеля, мої два тижні спливли, і я відплив до Меріленду. — Берлінґейм усміхнувся та витрусив попіл зі своєї люльки. — Якби несприятливий вітер протримався ще тижнів зо два, я знайшов би дещо, що підігріло б мої надії надзвичайно. А так, щоб знайти це, я мусив зачекати ще два роки.

— І що ж це було? Якісь відомості про твого батька?

— Ні, Ебене, про цього джентльмена мені відомо сьогодні не більше, ніж тоді, як нічого більше я не взнав ані про матір, ані про себе.

— А-а-а, ліпше б ти мені цього не казав, — вирік Ебенезер, клацнувши язиком, — бо це псує всю історію. Яку втіху можна віднайти у пошуках або в розповіді про ці пошуки, коли ти знаєш наперед, що кінець-кінцем усі зусилля виявляться марними?

— Ти хочеш, щоб я утримався від решти? — усміхнувся Берлінґейм. — Ті відомості були лише про мого діда, або я так гадаю, що про нього — мені вдалося принаймні дещо взнати про того легеня.

— А, тоді ти мене лише дражниш!

Берлінґейм кивнув і звівся.

— Мені, як і раніш, нічого не відомо про мого вітця, але це не значить, що я ні на крок не наблизився до цього знання. Одначе ця історія має трохи зачекати.

— Що? Ти ж не образився на мене, Генрі?

— Ні, ні, — відповів Берлінґейм. — Але я чую, як наш візник надворі запрягає коней. Випростай трохи ноги, друже, та розслабся, перш ніж ми вирушимо далі.

— Але ж ти продовжиш свою розповідь? — заблагав Ебенезер.

Берлінґейм стиснув плечима.

— Ліпше б ти трохи поспав, якщо зможеш. Якщо ж ні, то буде краще, якщо розповідь зачекає разом із нами до світанку.

Цієї миті раптом увійшов візник і, проклинаючи дощ на всі заставки, наказав подорожнім лаштуватись у дорогу. Послухавшись, вони вийшли надвір, де різкий березневий вітер збивав краплини легенького дощу, перетворюючи їх на водяний пил.

5

Берлінґеймова оповідка триває далі, аж поки оповідач не засинає

Умостившись у диліжансі, щоб здійснити другу частину подорожі, Ебенезер і Берлінґейм спробували заснути, але дорога задля цього видалася надто вибоїстою. Попри втому, вони, з пів години підстрибуючи та поколихуючись, переконались у тому, що та спроба була марною, і зрештою відмовилися від цього наміру.

— А хай йому грець, — зітхнув Ебенезер, — як каже мій батечко, у могилі вже відпочинемо.

— Певною мірою так воно і є, — погодився Берлінґейм, — хоча що довше той відпочинок відкладати, то швидше ти туди потрапиш.

За порадою Берлінґейма вони напхали тютюном і розпалили свої люльки. Потім поет виголосив:

— А навіть якби в моєму сечнику замість брістольського хересу зараз плескалася чиста водиця з Лети, то й тоді я нізащо не зміг би забути тої історії, що ти мені розповів, і марною була б надія на те, що я міг би заснути, не вислухавши її до самого кінця.

— Отже, ти ще від неї не знудився?

— Знудився? Окрім тієї твоєї історії про подорож з циганами, що ти розповів мені багато років тому ще в Кембриджі, я в житті ніколи не чував про подібні чудеса! І я дуже добре знаю, що ти не схильний до лукавства, бо інакше мені було б важко повірити в подібну дивовижу.

— Тоді, я так міркую, мені слід було б зупинитись, — сказав Берлінґейм, — адже нікому достеменно не відомо, що лежить у іншого на серці, і те, що я досі розповів, здаватиметься лише, так би мовити, ладнуванням струн.

— Тож не вагайся і вдар по них, і покладайся на те, що я тобі повірю.

— Ну, що ж, гаразд. Не така вона вже й страшно довга, ця історія, хоча мушу визнати, що таки добряче заплутана, бо ж доводиться час від часу стрибати то туди, то сюди і тримати в пам'яті безліч імен.

— Хоч і плутана лоза, але винограду на ній від того менше не росте, — відповів Ебенезер, і Берлінґейм без жодних подальших прелюдій поновив свою оповідь.

— Діка Гілла потішило б немало, — сказав він, — якби я зостався в його залозі, адже усього за тиждень на кораблі я поновив свої навички з морського ремесла, у якому не вправлявся вже цілих п'ятнадцять літ. Але, опинившись у Меріленді, я залишив його корабель, та, не бажаючи прив'язувати себе до одного місця вчителюванням, дістав роботу на плантаціях у Гілла.

— Чи ж не обмежувало це тебе однаково у русі? — запитав Ебенезер.

— Не надовго. Я почав з того, що вів його облікові книги, бо там рідко коли трапиться плантатор, що тямить в арифметиці. Згодом я настільки здобув його довіру, що він доручив мені вести хазяйство на всіх його земельних ділянках у Северні, де він вирощував дур-зілля, заявивши, що то надто важливий бізнес, щоб випускати його з рук, але серце його до цього не лежало, і він волів би присвятити свій час моряцькій справі.

— Бігме, отже, ти став мерілендським плантатором дур-зілля поперед мене! Я маю неодмінно почути, як ти з цим впорався.

— Іншим разом, — відповів Берлінґейм, — бо саме на цьому місці наша історія здіймає вітрила і піднімає котву. Це сталося 1688 року, коли провінції так само, як і Англія, вирували через зваду між католиками та протестантами. У Меріленді та Новій Англії ця ворохібня набула найбільшого розмаху: сам Балтимор і більшість Ради Меріленду були католиками, і губернатор та помічник губернатора Нової Англії — сер Едмунд Ендрос і Френсіс Ніколсон, як то було всім відомо, також були прибічниками короля Якова. Очолив той бунт у Меріленді такий собі Джон Куд…

— Так, це ім'я мені відоме від Балтимора, — сказав Ебенезер. — Він — лжесвященник, який захопив керівництво урядом.

— Незвичайний чоловік, Ебене, присяй-бо! Можливо, тобі ще доведеться здибатися з ним, бо ж він досі розгулює на свободі. А його приспішником у Нью-Йорку був Джейкоб Лейслер, який замишляв зле щодо Ніколсона. Так трапилося, що тієї зими Лейслер приїхав до Меріленду, щоб змовитися з Кудом. До нас тільки дійшли чутки про висадку короля Вільяма, тож їхнім спільним задумом було виступити разом, один мав завдати удару по Сент-Мері, другий — по Нью-Йорку. Коротко кажучи, капітан Гілл відчув, звідки дме вітер, і, перш ніж Лейслер встиг повернутися, послав мене в січні до Нью-Йорка попередити Ніколсона.

— Отже, капітан Гілл — папіст?

— Не більше, ніж ти чи я, — відповів Берлінґейм. — Тут, у Меріленді, питання віри не мало жодного стосунку до цієї справи. Старий Куд підтримує Вільяма не більше, ніж Якова: він ненавидить самий уряд і є ворогом будь-якого ладу! Лейслер перед ним — нікчемний блазень.

— Сподіваюся, що ніколи не здибаюся з цим Кудом! — мовив Ебенезер. — Ти дістався Нью-Йорка?

— Ага. Ніколсон вилаявся, неначе той візник, коли почув новини, що я йому приніс. Він сам прибув до Ендроса 1686 року в чині капітана на чолі ірландського загону католиків і вже в Нью-Йорку урочисто святкував народження сина короля Джеймса; він знав, що повстанці затаврували його агентом Риму і не змарнують жодної нагоди розправитися з ним. Він марно намагався тримати цю новину в таємниці й, оскільки Дік Гілл наказав мені подати себе до його послуг, послав мене до Бостону попередити Ендроса. Мені вдалося зажити віри в них обох, і на власне прохання наступні декілька місяців я був їхнім особистим посланцем — моєю перевагою було те, що я не був членом їхнього особистого почту, тож міг легко пересуватися межи повстанців. Ба ні, маю визнати, що не раз я вдавав із себе одного з них, і таким чином мені інколи вдавалося доповісти губернатору про їхні справи й дії.

— Ну ти й безстрашний, Генрі!

— Що? Ну, хай там як, безстрашний чи ні, я мало чим прислужився цій справі. Повстанці, щойно почули про успіхи Вільяма, тієї ж таки весни заарештували Ендроса та запроторили його до Бостонської в'язниці. У Нью-Йорку вони поширили чутки, що Ніколсон мав намір спалити місто, і, маючи місцеву підтримку, Лейслер спромігся зібрати доволі сил, щоб захопити гарнізон.

— А що сталося з Ніколсоном? Йому вдалося порятуватися?

— Так, — сказав Берлінґейм. — У червні він утік на кораблі до Лондона, і хоч би які звинувачення у каперстві висував проти нього Лейслер, йому вдалося щасливо повернутися додому.

— Щасливо! — вигукнув Ебенезер. — Чи ж не ліпше було б сказати, що він утікав перед вовком і впав на ведмедя, себто з рук Лейслера потрапив прямісінько в обійми Вільяма?

Берлінґейм розсміявся.

— Е ні, Ебене. Старий Нік не такий уже простак і дурень, у чому ти у свій час переконаєшся.

— Гаразд, а як же ти, Генрі? Тобі вдалося повернутися до Меріленду?

— Знову ні, адже це було б і справді впасти на ведмедя! Був уже липень, коли Куд зробив свій хід, і до серпня він взяв в облогу Раду Губернатора, що засіла в блокгаузі в Маттапані. Я залишився в Новій Англії — спочатку в Нью-Йорку, а потім, коли Ніколсон уже був у безпеці, в Бостоні. Моїм наміром було спробувати якось звільнити Едмунда Ендроса з в'язниці у Касл-Айленді.

— Присяй-бо! — вигукнув Ебенезер, — ця історія немов прямісінько в Есквемеліна взята!

— І більше, ніж це може здатися попервах, — відповів Берлінґейм, усміхнувшись. — У гавані Бостона стояв англійський фрегат під назвою «Роза», який мав боронити тамтешніх рибалок і торговців від піратів. Джон Джордж, капітан фрегата, виявився доволі близьким другом Ендроса, тож повстанці взяли його в заручники, аби убезпечити себе від обстрілів міста задля звільнення губернатора. Саме так я і мав намір вчинити, якби в тому виникла потреба, і, викравши його, таємно вивезти до Франції на «Розі».

— І що — тобі це вдалося?

— Ні, мені не вдалося, хоча я й чудово все спланував. Я знайшов приятеля капітана Джорджа — лоцмана та картографа Томаса Паунда, який за певну плату був ладен виказати свою відданість Ендросу. Губернатор втік, і за п'ять днів ми, вислизнувши з гавані, попливли до Массачусетської затоки, де, вдаючи із себе піратів, почали чинити напади на риболовецькі судна.

— От дідько!

— Ми мали намір так роз'ятрити їх, щоб вони нарешті відрядили капітана Джорджа зі своїм фрегатом «Роза» укоськати нас; потім ми відплили б до Род-Айленда, забрали б Ендроса і взяли б напрямок на Францію. Але перш ніж ми спромоглися примусити їх це зробити, до нас дійшла чутка про те, що Ендроса знову схопили і він уже на шляху до Англії.

— У будь-якому разі, — сказав Ебенезер, — ці зусилля заслуговують на похвалу.

— Попервах вони, либонь, на це і заслуговували, — відповів Берлінґейм. — Але так склалося, що коли Том Паунд взнав, що всі ті зусилля були марними, він потрапив у халепу: він не міг повернутися назад до Бостона, бо його б там негайно повісили за піратство; не міг він за браком провіанту й перетнути океан, щоб дістатися берегів Франції. Через це ми навсправжки почали займатися тим, що на початку лише вдавали.

— Ні! О Господи!

— Так, ми це зробили — перетворилися на піратів і блукали вздовж північного узбережжя в пошуках здобичі.

— Але ж, подумати тільки, Генрі — ти був разом із ними?

— Вибір був простий — або займатися цим, або йти на корм рибам, Ебене. Так, я бився пліч-о-пліч із рештою команди, і, по щирості, не можу сказати, що мені те діло було таке вже огидне, хоча я і відчував, що чиню зле. Коли ти порушуєш закон, у тому є певна принада, про яку порядний чоловік ледве здогадується… Це п’янкий трунок…

— Сподіваюся, ти довго ним не розкошував! — сказав Ебенезер. — Бо це напій, здається, зварений на погибель.

— Маю визнати, це питво не для сисунців. Цілих два місяці Паунд харцизував і грабував, мов хижак, хоча й рідко траплялося так, що за всі наші зусилля ми мали щось більше від солонини та свіжої питної води. У жовтні неподалік від острова Мартас-Віньярд на нього напав шлюп з Бостона, і всіх до одного, хто був на борту, вбили або поранили. Мені ж, хвала Небесам, вдалося втекти у Віргінію декількома тижнями раніше, і оскільки під час усього мого перебування в Новій Англії я був там під іншим ім'ям, то міг не боятися, що мене викриють. Я, як міг, скористався з цього, щоб повернутись до Меріленду, і, опинившись в Енн-Арунделі, знову приєднався до Діка Гілла, який уже давно вважав мене мертвим. Я прагнув залишити Паунда ще й тому, що Джон Куд мав капітана Гілла за ворога і, безперечно, вчинив би йому незабаром якусь кривду. Поза тим, я ще мав причину більш егоїстичну, мабуть, але від того не менш нагальну: я взнав, що у Віргінії були якісь Берлінґейми!

— Не може бути, от чудасія! — вигукнув Ебенезер. — Якісь твої родичі?

— Того я не знав, як і не знав, чи вони були ще живі; мені було відомо лиш те, що якийсь Берлінґейм — правду кажучи, якийсь Генрі Берлінґейм — був серед перших поселенців у тому домініоні, і мені потрібен був привід, щоб поїхати туди й усе з'ясувати.

— А як ти довідався про це, волею-неволею плаваючи по океану? Це ж просто-таки втілення самого чуда!

— Жодного чуда, якщо це тільки не витівка якогось чудернацького Бога. Цю оповідь аж ніяк не назвеш чудовим прикладом стислості, Ебене.

— Але її слід розповісти, — правив своє Ебенезер.

Берлінґейм стиснув плечима.

— Це трапилося, коли я був з Паундом, у самий розпал нашого морського розбою. Нашою звичайною здобиччю були торговельні та прибережні суденця: ми наздоганяли їх, ретельно оглядали, жакуванням-лупом брали все, що нам припадало до вподоби, й відпускали їх на свободу, не завдаючи нікому шкоди, хіба тільки тим із них, хто чинив нам опір. Але одного разу, коли північно-східний вітер пригнав нас у води Віргінії, ми несподівано натрапили на якийсь старожитній напівбаркас у гирлі річки Йорк, що прямував до Чесапіцької затоки, котрий, як то з'ясувалося потім, коли ми зігнали докупи, щоб пограбувати, усю команду корабля, мав, крім того, ще трьох пасажирів: якогось нікчемного чолов'ягу років п'ятдесяти, його дружину, яка була на декілька років молодша від нього, і їхню доньку, дівчину, якій ще й двадцяти не було. Як поглянути на неї, то вона була надзвичайно смаковита, ця дівка — чорнява та дуже жвава, і мати така ж сама їй до пари. На цей вид нашим хлопам геть вилетів із голови той грабунок, який, сказати правду, був мізерний, і вони вирішили зґвалтувати їх прямо там і тієї ж миті. Капітан Паунд, хоча сам і був проти насильництва, не наважився їм заперечити, адже вони палали вже такою несамовитістю, що, якби він надумав втрутитися в цю справу, вони як стій вчинили би бунт, оскільки хлопи за весь цей час, відколи ми відплили з Бостона, і краєчком ока не бачили жодної жінки. І якби я спробував бодай найменшим порухом руки зупинити їх, вони одразу викинули б мене за облавок на корм рибам!

Миттю ці головорізи здерли з них одяг і приторочили їх до релінга. Знай, що пірати мають таку звичку — щоразу прив'язувати своїх бранців до релінга чи спиною, чи то поверх поруччя, стягуючи руки до ніг. Одному моєму приятелеві колись довелося побачити, як одну дівчину, що потилицею опиралась на гакаборт, поґвалтували таким робом тринадцять розбійників, аж поки вони нарешті не зламали їй карк, а потім викинули за облавок. Я так міркую, що вони те роблять якомога жорстокіше навмисне: якось капітан Гілл розповів мені про одного француза, старого негідника, якого він здибав на Мартиніці і який божився, що жодна жінка не могла задовольнити його, окрім тих випадків, коли вона мусила дивитися просто в очі акулам, щоби стати для них поживою, щойно він вдовольнить свою хіть, отож, скуштувавши одного разу такого вишуканого задоволення, він на березі вже ніколи не міг кудовчити жодну полюбовницю.

— Годі, прошу тебе! — вигукнув Ебенезер. — Я прагну почути не історію всіляких дикунств, а взнати про те, що ж трапилося з цими невинними жертвами.

— Ти надто вже нетерплячий, — лагідно сказав Берлінґейм. — Навіть наймерзенніша справа таїть у собі урок для того, хто прагне пізнати щось нове. Одначе, де це я пак залишив наших жінок?

— Прив’язаними до релінга, а їхні чесноти in extremis[40].

— А й справді. То був вкрай невдалий час, щоб бути жінкою, позаяк шістнадцять чоловіків вишукувались у чергу, прагнучи з них познущатися. Чоловік увесь той час благав пощадити його і жодного слова не вимовив на захист жінок, хоча дружина його опиралася як могла; але дівчина, щойно побачила наміри піратів, швидко сказала матері щось по-французьки — мовою, яку ніхто на борту корабля, опріч мене, не знав; вона не виказала жодного спротиву, але спокійно, з французьким акцентом, запитала моряків, від чого вони матимуть більше користі — від її цноти чи від ста фунтів на кожного? Спочатку хлопи не звертали на її слова жодної уваги, настільки вони були захоплені видом її оголеного тіла. Але увесь той шлях до релінга вона благала прислухатися до її слів — або ж, правильніше було б сказати, наполягала на своєму, адже тон її голосу був спокійний і діловий. Вона буцімто була французкою шляхетного походження, так вона виголосила, і її мати також, тож якщо їм буде вчинена кривда, усю команду, то вже напевно, повісять, але якщо їм вдасться звільнитися неушкодженими, то кожен член команди за тиждень отримає по сто фунтів.

Тут я побачив змогу допомогти їм, якби тільки мені вдалося погамувати хіть піратів бодай на якусь мить. Отже, маючи це на думці, я долучився до їхніх дурних пестощів, навіть декого з них відштовхнув та сам прив'язував її до релінга, буцімто з метою бути першим — але потім на якусь хвильку затримався, і коли вона знову зробила свою пропозицію, я вигукнув: «А ну ж бо, стривай, братва, відступіть і послухаємо, що каже ця діваха, перш ніж ми законопатимо їй щілину. За сто фунтів кожен з нас може мати цілу купу мандрьох». Я нагадав їм також про наш план дістатися Франції, коли нам вже стане вдосталь цього піратства, і запитав, чи було б то розважливим — ставити під загрозу те, як нас там прийматимуть. Моїм головним наміром було зупинити їх хоча б на деякий час і змусити трохи подумати, адже роздум — то є найбільший ворог насильства, і то вже треба бути справжнісінькою тварюкою, щоб зґвалтувати, добре поміркувавши перед цим! Отож ця штука, яку я утнув, виявилася вдатною, хлопи почали брати на глум і знущатися з цієї пропозиції, але жоден з них не квапився вчинити наступний крок.

— Тоді як так сталося, що такі придворні дами вирушили в плавання на такому кориті, як це? — запитав один з них, але донька відповіла, що вони небагаті і їхніх статків стане лише на те, щоб сплатити обіцяний окуп, після чого вони стануть жебраками. Інший зневажливо спитав її матір, як так трапилося, що така шляхетна пані, як вона, так мало дбає про свою шляхетну дупу, що одружила її з таким легкодухим вахлаком? Це було доволі гостре запитання, як я собі гадав, адже він і справді, як поглянути на нього, був таким собі неотесаним, посполитим гендлярем. Але донька знову щось залопотіла французькою, і та леді відповіла, що її чоловік походить з одного з найвеличніших сімейств Віргінії. До чого її донька додала: «Ви маєте знати, що то був шлюб з розрахунку», — і далі сказала, що хоча її отець і купив честь її матусі за свої статки, одначе вона ладна за ті ж самі статки викупити її у нас. Усе товариство дуже весело сприйняло таку заяву, і без ліку лунали жарти, що сипалися на голову цього чоловіка, який був ладен накаляти повні штани прямісінько тут, на чардаку. Вони тепер уже вагалися, чи товкти їх, чи взяти сотню фунтів, проте не були впевнені в тому, чи ж варто вірити тій історії, що розповіли нам ці жінки.

Тепер ти маєш знати, що в мене виробилася така звичка, що хай би з ким мені доводилося зустрічатися, я неодмінно питав свого нового знайомого, чи він, бува, не чував коли-небудь про людину на ймення Берлінґейм? Зазвичай я пояснював, що маю друга, якого звуть Генрі Берлінґейм Третій і якому дуже кортить довести, що він не байстрюк. Усі хлопи на кораблі вже давно звикли до цього і зазвичай жартували між собою, згадуючи цього Генрі Берлінґейма Третього, немов якусь вельми поважну особу, яку всі повинні були знати. Через це, коли та леді скінчила говорити, один дотепник, що був поміж нас, спитав: «Якщо він такий поважний віргінський джентльмен, то він уже напевно має знати такого собі сера Генрі Берлінґейма Третього, найшляхетнішого віргінця, який коли-небудь срав на тютюнових полях». І додав, що якщо вони такого не знають, то вже поза сумнівом мають бути самозванцями, тож нема чого баритися і анумо їх до релінга. Тут усій моїй грі й кінець, подумав я, бо ж цей іспит був лише дурним випробовуванням, аби знайти виправдання ґвалту. Але панянка відповіла, що дійсно знає про такого собі Генрі Берлінґейма з Джеймстауна, який прибув туди ще з першими поселенцями і виголосив, що має рицарський чин, однак, провадила далі вона, доводячи щирість своїх слів, люди її кола дуже сумнівалися, чи ж він і справді був шляхетного походження.

Зачувши це, усі вкрай здивувалися, та я й сам здивувався ще більше, ніж інші, тож остаточно поклав вважити своїм життям, як у тому настане потреба, аби врятувати їхні, щоб мати потім змогу розпитати їх з цього приводу. Я заявив, що все те, що розповіла ця дівка про Берлінґейма, чистісінька правда, і я, зі свого боку, вірю кожному її слову і ладен обміняти її цноту на сотню фунтів. Більшість хлопів тепер, коли перший запал уже минув, здавалося, були ладні вчинити так само, тим паче що досі наше піратство принесло нам мало зиску. Капітан Паунд порушив питання про заручників, і ми вирішили, що хтось з їхнього числа повинен залишитися, аж поки нам не сплатять окуп, а коли інак — стратить свою честь і життя. Почувши це, мати і донька швидко про щось переговорили між собою французькою, після чого кожна з них заявила, що ладна залишитись заручницею, аби лиш врятувати життя батька.

— Дідько, ти тільки подивись, яка турбота! — вигукнув Ебенезер. — Той телепень не заслуговує на таку ласку і любов!

Берлінґейм розреготався.

— Здається, що так само гадала і вся залога корабля, окрім мене, бо ж я уважно стежив за їхніми словами і ясно розумів, про що там ішлося. Знаєш, Ебене, ці вишукані жінки відчайдушно намагались нас обдурити, видаючи себе за тих, ким вони навсправжки не були. Донька замислила цей викрут і по-французьки розповіла про свій задум матері. І коли постало питання заручників, її матінка сказала: «Молю Бога, щоб вони взяли Гаррі, адже тоді ми позбудемося його раз і назавжди і не збідніємо від цього ні на гріш». Зухвала відповідь дівчини була такою: «Жодних сумнівів у тому, що вони візьмуть тебе або мене собі на забаву, якщо тільки нам не вдасться переконати їх у його цінності». «Пхи! — вигукнула мати. — Таж ця тварюка не варта і bouc-merde!» — себто козлячої бібки. На те дівчина відповіла, що цілком поділяє її почуття, але єдиний порятунок полягає в тому, щоб запропонувати себе та прохати, аби відпустили саме його, уповаючи на нашу легковірність.

— Хлопи попервах не купилися на цю заманку, аж поки я не запитав, звідкіля така щира відданість, адже ми бачили, що він за малодушна тварюка, яка весь той час, поки ми збиралися топтати їх, не виказала жодної зацікавленості їхньою долею, і він тільки те й робив, що щось там мимрив крізь сльози, дбаючи лише про себе? На що дівчина відповіла, що хоч то є щира правда, що він не дуже-то піклується про них та радше позбудеться їх, ніж розстанеться з десятьма кронами, вони все одно обожнюють його, як то ведеться у дурненьких жінок, і скорше загинуть самі, ніж дозволять, щоб йому заподіяли якусь кривду. Чоловік на ці слова настільки здумів, що йому від гніву та жаху мову відібрало, і, перш ніж він встиг оговтатися, я сказав, що йому не можна довіряти й відпускати на берег, тож він мусить залишитися нашим заручником, а цих леді слід відпустити по викуп, адже їхня відданість і буде запорукою їхнього повернення. Хлопи були дуже несхильні відпускати цих дівах, але капітан Паунд відчув у моїх міркуваннях здоровий глузд і саме так і наказав вчинити. Того чолов'ягу, закувавши в кайдани, запроторили до трюму, а леді принесли собі нове вбрання зі своїх скринь, і ми спустили на воду шлюпку, щоб відвезти їх на берег; але перш ніж вона відпливла, я шепнув по секрету кілька слів капітану Паунду та, щоб гарантувати їхнє повернення, вмовив його відіслати разом з ними мене, оскільки я, хоча вони про те й не знали, розумію їхню мову, тож заздалегідь знатиму про будь-яку зраду. Йому дуже не хотілося мене відпускати, але я все ж таки наполіг на своєму, і разом з жінками на баркасі ми вирушили до берега. План полягав у тому, щоб Паунд ще декілька тижнів попіратствував і повернувся знову до Мисів, де я і приєднався б до нього наприкінці вересня. Крім того, щоб вгамувати підозри та заздрощі членів команди, що мені випав такий щасливий жереб, я вже окремо оголосив їм, що подбаю про те, аби жінки самі привезли той окуп на корабель, і, коли справу буде зроблено, вони зможуть товкти їх, аж доки релінг не лусне.

— Генрі! — вигукнув Ебенезер. — Не може того бути…

— Зачекай-но, — перебив його Берлінґейм, — поки не скінчиться вся історія. Нас висадили на берег поблизу Аккомака, на східному узбережжі Віргінії, звідкіля ми мали розпочати нашу подорож до місця, де жили ці леді. Коли пристали до берега, було вже темно, бо ж ми турбувалися, щоб нас ніхто не помітив; і вирішивши до світанку нікуди вже не йти, ми, щоб зігрітися, розклали там багаття. Поки ми спостерігали за тим, як пірати підіймали вітрила і, осяяні місячним світлом, відпливали геть, обидві жінки заплакали від радості, і мати, звертаючись до доньки, сказала по-французьки: «Благослови тебе Бог, Генрієтто, одним-єдиним махом ти визволила нас і від піратів, і від свого батька!» Дівчина відповіла: «Ліпше благослови цього легеня, що з нами, який виявився таким дивовижним дурнем, що повірив у мою брехню». «А й справді, — сказала мати. — І хто б міг подумати, що під таким милим видом може ховатися такий бовдур?» Сказавши це, вони розсміялися від власної відваги, аж нітрохи не бентежачись тим, що я можу розуміти кожне їхнє слово, і, продовжуючи цю забавку, дівчина виголосила: «А й справді, він таки привабливий, цей бахур, матінко, і ні тобі, ні мені ще не доводилося проводити ніч з таким, як він». «І ніколи не довелося б, — відказала та, — якби нам не вдалося позбутися Гаррі. Визнаю, що якби лиш він один погрожував мені, я б уже дозволила йому той ґвалт і зберегла б наші гроші. Однак я б не хотіла, щоб він тебе зачіпав». «Гай-гай, — відказала дівчина, — не думай, що я збираюся втрачати бодай гріш: цей вродливий бідолаха скоро засне, і ми втечемо або ж вб'ємо його. А щодо мого дівоцтва, то воно для мене лише корок у шампанському, який потрібно вибити, перш ніж почнуться всі ті веселощі». І, дивлячись мені в очі, вона, немовби піддражнюючи мене, сказала: «Що скажеш, приятелю: veux-tu être mon tirebouchon? Eh? Veux-tu me vriller avant que je te tue?[41]».

— Я не знаю цієї мови, — сказав Ебенезер, — але, судячи з того, як ці слова прозвучали, вони були далекі від цнотливості.

— І як тобі не соромно, що ти й дотепер її не вивчив, — дорікнув йому Берлінґейм. — Це прекрасна мова для залицяння. І я не можу передати тобі словами, як мені було приємно чути такі сороміцькі речі, сказані таким милим голоском. «Poinçonnetu mon petit liège»[42] — ці слова й досі стоять у моїх вухах, і від того мене кидає в жар і беруть дрижаки! Я не бачив сенсу в тому, щоб і далі тягнути той обман, тож відповів бездоганною паризійською французькою: «То буде велика честь для мене, mademoiselle et madame, і немає жодної потреби вбивати мене потім, позаяк ваша радість від того, що вам вдалося залишити цих харцизяк, навряд чи перевершує мою». Вони ледь не сконали від подиву та сорому, почувши мене, а надто встидалася дівчина; але коли я пояснив їм, як опинився межи піратів і чого шукаю, вони потроху заспокоїлись і стали дуже люб'язними — ба навіть більше, ніж люб'язними. Їхній вдячності не було меж, і вони ледве здатні були висловити її, і, бачачи, що шила в мішку вже не приховаєш, ми провели ту ніч любесенько собі, розважаючись на пісочку.

— Достоту, це доволі мила оповідка, хоча цнотливою її і не назвеш, — сказав Ебенезер. — Але чи ж вдалося тобі взнати щось більше про того старого Берлінґейма, задля якого ти і врятував цих леді?

— Так, — сказав Берлінґейм. — Тієї ж ночі я поцікавився в них, чи була їхня розповідь про Берлінґейма насправді вигадкою, чи ні. І дівчина відповіла, що то ніяка не вигадка, і що її батько мав звичку вдавати із себе знатну особу, і хоча насправді він був байстрюком, проте йому дуже кортіло возвеличити своє походження і він ніяк не міг всидіти на місці, невпинно полюючи на старі записи, які його донька мала переглядати, розшукуючи родинне ім'я. Саме з цієї причини вони і здійснили подорож до Джеймстауна, де серед безлічі вкритих пилом і цвіллю паперів вона натрапила на те, що виглядало як окремі сторінки якихось записок, складені таким собі Генрі Берлінґеймом. Однак, не знайшовши жодної згадки про свою родину, вона лише пробігла їх очима і тепер пригадувала тільки те, що в цих записках ішлось про якусь експедицію, що вирушила кудись із Джеймстауна; капітан Джон Сміт був її провідником; і скидалося на те, що між ним та автором цих записок виникло якесь непорозуміння. Окрім цього, вона більше нічого не читала і не пригадувала. Знадобилося небагато часу, щоб я наситився любовними утіхами досхочу, бо коли тобі вже тридцять п'ять, твоя витривалість у цих справах вже не та, що бувала раніше, — і я заснув прямо коло багаття. Коли ж уранці сонце збудило мене, я побачив, що жінок уже немає, і відтоді я їх ніколи не бачив. Я так гадаю, що піти, перш ніж я прокинувся, їх примусила делікатність — багато речей мають приємний запах вночі, але смердять, коли пригріє сонце. До того ж їхня репутація залишалася незаплямованою, оскільки жодного разу з тієї миті, як ми наздогнали їхній корабель, вони не відкрили нам своїх імен, як і не сказали, звідкіля вони, хіба тільки що мешкають на східному узбережжі Меріленду.

— І ти вирушив звідтіля до Джеймстауна?

— Ні, я дістався до округу Енн-Арундел і капітана Гілла. Мені конче потрібно було знати, чи вчинив йому Куд якусь кривду, і, крім того, я не мав при собі ні гроша, щоб купити якогось харчу. Я мав намір, попрацювавши трохи на Гілла, продовжити потім свої пошуки, бо ж слід визнати, мене не залишили байдужим політичні події, що там відбувалися, і я б залюбки взяв на себе наступну місію, подібну до тієї, з якої щойно повернувся.

— Ти маєш велику жагу до пригод, — сказав Ебенезер.

— Либонь, я такий і є, або ж ліпше сказати, маю жагу до всього великого світу, бачити і вивчати який мені ніколи не набридне.

— Ручаюся, що капітан Гілл був радий тебе бачити і дуже здивований!

— Певна річ, адже він не мав жодної звістки про мене, відколи почалася та ребелія у Нью-Йорку, очолювана Лейслером, і вже не сподівався побачити мене в живих. Він сказав, що його становище було дуже хитким і ненадійним, оскільки Куд і його люди щодня руйнували та грабували маєтності своїх ворогів, і його маєток залишався поки що неушкодженим лише завдяки якійсь примсі долі та невпевненості ворогів стосовно його впливу в Англії. Куд був настільки зарозумілий, що називав себе Мазаньєлло на честь ватажка повстанців у Неаполі; полковник Генрі Джоулз з округу Калверт, його перший заступник, видавав себе за графа Скамборо; полковник Нініан Біл став графом Арґайлом; і Кенелм Чезелдін, спікер Асамблеї, був спікером Вільямсом. Тоді як ці хвальки вдавали із себе членів королівського двору, сваволили та грабували в Сент-Мері, я провів усю зиму, намагаючись привести маєток Гілла до ладу.

І кожного разу, як тільки вбачав у тому користь, я робив вилазки в різні місця провінції, маючи на меті підняти опозицію в різних округах, і навесні, коли до Куда дійшли про це вістки, він надумав з нами покінчити. Він спартолив звинувачення в тому, що нібито ми ведемо зрадницькі розмови, і відрядив людей сорок, не менше, знищити нас. Вони захопили «Надію», в яку капітан Гілл вклав сімсот фунтів, щоб спорядити її для наступної подорожі, та сплюндрували маєток, і то нам, можна сказати, дуже пощастило втекти до лісу, бо лише таким чином ми спромоглися порятувати свої життя.

Я звернувся до інших капітанів, що були друзями Гілла та ворогами полковника Куда…

— Полковника! — впав у річ Ебенезер. — Я так гадав, що він лише клірик!

— Чоловік є тим, ким воліє себе бачити, — відповів Берлінґейм. — Він не визнає жодної влади, окрім власної, і бунтує зарівно проти людей і проти Бога. Хай там як, але від цих людей я довідався, що Френсіс Ніколсон, якого Лейслер усунув від влади під тим приводом, що він буцімто якобіт, був нині намісником губернатора у Віргінії (тобто головним чиновником, оскільки губернатор мешкав у Англії) і призначив його на цю посаду особисто король Вільям! Скидається на те, що король не дуже переймається тим, як саме людину називають її вороги, допоки вона вдало справляється зі своєю роботою, і, правду кажучи, старий Нік, попри всі його хиби, до дідька гарний губернатор. Ці новини були солодкою музикою для моїх вух, оскільки Ніколсон був саме тією людиною, яка найкраще могла б нас захистити, а Джеймстаун був саме тим місцем, куди я прагнув потрапити. Я попрохав друзів Гілла написати листи до Ніколсона, у яких вони змалювали варварства Куда і прохали надати притулок капітану Гіллу та його прибічникам, отож ще до кінця червня ми опинились у Джеймстауні. «Мазаньєлло» та його приспішники по черзі вмовляли та погрожували Ніколсону, щоб він віддав нас у його руки, але чорта з два їм це вдалося. Однаковою мірою недоліком і чеснотою Віргінії є те, що вигнанці з Меріленду можуть знайти собі там прихисток.

— Але чи вдалося тобі знайти ті безцінні записки, які ти так шукав? — запитав Ебенезер. — Чи це була собі лише така казочка про білого бичка, яку ця дівка втелющила тобі там на бережку? Прошу тебе, не приховуй від мене більше відповіді на це запитання; я мушу знати, чи ж принесла ця одіссея хоч якісь плоди!

Берлінґейм розсміявся.

— Не квапся так швидко добратися до кінця, Ебене; це порушує хід всієї історії і спричиняє плутанину. Чи ж хтось коли-небудь бачив, щоб одіссеї приносили якісь плоди?

— Годі вже тобі дражнитися! — вигукнув Ебенезер.

— Ну, що ж, гаразд, мосьпане Лауреате, мені й справді вдалось отримати у свої руки ці записки, принаймні те, що там від них лишилося; ба більше, скажу тобі, що я зробив з них список геть аж до останньої літери, за винятком хіба що декількох місць, які здалися мені нудними, тож я їх скоротив. Я маю їх тут, при собі, в каптані, і вранці ти зможеш їх прочитати. Досить лише сказати, що це справжнісінький журнал сера Генрі Берлінґейма, але жодних доказів про те, чи був цей чоловік моїм предком, чи ні, у мене немає.

— Присяй-бо, я радий, що ти знайшов їх, і вже з нетерпінням чекаю на світанок! Добре, що твоя розповідь ще не скінчилася, бо інакше нам було б важко згаяти решту часу. Які ж то дивовижні речі трапилися з тобою потім?

— На сьогодні досить, — вирік Берлінґейм. — Дорога тут не така вибоїста, і ніч уже майже добігає кінця. Решта оповідки може зачекати, поки ми не доберемося до Плімута.

Отож, сказавши це, він, не слухаючи жодних заперечень від Ебенезера, випростав якомога зручніше ноги й одразу заснув. Натомість поету пощастило менше, і хоч як він силкувався, йому ніяк не вдавалось на якийсь тривалий час зімкнути очі, не кажучи вже про те, щоб заснути, хоча голова його вже стугоніла від утоми. Знову його розум переповнювали імена — імена, почуті вперше від Балтимора, які тепер, після Берлінґеймової розповіді, набрали плоті та крові, образи людей, жахливих у своїй заповзятості й рішучості, блукали в його уяві — і образ його друга й учителя був поміж них.

6

Берлінґеймова оповідка триває далі; Лауреат читає уривок з «Особистого діяріуша сера Генрі Берлінґейма» та виголошує промову про природу невинності

Коли після сходу сонця наші подорожні зупинились у Йовілі, щоб справити свою ранкову трапезу, Ебенезер негайно попросив, щоб Берлінґейм показав документ, про який розповідав, але його вчитель і чути про це не хотів, поки вони не поснідають. Потім, коли сонечко, яскраво засяявши та пригрівши їх своїм теплом, зійшло вище, вони вийшли надвір покурити та розім'яти ноги, і Берлінґейм видобув декілька згорнутих аркушів з кишені свого каптана. Вгорі на першій сторінці поет мав змогу прочитати таке: «Особистий діяріуш сера Генрі Берлінґейма».

— Маю пояснити, що цей заголовок написав я сам, — сказав Берлінґейм. — Як ти можеш бачити, записки неповні, складаються з уривків, але подорож, про яку тут ідеться, описана в «Загальній історії» Джона Сміта. Це трапилось у січні 1607 року, то була перша зима, яку там зустріли колоністи, і вони здійснили цю подорож вгору річкою Чікагоміні, щоб знайти там місто Поухатана, володаря індіян. Тоді там, у Джеймстауні, багато хто був налаштований проти капітана Сміта: дехто був стурбований тими каверзами, які він затівав, щоб усунути губернатора Вінґфілда та губернатора Реткліфа; інші звинувачували його в тому, що він нехтує вказівками Лондонської компанії, приділяючи мало часу пошукам золота та морського проходу на Схід; інших турбував лише голод, і вони вважали, що йому слід налагодити торгівлю з Поухатаном. Тож цілком зрозуміло, що експедиція вверх по річці Чікагоміні була дуже доречною, адже вона обіцяла звільнити від усіх цих клопотів: принаймні капітан якийсь час буде залишатись осторонь політики, і, крім того, дехто стверджував, що Чікагоміні тягнеться далі на схід; у будь-якому разі, не було жодних сумнівів у тому, що до міста імператора, яке лежить вверх по річці, не так уже й багато миль. Сміт у своїй «Історії» розповідає, як його захопив у полон один з ватажків Поухатана на ім'я Опеканкануг, і йому вдалося уникнути смерті лише завдяки тим магічним трюкам, які він вчинив за допомогою компаса. Він стверджує, що потім його одного привели до Поухатана, засудили до смертної кари, і лише втручання доньки імператора його врятувало. Його версію того, що відбулося, я записав внизу під назвою записок.

Ебенезер прочитав коротеньку дописку:

Вони своїми палицями були ладні ось-ось розчерепити йому голову, але Покахонтас, улюблена донька короля, коли жодні вмовляння вже не допомогли, взяла його голову у свої руки та, рятуючи його від неминучої смерті, своєю головою заслонила його голову; побачивши це, Імператор зрештою дав згоду на те, щоб він залишився жити за умови, що робитиме йому сокири, а їй — дзвіночки, пацьорки та вироби з міді, бо ж вони гадали, що він розуміється на усіх тих речах і, як і вони, є майстром на всі руки.

— Присяй-бо, — сказав він, — це був дивовижний порятунок!

— Це дивовижна романтична небилиця, — виправив Берлінґейм, — адже суть «Діяріуша» полягає в тому, що цей Берлінґейм був свідком усіх тих подій, які зрештою були не такими вже дивовижно героїчними. Я нічого більше не скажу і залишаю тебе наодинці, аби ти мав змогу негайно прочитати цей твір сам.

Сказавши це, Берлінґейм увійшов до заїзду, а Ебенезер, знайшовши собі лавку, що стояла на сонці, зручно на ній вмостився і прочитав таке:

Особистий діяріуш сера Генрі Берлінґейма

Я… неодноразово попереджав [Сміта], що нашому провідникові, шахраюватому дикуну, який поцупить у тебе гаман і оком не моргне, в жадному разі не можна було довіряти, бо ж він, безперечно, на службі у цісаря [Поухатана]. Але він і чути того не схотів, і коли річка зробилася надто мілкою для наших суден, сей самий дикун запропонував, абисьмо до міста цісаря, яке, як він стверджував, було неподалік, далі йшли пішою ходою, на що наш капітан ізразу й пристав, невважаючи на ту річ, що ліси, як я йому на те вказав, густі і непролазні, мов ті джунглі, тож ми можемо стати легкою здобиччю для ворожих до нас індіян. Капітан дав одвіт, як то в нього ведеться, коли хто-небудь вказує йому на його невігластво і дурість, сказавши, що я боягуз, дармоїд, страхополох і на додачу назвавши мене ще й євнухом. Останнє він розглядає як найвищий ступінь образи, яку він тілько спроможен нанести, бо ж пишається тим, що має неабияку чоловічу моць. Сказати правду, він є таким палким ревнителем культу Венери, сей наш капітан, що рідко коли промине нагоду відкрито похизуватися, і то в найбільш сороміцькій манері, своїми перемогами і пруесами в коханні по всій Европі та поміж маврів, турків і муринів. Він-бо має себе за неперевершеного Майстра Венериних Мистецтв і з погордою стверджує, що зазнав плотських утіх з усіма ріжновидами жінок на Землі та в усіх можебних позах, що їх нам заповідав Аретіно. До сього варт додати, що у своїх вандрівках він понавизбирував собі безліч капосних речей, що ми їх маємо за еротику, які він частенько показує декому з нас наодинці з самовдоволеним видом Знавця таких штук. Але більше про се розповім перегодом, зазначу тут лише те, що судячи з заклопотаности нашого капітана такими речами, які зарівно являють собою природні і протиприродні гріхи, я не дуже-то здивуюся, коли взнаю, що його вподобання сягають далі, аніж то можна було б очікувати у звичайного розпусника…

[Тут Автор описує, як увесь загін висаджується на берег і, ведений провідником-зрадником, потрапляє до рук індіян.]

Отож дикуни накинулись на нас, як то дехто, розумніший од нашого капітана, і передбачав, і ми були вимушені боронитися од них, яко тілько могли, але без пуття, позаяк місцевість була закрита й негодяща для захисту і напасники напосіли на нас зверху. Наш виверткий орудник, хитро прикриваючись, немов заслоною, цим Ґвенельоном, нашим провідником, квапливо одступав, увесь той час вимагаючи од нас, абисьмо билися, як то і має личити чоловікам. Але вчасно перечепившись через корінь кипариса, що виступав із землі, він перекинувсь навзнак і шубовснув з берега у воду, повну багнюки та льоду. Дикуни, на той час уже полонивши нас усіх, кинулись до нього та миттю поклали його голічерева й притисли до землі, і, коли у відповідь на їхнє питанє — Хто є нашим орудником? — ми повідомили, що саме він ним і є, їхній ватаг, Опеканкануг, і його підлеглі відкрито, не соромлячись, із задоволенєм, а ми з того мали собі таємну втіху, справили на нього малу потребу — почережно — одповідно до чину.

[Бранців, яких числом усього було п'ять, приводять на галявину, де їх по одному прив'язують до амбрового дерева та стріляють у них стрілами з луків, допоки живими не залишаються лише Сміт і Берлінґейм.]

…вони підійшли потім до мойого капітана, нібито збираючись вхопити його, щоб вести назустріч тій сумній долі, яка вже спіткала решту. Залишаючись справжнім джентльменом аж до самого кінця, [Сміт]… ґречно запропонував, аби я йшов першим. Слід сказати, що в справах подібного ґатунку моя шляхетність не поступиться будь-чиїй, і якби в тому була потребизна, я б рішуче одхилив жест мойого капітана. Прецінь Опеканкануг не звернув на теє жадної уваги і, схопивши капітана за руку, потягнув його до того клятого дерева. За сих околичностей капітан (який потім повідомив мині, що шукав лишень свій африканський оберіг), витяг з кишені свойого каптана жмут маленьких кольорових карток, які він, буцімто ненавмисне, упустив на землю. Дикуни миттю збудилися та лізли оден поперед другим, аби вхопити собі якомога більше тих карток. Розгледівши їх як слід, вони побачили, що на картках в яскравих кольорах були змальовані леді та джентльмени, в чому їх мати народила, в різноманітних любовних позах: вдвозі альбо ж групами утрьох, учотирьох, ба навіть і уп'ятьох, демонструючи такі звитяги розбещености, відтворити які у справжньому житі потребувало б не тілько виняткової хтивости, а й неабиякої уяви та чималої здібності у руханці.

Можна уявити, яку там на радощах здійняли веремію і як заходилися од сміху сі дикуни, запопавши таких витворів порнографічного мистецтва, позаяк дикуни являють собою расу на шляху до виродження, яка за своїм розвоєм стоїть ледь вище за звірину, на яку вони полюють, і у сім вони, купно з білими людьми подібного ґатунку, мають спільну любов до усього брудного та того, що збуджує хіть. Єдине, що можна сказати на їхню руч, так се те, що вони нігди пред тим в житі не бачили білих жінок не то що роздягненими, але й одягненими, і вони набагато менше схильні захоплюватися подібними витребеньками, які зараз одкрились їхнім очам. Вони реготали і кричали, вихоплюючи оден у одного картки, аби роздивитися їх усі.

[Вони] запитали [у Сміта], чи має він ще [подібні до цих картки]? У відповідь на що він витяг з кишені невеличкий компас, дивовижі якого (бо я вже мав нагоду бачити його ранійше, на сором мині) полягали не тілько в тому, що він був здатен показувати сторони сьвіту, бо ж одного сього дива, я так міркую, було б вже доста, аби викликати захоплення у дикунів… але також давав змогу спраглому оку того, хто завдавав собі клопоту зазирнути крізь маленькі отвори по боках, помилуватися намальованими на маленьких, розташованих всередині скельцях сценками, схожими на ті, що були на картках, але на відміну од тих вони здавалися більш справжніми, бо ж гаспидський творець мав здібність надати тим сценкам такого чутя глибини, що складалося враженє (приємне виродженцям), буцім зазираєш у замкову шпарину, і на яких можна було уздріти джентльменів, що ведуть себе мов жеребці, та леді, немов кобили у гоні…

Обаче, сей клятий пристрій потрібно тримати певним побитом, щоби сонце потрапляло на лінзи під одповідним кутом. Ті дикуни, і надто Опеканкануг, бувши нездібними опанувати ту просту хитрість, вважили за належне зберегти жалюгідне житє капітана, ймовірно, для того, аби він завсіди міг слугувати їм, керуючи роботою механізму в сім їхнім ярмарковім блазновищі. Діставши сі скарби, вони були настілько збуджені, що, невважаючи, як мині здалось, на увагу з боку капітана, що, аби вправлятися з цим дивовижним компасом, потрібен лиш тілько він один, сі дикуни забрали нас обох і привели до селища, де мешкав Опеканкануг, яке, як нам сказали, лежало неподалік од селища цісаря… напріч забувши, у свому захоплені, наповнити моє черево стрілами…

[Їх обох приводять до селища Опеканкануга, а звідти ведуть до селища Поухатана, і зрештою вони постають перед самим цісарем.]

Скидалося на те, що мій капітан був надзвичайно радий [цій спромозі побачити цісаря], і не про що иньше він і говорити не хтів, яко тілько о тім — власне, лише тоді, коли він, являючи свою поблажливість, взагалі звертався до мене, — яким таким хитрим робом він, скоро йно його представлять сьому вельми зацному пану, збирається запопасти ласки у цісаря. Я… попередив його, більше, зізнаюсь, рухомий бажанєм зберегти власну шкуру, яку мині аж ніяк не хотілось втрачати, аніж бажанєм зберегти його, що ми, з того, що мині було відомо, досі були лише бранцями, а не посланцями короля, і з огляду на се я був би вповні задоволений тим, якби потрапив вийти опісля тієї розмови, досі маючи голову на плечах і черево, вільне од стріл, не завдаючи собі зайвого клопоту тим, щоб зажити якоїсь ласки у цісаря альбо ж укладанєм якихось торговельних угод. Мій капітан замість одвіту одбувся лише звичайною для нього порцією дурнуватих образ…

Коли нас завели в хижу сього Поухатана, мої страхи лише підсилилися, бо, присягаю, ся істота мала найлихіший і найогидніший вигляд, який мині коли-небудь доводилося бачити і який, сподіваюсь, нігди більше не побачу. На вид йому було шістьдесят чи коло того; його коричнева цера зсохла та поморщилася, немов шкірка яблука, що залишалося довгий час на сонці, а позирк його був подібний до смаку того ж таки яблука. У сім лиці я не потрапив уздріти жадних ознак зичливости до нас… Його очі привертали мою увагу більш, ніж будь-що иньше в його зовнішності, адже, невважаючи на певну, неначе зблиск кременя, жорстокість, яку можна було помітити в них, найпаче вони виділялись, принаймні так мині видавалося, тією гротесковою хіттю, яку можна подибати в очах марнотратців і ветхих віком розбещених осіб. У мойого капітана, я міг би сказати, вже можна було спостерігати зачаток таких очей, і мині приємно думати, що коли йому стане років під шістьдесят, він вповні буде схожий на Поухатана.

До того ж оточення цісаря лише потвердило мої судження: опріч охоронців, довкруги ліниво тинялася значна кількість вдягнених, мов Леді Єва, дикунок-служебок, що мали лише невеликий клаптик звіриної шкіри довкола тієї частини тіла, яку нам наша Прародителька заповідала приховувати під листєм. Одна з них принесла свому повелителю тютюн; друга нахилилася до нього, аби жариною запалити йому люльку; иньша змащувала його спину ведмедячим лоєм, чи ж якимось иньшим, схожим, смердючим варивом… і всіх їх він по черзі винагороджував щипками альбо ж подібного роду сумнівними милощами і натяками, які, з огляду на його доволі похилий вік, могли бути для нього, либонь, лише солодкими споминками. Усе теє послугачки терпіли, не виказуючи жадного незадоволення… можна сказати, що вони навіть домагалися сих знаків уваги сього старезного сатира і сповняли свої обов'язки з усією можебною любострасністю, немов намагаючись спонукати свойого короля на тії подвиги, які б радше личили чоловіку мойого віку, а не такому струхлявілому збуйвіку, як він… Мій капітан стежив за сими дівами з непідробною цікавістю, і по його очах було видко, що він приділяє їм значно більше уваги, аніж то було б йому потрібно, щоби просто зобразити ту сцену у своїй хваленій «Історії». Що ж до мене, то я був вкрай заклопотаний тим, щоби утримати, не проливши, тую воду, яка була в мині, аби занадто перейматися тими чарами, котрими сі дикунські повії винагороджували свойого цісаря, не кажучи вже про ту спорзну поведенцію, з якою він на них одповідав…

…Маю сказати, що сей Поухатан сидів на якомусь узвиші, яке скидалось на ліжко, а на долівці перед ним сиділа справді дивовижної вроди дівчина-дикунка років шістьнадцяти, яку, з огляду на багатство її вбрання та судячи з того, яку повагу виказували їй иньші дикуни, я взяв за королицю. Під час учти, яка розпочалася опісля того, як нас завели до помешкання, ся молодая леді майже не зводила з нас очей, і хоча, на відміну од мойого капітана, я належу до тих чоловіків, які не дуже схильні тішити себе марними надіями стосовно своєї привабливости для прекрасної статі, але все ж таки скажу, що вираз, який крився в її очах, казав більше, ніж те, що можна було б назвати природньою цікавістю, яку можна було б очікувати у дівчини, яка вперше вздріла білих чоловіків. Поухатан, я так мислю, постеріг усе те, позаяк лице його, в міру того як просувалася наша трапеза, ставало дедалі похмурішим. З сієї причини я ретельно уникав її пильного погляду, аби не викликати зайвих підозр і далі сим погіршити наше становисько. Мій капітан, одначе, зі свойого боку… на тії її палкі позирки одповідав своїми, котрі були настільки промовистими, що на місці цісаря я б негайно скарав його на горло. Моє бідолашне серце тремтіло з перепуду од думки про те, яка небезпека нависла над моєю головою…

[Далі йде опис бенкету, який подали цим двом бранцям. За розмахом він був воістину ґартантюанський, але автору не вдається проковтнути бодай шматочок їжі. Сміт же, навпаки, лигає ті потрави, немов свиня на різниці]

Мій капітан… наважився виступити з невеличкою промовою, суть якої зводилась до того (бо ж я також дещо розумію сю поганську тарабарщину), що він приніс із собою надзвичайний ралець для цісаря, але його, на жаль, забрав один із цісарських ватагів (отой самий горезвісний Опеканкануг, який спричинився до смерти наших товаришів). Поухатан зажадав негайно привести Опеканкануга та наказав йому показати той дарунок, якщо той у нього є. І хоча йому вельми не хотілося розставатися з ним, Опеканкануг все ж таки видобув той грішний компас, про який уже згадувалося ранійше, та оддав його Вождю, і той негайно звелів дати висіканки ватагу за те, що він перехопив дарунок, призначений цісарю. Се було великою несправедливістю, адже Опеканкануг і гадки не мав, що сей компас призначався Поухатану, власне, як не знав про теє і мій капітан в ту хвилю, коли давав той механізм Опеканканугу, аби порятувати своє житє. Невважаючи на се, дикуна вивели з кімнати, щоб одшмагати, і в тому нічого доброго я для нас не вбачав…

Потім капітан, на мій превеликий подив, почав тлумачити Поухатану секрет сього компаса, спрямовуючи лінзи до огнища таким робом, щоби підсвітити ті сороміцькі сцени всередені нього. Я був переконаний, що тут нам і рішенець, і готувався померти, як то личить Джентльмену, бо ж певно, що жаден чоловік, навіть якщо він і дикун, котрий завдяки своїм здібностям здолав возвиситися до того, щоби стати місцевим князьком, а хоч би і в одсталої людности, не зможе дивитися без огиди на те видовище, яке зараз постало перед очима цісаря. Вже в тисячний раз я сипав прокльони на адресу капітана, називаючи його несосьвітенним бовдуром і брудною свинею.

Одначе, міркуючи отак, я не взяв до уваги, які вони моральні покручі, сі дикуни, чия тваринна уява завсіди захоплюється найогиднішими речами. Бувши зовсім далеким од того, щоб образитися, Поухатан, регочучи, ледь не надірвав своїх хтивих боків, розглядаючи сі маленькі куншти; він ляскав долонями по своїх колінах, і слина летіла навсібіч, зриваючися з його поморщених вуст. Минуло чимало часу, перш ніж він нарешті одірвав свої сліпи од тої шпаринки, і то тілько задля того, аби потім знову і знову зазирати в неї, і кождного разу його лице сяяло од радости.

Нарешті мій капітан повідомив, що королиці також приготовлено ралець. Коли він се оголосив, я заплющив очі і здався на волю Божу, бо ж, відаючи вже вдосталь про природу капітанових гостинців і вгадуючи, до яких ревнощів цісаря се призведе, я кождної миті очікував одчути на своїй шиї лезо томагавка. Королиця, одначе, видко, була вельми задоволена з такої нагоди. Як я і здогадувався, капітан приберіг для неї найбільш разливий подарунок з усіх. Зі своєї невичерпної кешені він витяг щось на кшталт невеличкої за розміром книжечки, яка складалася з певної кількости маленьких сторінок, скріплених угорі (се чудо мині також довелося уздріти ще в Джеймставні). На кождній сторінці був малюнок, який будь-хто посоромився б показувати ба навіть своїй дружині, і кождий малюнок лише трохи ріжнився од передущого, а всі вони, взяті купно, складали певну послідовність, так що взявшися за верх сієї сластолюбної книги і трохи зігнувши її, глядач мусів швидко одпускати сторінки одну за другою, весь час тримаючи їх перед своїми очима, внаслідок чого образи, відтворені на них, немов оживали, рухаючися сюди-туди й справляючи свою гріховну справу.

На жаль! Королиця, як то стало зрозуміло, була так само порочною, як і її малжонок. Довідавшись про чесноту сієї книжечки, вона знову і знову приводила в рух зображених там акторів, щоразу голосно сміючися з того, що вона бачила…

[Далі приносять ще більше їжі та якийсь індіянський п'янкий трунок, і те, і те Сміт теребить у неміряній кількості. Автор відмовляється від страв з причини, про яку він уже згадував раніше. Королівна вирішує особисто прислужувати Сміту, омиваючи йому руки й утираючи їх жмутом пір'їн з дикого індика.]

Коли ся друга учта була в самому розпалі, мені якось вдалося зібрати докупи всю свою мужність, аби поспостерігати за Поухатаном в надії прочитати на його лиці, що ж має ся стати далі. Те, що я потрапив там побачити, настрою мині не додало… Цісар не одводив погляду од королиці, яка і собі не одводила свойого сороміцького погляду од Сміта, й очі її випромінювали жадання. Вона ніби-то була водночас по обидва боки од нього, подаючи се, прибираючи те, рухи її всі були надмірно підкреслені та радше личили б якійсь весталці з Друрі-Лейн. Мій капітан, чи то через притаманне йому безцеремонне простацтво, чи то, що наймовірніше, маючи вже на мислі якийсь лихий задум, на її кокетуванє одповідав своїм лицянєм. Нічого з того не пройшло повз увагу цісаря, який, пильнуючи за ними, як то мині видавалося, ледве здолав що-небудь ум'яти з сієї гойної трапези, яка була під силу лише жерунам. Коли потім сей Поухатан підізвав до свойого ложа трьох своїх найзловіснішого вигляду ватагів — усі були розмальовані та масні, розцяцьковані, в строкатому одязі з китицями — і, рохкаючи та переходячи часом на шепіт, розпочав з ними на своїй поганській мові довгую бесіду, мета якої не залишала жадних сумнівів, я вкотре приручив свою душу Господу Богу і здався на його милість, адже очікував вже зовсім скоро зустрітися з ним віч-на-віч. Прецінь мій капітан, засліплений своєю розвагою, не звертав на теє жадної уваги.

Мої… страхи, як се досить швидко з'ясувалося, були небезпідставними. Цісар подав знак, і три ґевали-дикуни миттю вхопили мойого капітана. Невважаючи на його протести, які були доволі голосними, його привели до ложа Поухатана і там поставили навколішки. Дикуни поклали його голову на дві великі каменюки, що лежали там не без певної мети, і, вхопивши жахливого вигляду бойові палиці, вже були ладні вибити з його голови ті дрібні мізки, існування яких допоминався мій капітан, якби в сей самий мент, на превеликий мій подив, в сю справу не втрутилася сама королиця. Підбігши до сього вівтаря, вона кинулась усім своїм тілом на капітана і, звертаючись до Поухатана, вирікла, що вона радше стратить свою голову, аніж дасть їм розчерепити його. Якби я був на місці цісаря, то зізнаюся, скарав би їх обох на горло, позаяк немає жадних сумнівів у тому, що подібний союз призведе до перелюбу і чекати на теє довго не доведеться. Але Поухатан зупинив своїх розбивайл; усім присутнім наказали вийти, і залишилися лише цісар, його королиця, мій капітан та я (про мене, дякуючи Богу, здавалося, всі забули), і скидалося на те, що моє серце і далі буде битися в моїх грудях, принаймні ще якийсь час…

[За цим послідувала] орація цісаря, яка була настільки незвичною, наскільки ж і непристойною. Деяка частина його слів лишилася мені незрозумілою, бо ж сей Поухатан говорив скоромовкою, та ще й до того ж ковтав слова. Обаче те, що я потрапив второпати, зводилося до того, що королиця ніякою королицею насправжнє не була, як і не належала вона до його харемниць, а була лиш його донькою на ім'я Покахонтас. Се ім'я їхньою мовою означає маленька чи та, у якої маленька та непроникна, і скидалося на теє, що тут йшлося не про її дівочу статуру, яка і навсправжки була тендітною, і не про її розум, бо ж збагнути, що у неї на умі, не склало б великого труда. Смисл сих слів радше відображав, хоча й доволі грубо, якусь виняткову фізичну ваду, а саме: її статевий орган був настільки маленький і делікатний, а тимпан був настільки міцний, що се робило його непроникним. Ся річ над усяку міру непокоїла цісаря, адже у його племени існував такий варварський звичай, що коли дівчина оддається заміж, дикун, який бере її за дружину, повинен наприпочатку неодмінно зламати сю перетинку, по чому вже судять, чи ж вартий майбутній чоловік своєї нареченої, власне, опісля чого і настають весільнії фестини. Сей Поухатан, як то нам сказали, кілько разів обирав зі свойого племени воїнів, які мали б пошлюбити сю Покахонтас, але кождного разу од церемонії потрібно було одмовлятися, бо хоч би яких зусиль вони докладали, жаден не потрапив позбавити її цноти, і у своїх спробах більшість з них при цьому завдали собі ран; тоді як правильним було б ранити її, завдавши якомога більшої шкоди, адже рівень сих пошкоджень і вважався мірою чоловічої моці. І оскільки дикуни мають звичай оддавати своїх доньок заміж у віці дванадцяти років, то се вже вважалося ганьбою, коли цісар має доньку шістьнадцяти літ, яка й досі ще ходить у дівках.

У продовженє своїх слів [Поухатан] сказав, що оскільки його донька визнала за потрібне врятувати мойому капітану житє, тогди як цісар, собі на втіху, мав намір вибити йому мізки, то у сім разі мойому капітанові слід ниньки вважати себе її нареченим, і він повинен піддати себе тому ж самому спитку (себто спробувати проникнути до венериного грота), якого зазнали попередні женихи. Обаче… з тією ріжницею, що коли він зазнає невдачі, його дикунська принцизна, лише зганьбивши себе, вважатиметься старою дівою, а голову мойого капітана, якщо він не виявиться кращим од решти, знову покладуть на теє камінє, і палиці без жалю і загаю лупцюватимуть його, аж поки з нього не повилітають геть усі мізки.

Усі ті речі, які б принизили будь-яку англійську леді, Покахонтас слухала з непідробною радістю; мій капітан також радо на се пристав (зрештою, у нього не було жадного иньшого виходу). Я, зі свойого боку, також був радий знову дістати бодай маленьке відроченє вироку, за яким мав би опинитися на каменюці різника; але оскільки дикуни були такої міцної статури, а мій капітан будови був хирлявої, я не бачив, як він може досягти тріюмфу там, де вони зазнали поразки, хіба що існувала якась дивовижна диспропорція, причім в обох випадках, між тим, що в них було видко очам звичайного спостерігача, і тим, що приховувалося. Скидалося на те, що моя доля залежала од долі мойого капітана, і тому я казав йому: «Боже поможи», — вважаючи, що краще вже завсіди слухати його безкінечні похвальби (які, поза усякими сумнівами, послідують за цим), аніж забруднити своїми мізками палиці сих дикунів, бо ж саме така доля і чекала на мене у разі, якщо його спіткає невдача. Сей хтивий герць було призначено на сьвітанок, і він мусів відбутися там, де в них було щось схоже на громадський пляц, що був перед хижою цісаря, й усім мешканцям наказали бути присутніми при сьому. Лише сього одного було б доста, аби одбити бажанє у простого чоловіка, до яких належу і я, котрий зазвичай поклоняється Венері (я й сам роблю се у такий ярміс) на затемненому ложі без зайвих сьвідків; обаче мойого капітана се, видко, анітрохи не бентежило, і, щиро кажучи, він, здавалося, навіть прагнув вчинити сей спробунок привселюдно. Се, я так гадаю, може бути відповідною мірою його свинської натури, адже якщо джентльмен і вимушений навсупір своїй волі вчинити якусь бридку річ, то він її сповнить якомога скоріше, не привертаючи зайвої уваги, якщо се тілько можебна річ, тогди як повійник і дурень зчинить навколо себе галас, приваблюючи погляди всього сьвіту до своїх безглуздих учинків і розбещености, і нігди не заспокоїться, доки не матиме глядачів, що спостерігатимуть за його витворками…

[На сьому закінчується наявна частина сих записок]

— От дідько, це ж треба — урватися на такому місці! — скінчивши читання скрипту, вигукнув Ебенезер і поквапився знайти Берлінґейма. — Там більше нічого не було, Генрі?

— Жодного слова, присягаюся, бо ж я прочесав геть усе місто в пошуках решти.

— Але ж, бігме, хтось же має знати, що там відбулося далі — чи ж сповнив свою обіцянку цей паскудник Сміт, і чи вдалося твоєму предку зберегти своє життя.

— Ну, що ж, — відповів Берлінґейм, — принаймні нам відомо, що їм обом вдалося врятуватися, бо того ж таки року Сміт вирушив досліджувати Чесапіцьку затоку, а Берлінґейм повинен був записати цю оповідь. І, крім того, якщо я не байстрюк, то він неодмінно мусив би згодом одружитися, бо ж у цій оповіді він жодним словом не обмовився про свою родину. Їй-бо, Ебене, я не можу передати тобі, як мені кортить взнати решту.

— І мені, — розсміявся Ебенезер, — бо хоч поетом вона начебто й не була, однак про цю Покахонтас можна сказати, що коли порівняти її зі мною, то вона мусила б бути вдвічі незайманішою.

На Ебенезеровий подив, Берлінґейм у відповідь густо почервонів.

— Це не те, що я мав на мислі.

— Авжеж, я добре знаю, що не це; тебе цікавлять твої предки. Але те, інше питання — то не вульгарна допитливість; невинність, що пала, завжди річ повчальна, і світу ніколи не набридає слухати розповідь про це. І що тяжче таке падіння, то краще.

— Справді? — усміхнувся Берлінґейм, відновивши свою внутрішню рівновагу. — Прошу, розкажи мені, і який же урок можна з цього винести?

— Це доволі дивно, що нині я маю виконувати роль учителя, а ти мусиш бути учнем, — сказав Ебенезер, — втім, маю визнати, що цей предмет близький моєму серцю і я приділив йому чимало уваги. Мій висновок такий — людство дістає з подібних історій дві моралі: воно бачить падіння невинності або падіння гонору. Прообразом першого є Адам, прообразом другого — Сатана. Саме лише перше не містить у собі тої гостроти трагедії, яка є в другому: незайманиця, чиста і проста, як Покахонтас зі своєю дівочою болоною, є ані доброю, ані злою; їй тільки заздрять, як заздрили й Адаму ті, що вже пали. Вони потайки зрадіють, побачивши, як її сплюндровано, це все одно, як бідняки всміхаються, бачачи, як грабують багатія, — і навіть якщо ті, що пали, є доброчесними людьми, то хтозна, чи відчуватимуть вони до неї щось більше, ніж одволіклий жаль. Друга ж натомість є самою суттю драми, бо ж гоноровий чоловік завжди викликає наше захоплення; ми живемо, так би мовити, його тріумфами та через нього дістаємо очищення і вчимося внаслідок його падіння. Коли ми, засуджуючи Сатану, нагромаджуємо гори лихослів'я, хіба ж це не самих себе ми лаємо за те, що потаймиру захоплюємося його Небесним бунтом?

— Ці міркування здаються розсудливими, — сказав Берлінґейм. — Отже, з цього, чи ж не так, випливає, що коли ти на повен голос заявляєш, що відчуваєш відразу до цього капітана, то таким побитом ти лише ганиш себе, або ж ту частину себе, яка зичить йому успіху?

— Це поза всяким сумнівом так, — погодився Ебенезер, — за умови якщо критик із числа тих, що вже пали. Що ж стосується мене, то це все одно, якби діва стала вітати свого ґвалтівника, а лорд Балтимор став би тягнути руку за Джона Куда.

— Я так гадаю, що і те, і те не є неймовірним, але менше з тим. Я тепер скажу, що твоє власне падіння, щойно воно настане, неодмінно має бути славетним, оскільки ти зарівно і невинний, і гоноровий.

— І в чому ж то полягає мій гонор? — запитав Ебенезер, вочевидь, збитий з плигу тим зауваженням свого друга.

— Саме у твоїй невинності, яку ти підносиш над простий факт, зробивши з того якусь особливу чесноту. Присяй-бо, ти ставишся до неї з християнським благоговінням.

— Християнським у певному сенсі, — відповів Ебенезер, — хоча твої християни, за винятком святого Павла, виказували мало шанобливості до цноти у чоловіків. Вона цінується як символ — ні… як подвійний символ, що відсилає нас водночас до Єви й до Марії. У цьому й полягає її відмінність від головних чеснот, які, опріч самих себе, більш ні до чого не мають жодного стосунку: перелюб — то є смертний гріх, заборонений Божими заповідями, а от злягання, я гадаю, ні.

— Тоді незайманість є чеснотою побічною або допоміжною, чи не так, і вона варта меншого захоплення, ніж вірність? Я думаю, що й Мор не зміг би заперечити сього.

— Але ж пригадай, — наполягав далі Ебенезер, — я сказав, що поділяю це християнське почуття лише в певному сенсі. Я так міркую, що всі людські чесноти можна поділити на два види…

— Так, так, ми це вивчали в школі, — сказав Берлінґейм, який, здавалося, був уже готовий покласти край цій бесіді. — Ті, що є знаряддям, якщо вони ведуть нас до певної мети, і ті, що є кінцевими, сиріч ті, які ми любимо задля них самих. То все схоластичний жаргон.

— Ні, — сказав Ебенезер, — це не те, що я мав на мислі; ті терміни мало значать, я так вважаю, для християнина, який, з одного боку, уповає на те, що завдяки своїм чеснотам він здобуде собі Рай, а з другого, клянеться, що чеснота є сама собі винагорода. Я мав на мислі те, що певні чесноти є, я б сказав, за браком слушних слів, очевидними, а деякі є знаменними. До перших належать правдивість у словах і порядність у вчинках, вірність, шанування отця і матері, милосердя і тому подібне; другий різновид складається, скажімо, з таких речей, як вживання риби по п'ятницях, дотримування священного дня відпочинку і збереження цноти до шлюбу або аж до гробової дошки, як уже там доведеться; самі собою вони нічого не варті, подібно до тих штрихів і закарлючок, що ми звемо письмом, — їхнє значення полягає в тому, що вони собою символізують. Отже, тепер, перші, незалежно від того, чи вони були задумані для цього, чи ні, є питаннями суспільної поведінки, і відтак стосуються розсудливих людей — зарівно і вірян, й ідоловірців. Натомість другі мало стосуються розсудливості, бувши лише символами, і різняться від однієї віри до іншої. Перші пов'язані з повсякденним життям, другі — з релігійним. Перші є нашими провідниками по життю, другі є обрядовими формами; перші — практичні, другі — таємничі або поетичні…

— Я вхопив суть, — сказав Берлінґейм.

— Ну, що ж, тоді з цього випливає, що чесноти цього другого виду є певною мірою чистішими, і з цього погляду вони в жодному разі не є нижчими, а якраз навпаки.

— Еге, я бачу, ти маєш схильність до схоластики, — з відразою сказав Берлінґейм. — Я не вбачаю в них жодної чистоти, хіба що коли вивільнити їх від шкаралупи зовнішнього змісту, то те, що там залишиться, буде беззмістовним.

— Як завволиш, Генрі — я не мав наміру вступати з тобою в суперечку щодо християнства, а боронив лише свою незайманість, яка, навіть якщо їй і бракує змісту, саме тому і є для мене самою сутністю, а не нісенітницею. Це всього лише знак, як у християн, я це визнаю, однак він вказує не на Едем чи Вифлеєм, а на мою душу, і я її ціную не як чесноту, а як річ, що служить умовною ознакою самого мене, і коли я називаю себе діваком і поетом, то пихи в тому не більше, аніж сказати, що я чоловік та англієць. І, прошу тебе, годі вже докоряти мені цим і давай-но скінчимо цю дискусію, яка тобі не дуже до вподоби.

— А втім, — вирік Берлінґейм, — твоє падіння буде варте того, щоб подивитися на нього, коли ти спіткнешся.

— Я не маю жодного наміру падати.

Берлінґейм знизав плечима.

— А хіба ж збирається падати той, хто дереться вгору? Але у твоєму випадку це ще ймовірніше, адже ти мандруєш неначе вві сні — твій приятель Макевой щодо цього був далеко не дурнем, хоча й повівся доволі жорстоко. Але, либонь, твоє падіння відкриє тобі очі.

— Я гадав, що ти до мене поставишся більш зичливо, Генрі, але в цьому питанні, я так бачу, ти поводишся так само безцеремонно, як і колись у Лондоні, коли я разом з Анною вирішив повернутися до Сент-Джайлза. Чи ж ти забув той день у Кембриджі й той стан, у якому мене застав? Чи ж ти забув ту неміч, про яку я тобі розповідав лише вчора, що напала на мене у винарні? Гадаєш, я б не зрадів, — дедалі збуджуючись, вів він далі, — і справді бути тим, хто дереться вгору і хто, спіткнувшись, викличе в оточення страх і спочуття? Але я не лізу вгору, а всього-на-всього йду собі по дорозі, і, якщо спіткнусь, моє падіння не буде чимось надзвичайним, я лише припиню йти, або дрейфуватиму, як корабель, віддавшись на волю течії, або ж пак вкриватимусь мохом, мов той камінь. І я не бачу, яке ж цікаве або повчальне видовище може становити таке падіння.

Берлінґейм не схотів далі вести розмову в цьому напрямку і перепросив Ебенезера за свою різкість. Однак ще впродовж декількох годин він, подібно до поета, неабияк збентежений, перебував у поганому гуморі, і лише незадовго до прибуття у Плімут їм вдалося нарешті відновити свій настрій, і на прохання Ебенезера Берлінґейм поновив оповідь про свої пригоди, яку він обірвав на тому, що знайшов уривки записок.

7

Берлінґеймова оповідка завершується; подорожні прибувають до Плімута

— Та частина «Особистого діяріуша», яку ти прочитав, — сказав Берлінґейм, — не тільки не погамувала той запал, із яким я удавався до своїх пошуків, а ще більше, як ти можеш собі уявити, розпалила його, бо хоч там і повідомлялось, що Такий собі Генрі Берлінґейм дійсно існував, але нічого не говорилося про те, чи мав він потомство і чи серед його дітей був мій отець. Але була одна підстава для надій і роздумів: а саме те, що того ж таки літа капітан Джон Сміт подався досліджувати Чесапіцьку затоку, у якій сливе через пів століття і знайшли мене в човні на плаву. Але в жодному місці у своїй «Історії» він не згадує про Берлінґейма, і цей бідолаха не значився в жодних списках експедиції. Я передивився всі старовинні документи колонії і пройшов уздовж і впоперек увесь Джеймстаун, розпитуючи про нього, але нічого більш довідатися так і не спромігся. Я зважився запитати самого Ніколсона, чи відомо йому що-небудь про інші записи, які велись у Домініоні. І він відповів, що провів там так мало часу, що ледве встиг розвідати, де в них там була вбиральня, але додав, що в провінціях існує величезний брак паперу, і це доволі звична справа, коли урядові чиновники перебирають старі записи, шукаючи аркуші паперу, списані лише recto[43], щоб використати verso[44] задля власних потреб. Сам він, як чоловік, відданий справі просвітництва, особисто засуджував подібну практику, але завважив, що запобігти тому немає жодного способу, допоки в провінціях не зведуть власні папірні.

Здавалося доволі вірогідним, що і мій «Діяріуш» спіткала така ж сама доля, оскільки нотатки були зроблені на доброму англійському папері й автор використав лише recto. Я вже втратив надію знайти коли-небудь решту і восени 1690 року разом з капітаном Гіллом вирушив до Лондона. Нашим наміром було оскаржити в суді звинувачення в підбурних речах, які були висунуті проти нього, і, якщо це буде можливо, завдати нищівного удару самому Куду та його поплічникам. Це була слушна мить, адже і сам Куд, і Кенелм Чезелдін, його спікер, також відплили до Лондона, і його дружки-бандити не змогли б їх захистити. Я влаштував усе таким чином, що в Лондоні тоді ж таки з'явилася ціла низка його ворогів, і я гадав, що, коли ми подамо проти нього цілу купу письмових, даних під присягою свідчень, це або призведе до його кінця, або ж принаймні затримає його на певний час, поки ми не складемо план, як діяти далі. Задля цього, перш ніж ми відплили, я здійснив таємну подорож до Меріленду, маючи на меті прослизнути до Сент-Мері-Сіті й викрасти протоколи засідань судів, вчинених Кудом, або ж, давши доброго хабаря, викупити їх, бо ж чіткіших доказів його злочинної діяльності, ніж ці записи, годі було й шукати. Одначе цей чоловік, як то часто бувало, відчув, що таке може статися: я взнав, що вони з Чезелдіном прихопили ці записи із собою.

У будь-якому разі, ми пустили в рух весь цей наш задум. Щойно ми в листопаді пристали до берега в лондонському доці, як Комітет з торгівлі та плантацій надіслав Куду оповістку, щоб той постав перед ним і відповів на звинувачення лорда Балтимора, висунуті проти нього цим превелебним паном. Тоді ж полковник Генрі Корсі з округу Кент подав проти Куда та Чезелдіна позов так само, як це вчинив і Джон Ліллінґстоун, священник парафії святого Павла в окрузі Телбот, і ще з десяток інших осіб, усі відомі протестанти — бо ж головною лінією захисту Куда було те, що його ребелія спрямовувалася проти варварів-папістів. Нарешті Гілл подав свій позов, і навіть наш друг капітан Берфорд з «Абрагама і Френсіса», який допоміг нам втекти до Ніколсона і чий корабель ці пройдисвіти згодом перехопили, також засвідчив у Плімуті, що Куд у його присутності ганьбив лорда Балтимора і клявся витратити кошти, привласнені з доходів Провінції.

Певний час нам здавалося, що, довівши його вину, ми нарешті таки його укоськали, але він до біса вигадливий, цей чортяка, і мав собі бездоганну заслону од наших нападів. Роком раніше, саме напередодні бунту, одного чоловіка на ім'я Джон Пейн, який був королівським митником і збирав податі на річці Патаксент, застрелили на борту чи десь біля прогулянкового шлюпа, що належав майору Ніколасу Суалу, і Куд спартолив облудне звинувачення в навмисному вбивстві проти Суала та ще чотирьох чоловіків, що були в той час на шлюпі. Нік Суал до бунту був віцегубернатором Меріленду, але, що важливіше, він є небожем Чарлза Калверта, сином самої леді Балтимор. Ребелізанти тримали його в заручниках у Сент-Мері й у будь-який час могли віддати під суд, у якому головував приятель Куда — Неємія Блекістоун, який уже напевне його повісив би. Тож руки наші були зв'язані, і наш таємний задум зазнав поразки тим паче, що ми не мали протоколів, які могли б пред'явити суду. У грудні члени Комітету виправдали капітана Гілла, а також полковника Генрі Дарнелла, представника лорда Балтимора, якому ставили на карб те, що він вів зрадницькі розмови та підбурював індіян племені чоптіко вирізати протестантів на східному узбережжі, однак Куду вони нічого не змогли заподіяти, або ж, за велінням лорда Балтимора, радше не схотіли.

Я не бачив жодної користі в тому, щоб і надалі залишатися з капітаном Гіллом, бо ж він нині міг вільно повернутися до Северну, а я втратив смак до політики. Але цікавість, яку я тепер відчував до особистості Джона Куда, майже цілковито затьмарила мій інтерес до попередніх пошуків, які, здавалося, зайшли у глухий кут. Мене захопили винахідливість цього чоловіка та його зухвалість, його поперемінна роль священника англіканської та протестантської церков, але найбільше мені було цікаво, що ж насправді його спонукало: він, здавалося, не мав жодного бажання зайняти якесь владне місце й, окрім посади в посполитому рушенні округу Сент-Мері, жодного іншого не займав; він грабував більше задля втіхи, аніж від корисливості, і заради одного хитрого кроку поставив би на карту власне життя. Присягаю, цей чоловік обожнював каверзи заради них самих та скидав би уряди лише задля розваги! Зрештою, я постановив зітнутися з ним, протиставивши йому свій розум і кмітливість, і з цією метою запропонував свої послуги лорду Балтимору як вільний агент, який діяв би в Меріленді в його інтересах. Члени Комітету з торгівлі та плантацій цього разу поставилися до лорда Балтимора вельми зичливо, бо їм було дуже добре відомо, що Джон Куд — негідник і що король Вільям мав не більше прав захопити Провінцію, ніж ти або я. Отже, коли настав час призначити королівського губернатора, вони надали мілорду можливість вплинути на вибір, і він обрав цілковитого бевзя сера Лайонела Коплі, який не відрізнить плутягу від святого. Але до мене доповзли чутки, що Куду вдалося зажити віри в губернатора, і він, аби вчинити капость, сказав тому, що Френсіса Ніколсона з Віргінії готують на його місце і призначать на цю посаду, перш ніж Коплі встигне навіть залишити Лондон. Він сказав це, я певен, лише задля того, щоб спричинити чвару між губернаторами, бо ж він не плекав жодних ніжних почуттів до Ніколсона і волів би мати в Меріленді слабкого очільника, який розв'язав би йому руки. Ця його стратегія підказала, до якої стратегії слід вдатися мені, і суть її полягала в тому, що я запропонував Балтимору, аби він і справді призначив Ніколсона намісником губернатора Меріленду, оскільки стало відомо, що в Джеймстауні його заступить не хто інший, як сам Едмунд Ендрос; і, крім того, я запропонував призначити Ендроса головнокомандувачем Провінції, щоб у випадку смерті Ніколсона та відсутності Коплі він зміг перебрати на себе владу. Це було просто неймовірно — розставити отак усіх по своїх місцях, оскільки Коплі не довіряв Ніколсону, Ніколсон недолюблював Ендроса, а Куд ненавидів усіх їх разом! Моєю метою було у такий триб поєднати цих людей, які так не підходили один одному, щоб їхнє правління обернулося на фарс, так, що зрештою, можливо, одного дня король Вільям міг би знову повернути стерно влади в Провінції Балтимору.

Мілорд, щойно я пояснив йому цей план, схвалив його і, побачивши, що мені вдалося здобути довіру і Ендроса, і Ніколсона, дав мені ту посаду, яку я зажадав дістати, з однією лише умовою, щоб усе це залишалося між нами в таємниці. Ніколсон і Ендрос дістали свої призначення 1692 року, і щойно Куд про це довідався, як його охопив жах: йому було добре відомо, що Коплі занадто тупий, щоб розпізнати його злі витівки, й занадто слабкий, щоб завдати йому шкоди, коли він їх усе ж таки розпізнає, а Ендрос матиме достатньо власного клопоту у Віргінії, аби перейматися ще й ним; але Ніколсона аж ніяк не назвеш слабким і нетямущим, і Куда він знав як доконаного негідника. Не гаючи часу, Куд негайно написав листа своєму агентові в Сент-Мері, наказавши тому викрасти та знищити Протоколи засідань Асамблеї за 1691 рік, адже вони містили докладний опис його діянь, оскільки він там керував справами, і кожен міг би побачити їх на власні очі. Від друзів я прочув, що такий собі Бенджамін Ріко приєднався до флотилії, і, знаючи його як посланця Куда, я негайно вирушив слідом. Мені пощастило, що для подорожі він обрав корабель «Бейлі», адже капітан судна, Переґрін Браун з округу Сесіл, був другом Гілла та Балтимора і я його добре знав. Крім того, на борту корабля було ще декілька наших прибічників. Домовившись, ми спільними зусиллями спромоглись обшукати речі Ріко й перехопити листа, який я передав Балтимору.

Я вирішив негайно відплисти до Меріленду і переконав Балтимора дозволити мені здійснити плавання на одному кораблі з Коплі. Ми мали одного дуже потужного союзника в уряді, сера Томаса Лоуренса, який, бувши секретарем Його Королівської Величності в Провінції, мав доступ до будь-яких печатей і паперів. Моїм задумом було вмовити його викрасти Протоколи Асамблеї, перш ніж їх знищать, і таємно передати їх Ніколсону, який мав привезти їх сюди в Лондон, щоб ми могли з них скористатися. Я тим паче прагнув заволодіти ними, адже в тих документах, здавалося, збігалися докупи обидві мої мети: пошуки батька і пошуки шляхів, щоб здолати Куда, які тепер ставали тотожними!

— Як це так? — запитав Ебенезер, що, досі не вимовивши ні слова, з подивом слухав усе вищесказане. — Я не розумію, про що ти.

— Річ у тій записці, яку ми перехопили, — відповів Берлінґейм. — Поглянувши на неї, спершу ми не побачили в ній нічого важливого, адже вона містила в собі лише таке: Ебінґтоне: таку гидоту, як книга капітана Джона Сміта, ліпше було б спалити. «Ебінґтоном», як то нам було відомо, був такий собі Ендрю Ебінґтон, що мешкав у Сент-Мері та якому Куд дав посаду митника і збирача податей на Патаксенті після вбивства Джона Пейна; але решту цього тексту ми збагнути не могли. Зрештою, я просто підкупив Ріко, який виявився спритним пройдисвітом, і він повідав нам, що «Книга Джона Сміта» означає Протоколи Асамблеї за 1691 рік, оскільки вони велися на зворотній стороні якогось старого скрипту. Наскільки мені було відомо, то могло бути лише чорновим варіантом «Історії», яку мені довелося читати в друкованому вигляді, але все ж таки, почувши це, я ледве стримався, щоб не виказати своєї радості, і молив Бога, щоб у ньому трапилась згадка про мого тезка. Але на цьому моє везіння ще не вичерпалося, адже й сам цей коротенький лист був написаний на старому папері, який мало різнився від «Особистого діяріуша», що був у Джеймстауні, і від Ріко мені вдалося взнати, що Куд часто подорожував до Віргінії і мав там кревняка і що після бунту він дав Чезелдіну і Блекістоуну купу старих паперів, які поцупив у Джеймстауні, щоб їх можна було використати в Асамблеї й у суді в Сент-Мері. Тож з того, що я взнав, решта «Особистого діяріуша» цілком імовірно могла зберігатися десь у Меріленді!

Щойно я прибув до Сент-Мері-Сіті, як одразу представився серу Томасу Лоуренсу і виклав йому весь план лорда Балтимора. Він повинен був викрасти Протоколи Асамблеї та передати їх Ніколсону, який негайно знайде якусь підставу для того, щоб відвідати Лондон. На додачу я мав намір зганьбити якомога більше спільників Куда і для цього переконав Лоуренса розбестити їх, спокусивши хабарями. Полковник Генрі Джоулз, наприклад, був членом Ради губернатора і полковником у посполитому рушенні: нам легко вдалося повести справу так, що він напхав свої кишені грошима, які незаконно отримав як управитель округу Калверт. Друг Балтимора, Чарлз Керролл, адвокат-католик у Сент-Мері, потрапив вчинити так само з Неємією Блекістоуном, який доводився Куду шваґром і був президентом Ради та правою рукою самого Коплі. Але найбільшим ґедзем з усіх них був Едвард Рендольф, інспектор Його Королівської Величності, який залюбки цькував і ганьбив старого бідаку Коплі та відкрито виступав на підтримку короля Якова. Насамкінець ми добряче настрахали їх усіх байками про те, що французи та «нагі індіяни з Канади» ладнаються вчинити велику різанину. У червні, коли від часу нашого прибуття ще й місяць не сплив, Коплі вже скаржився на Рендольфа Комісії з торгівлі та плантацій; у липні Лоуренс поцупив Протоколи, але Ніколсон, перш ніж мені вдалося бодай краєм ока глянути на них, переправив їх до Лондона. У жовтні ми викрили полковника Джоулза і позбавили його звання полковника, звільнили з посади члена Ради та секретаря округу. У грудні Коплі знову написав скаргу на Рендольфа членам Комітету та заприсягся, що Ніколсон перебуває в Лондоні у якійсь таємній і ницій справі — лист, який немало нас потішив, оскільки ми мали намір використати його собі на пожиток, коли Ніколсон сам стане губернатором.

Таким робом ми розтривожили Коплі, який геть втратив спокій і навряд чи й знав, що відбувається насправді, аж до наступного місяця лютого, коли члени Комітету оскаржили Блекістоуна за хабарництво. Тоді, хоч було й запізно, він побачив наш задум і торішньою весною заарештував Керролла, самого сера Томаса, Едварда Рендольфа та декількох інших, серед яких був і Пітер Сеєр з округу Телбот, чоловік, котрого я вдавав у лавці Бена Бреґґа. Сера Томаса, як і Керролла, кинули до в'язниці, і до того ж усунули з посади й висунули звинувачення; Рендольфа заарештував на східному узбережжі Віргінії шериф округу Сомерсет, але, перш ніж його встигли переправити з Аккомака, я надіслав звістку про це у Вільямсбурґ Едмунду Ендросу, бо ж він був його закантикою ще зі старих часів служби в Бостоні, й Ендрос урятував його, забравши із собою.

— Отож твоїй справі завдали шкоди, чи не так? — запитав Ебенезер.

— Моїй справі? — усміхнувся Берлінґейм. — Але вона також і твоя, хіба ні, оскільки ми працюємо на того самого роботодавця? Натомість скажемо, що наша справа зазнала певних незручностей на якийсь час; нам було добре відомо, що таких людей старий Коплі не може довго тримати в ув'язненні, але ми хотіли звільнити їх не тільки задля їхньої втіхи, але й тому, що за час їхньої відсутності міг з'явитися Куд і, дійшовши порозуміння з Коплі, досягти певного успіху. Як згодом з'ясувалося, наші страхи були безпідставними, оскільки губернатор і його дружина померли у вересні, і я так міркую, що вони так і не призвичаїлися до мерілендського підсоння. Його смерть підказала мені вчинити одну чудову каверзу…

— Святі Небеса, Генрі, та ти ж у плетенні інтриг вартий самого Куда!

— Пригадуєш, як я сказав, що лорд Балтимор зробив Ендроса головнокомандувачем Провінції і його патент давав йому цілковиту владу в разі смерті Ніколсона та відсутності Коплі? Але мені спало на думку, що хоч і вмер саме Коплі, а відсутнім виявився Ніколсон, я все одно міг би вчинити великий безлад, отож негайно вирушив до Вільямсбурґа, щоб принести цю звістку Ендросу та переконати його, що патент набув сили й дає йому право діяти. Він мав певні сумніви щодо цього, але знав мене як агента лорда Балтимора; й, окрім того, хоч він цього і не згадував, але був не від того, щоб, так би мовити, викрасти громовиці, що їх тримав у своїх руках Ніколсон, рятуючи закон і порядок у Меріленді, адже йому аж свербіло заступити Ніколсона у Віргінії. Одне слово, він увійшов у Сент-Мері-Сіті, оголосив свої права на управління Мерілендом, розпустив Асамблею, затримав Блекістоуна, відпустив на свободу Лоуренса і, забравши його з собою, разом зі своїм почтом відбув назад до Вільямсбурґа, припоручивши Провінцію такому собі славному добродію на ім'я Ґрінберрі, який у цій справі був цілковитий нуль. Він мав намір цієї весни знову повернутись і поставити Лоуренса головою Ради, але я ще маю довідатися, чи він так учинив.

Після того, що трапилося, я не бачив, чим би міг тепер зайняти себе в Провінції, тож у січні я вирушив у подорож і, перетнувши океан, опинився тут, у Лондоні. З часу мого прибуття не минуло ще й двох тижнів, як я дізнався, що ані Ніколсон, ані Балтимор, побоюючись агентів Куда, не мають при собі Протоколів засідань Асамблеї, що мене дуже засмутило. Лорд Балтимор натомість заявляє, що він задля безпеки розділив їх на три частини й потайки віддав окремі частини на зберігання в Меріленд, звідки я щойно прибув! Я благав його звірити мені імена цих довірених осіб, але він не бажав їх викривати — скидалося на те, що й сам Ніколсон відав про це не більше, аніж я. Але декілька днів по тому він сказав, що має для мене одне настільки важливе доручення, що не може припоручити його нікому іншому; я відповів, що, звісно, не заслуговую на таку довіру, якщо він не зважується назвати мені імена тих, хто переховує Протоколи Асамблеї. На що він усміхнувся і сказав, що я таки спіймав його в пастку; він зізнався, що частини Протоколів перебувають у різних відданих йому людей на прізвище Сміт з причин, про які мені не годиться питати, і під великим секретом він відкрив мені їхні імена. Я подякував йому і запевнив, що готовий виконати будь-яку роботу, яку мені доручать, і він повідав мені, що того ж таки дня його відвідав один молодик, який виявився поетом, і він доручив йому написати твір, що звеличував би Меріленд і його володаря — річ, яка, на його думку, якщо здійснити її шляхетно, зможе допомогти йому швидше повернути назад Провінцію, ніж десяток інтриг.

— Достоту, який же світ тісний! — вигукнув Ебенезер. — І яка це втіха для мене — взнати, що він так високо підносить мистецтво поезії. Але прошу, поясни, яку ж бо у зв'язку з цим він намітив роботу, що уможливила таку поступку з його боку?

— Він поцікавився, чи відомий мені поет Ебенезер Кук? Серце моє закалатало, бо ж усі ці сім років я не мав жодної звістки ані про тебе, ані про Анну, але я обмежився лиш тим, що сказав, мовляв, так, я дійсно чув, як хтось згадував поета з таким іменем. Тоді він розповів мені про твої відвідини, пропозицію та про твоє призначення і сказав, що я маю супроводити тебе до Меріленду — адже ти ще ніколи не був поза межами Англії — і стати твоїм провідником і захисником. Ти можеш сам здогадатися, з якою жвавістю я погодився взяти на себе цей обов'язок і відразу вирушив на пошуки тебе!

Тоді як попередні частини цієї довгої оповіді викликали в Ебенезера неабияку кількість «ого», «дідько», «бігме» і «святі небеса», впродовж цієї останньої він уже здебільше сидів, не мовлячи ні слова, з роззявленим ротом, насупивши від подиву чоло і здвигнувши брови, немов у стані постійного вигуку «Боже милостивий!», поки одна дивовижа квапливо наступала на п'яти іншій. І наприкінці розповіді він зворушився вже достатньо, щоб, не соромлячись, стиснути Берлінґейма в обіймах — і мусив визнати, що до змін, які відбулися з його другом за час цієї семирічної пригоди, слід додати ще й те, що в нього тхнуло з рота: безперечно, то було наслідком гнилих зубів.

— Боже милостивий! — вигукнув він. — Якби-то тільки Анна знала те, що ти мені розповів! А звідкіля ця роль Пітера Сеєра, Генрі? Чому ти хоча б не відкрив себе в Лондоні, перш ніж ми вирушили, щоб і вона могла розділити мою радість того, що ти знайшовся?

Берлінґейм зітхнув і по якійсь хвилі відповів:

— Я звик бути під різними іменами, відмінними від мого власного — позиченими або вигаданими, — з причин, які зумовлені характером моєї служби. Нічого доброго з того б не вийшло, якби Куд дізнався про моє ім'я або ж взнав, що я взагалі існую. Крім того, я маю можливість збити з пантелику його або його агентів. Наприклад, я видавав себе за Сеєра у крамниці Бреґґа і привласнив собі це фальшиве ім'я лише тому, що Куд вважає, що цей добродій перебуває у Плімуті разом з флотилією. Схожим чином я прикидався то другом, то ворогом Балтимора, щоб посприяти його справі. Одного разу, маю зізнатися, це сталося тоді, коли я опинився на кораблі Перрі Брауна «Бейлі», маючи справу з тим телепнем Беном Ріко, я, аби перехопити ті листи, видав себе навіть за самого Куда. Правда полягає в тому, Ебене, що відколи у 1687 році я розпочав грати в цю гру правителів, нікому, окрім Річарда Гілла, лорда Балтимора і тебе, не відомо моє справжнє ім'я; і сама ця гра так змінила мене, що жоден з тих, хто знав мене раніше, нізащо нині мене не впізнає, і я сам не хочу, щоб хто-небудь здогадався. Було б краще, якби вони вважали мене зниклим безвісти.

— Але ж, звісно, Анна…

— Я відповів тобі лише на першу частину твого запитання, — перебив Берлінґейм, підвівши вказівного пальця. — Що ж стосується другої, то не забувай, що зараз багато хто вирушає з Лондона, щоб приєднатися до флотилії, — люди Куда так само, як і наші люди, а, можливо, і сам Куд. Було б дурницею або навіть і згубою відкинути маску в такому місці. До того ж бракувало часу: я ледве встиг наздогнати тебе, і зваж на те, як довго тривала моя оповідь, перш ніж я розкрив тобі геть усе. Флотилія б відплила без нас.

— Так, це слушно, — визнав Ебенезер.

— Ба більше, — розсміявся Берлінґейм, — я ще й досі вагаюся, чи ж було розумно з мого боку відкрити тобі всю правду.

— Що? Невже ти й справді гадаєш, що я коли-небудь зрадив би твою довіру? І невже ти так жорстоко позбавив би мене єдиного друга? Твої слова боляче мене ранять!

— Що стосується першого, то, щоб відповісти на це питання, я й удавав із себе Сеєра і вирішив випробувати тебе — роки міняють будь-кого. Бен Бреґґ сказав, що ти пристосуванець; і твій слуга, хоч би як він тобою захоплювався, також не був переконаний у щирості твоїх намірів. І знову ж таки, звідки мені було знати, як ти поставишся до Берлінґейма? Історія, яку ти розповів Пітеру Сеєру, стала твоїм поручителем; щойно я почув її, як одразу себе відкрив, але якби ти заспівав іншої пісні, то твоїм провідником тоді був би Пітер Сеєр, а не Берлінґейм.

— Досить. Ти переконав мене, і я й слів не доберу, щоб виказати свою радість. Твоя розповідь глибоко мене збентежила, і мені соромно за свою плаксивість і млявість, зарівно як від твоєї мудрості соромно моєму скромному таланту. Ти — Вергілій, який гідний мати ліпшого Данте.

— Та невже? — глузливо відказав Берлінґейм. — Ти досить кмітливий і маєш здібності до віршування. Поза тим, Провінція — ані Пекло, ані Чистилище, а, як і Англія, лише частина великого світу — з тією, либонь, різницею, що землі там широкі та незаймані там, де тютюн ще їх не виснажив. Слід додати, що засоби до стримування та обмежування там слабкі й нечисленні; корисні рослини й бур'яни зростають однаково високо. І якщо люди там здадуться дивними й неотесаними, то варто не забувати одну річ: людина, задоволена життям у Європі, навряд чи наважиться перетнути океан. Правда полягає в тому, що переважна більшість тамтешніх мешканців — ізгої з усієї Європи або ж сини цих ізгоїв: повстанці, невдахи, запеклі злочинці й шукачі пригод. І якщо вкинути таке зерно в такий ґрунт, то марно сподіватися зібрати врожай університетських вчених і царедворців!

— Ти говориш як той, хто по-справжньому любить ту землю, — сказав Ебенезер, — і цього одного мені досить, щоб і я її полюбив.

Берлінґейм знизав плечима.

— Може, й так, а може, й ні. Там є свобода, яка водночас і благословення, і прокляття. Це дещо більше, ніж одні лише політичні та релігійні свободи, які щороку змінюються. Я говорю про свободу у філософському аспекті, яка є наслідком відсутності історії. Ця свобода є причиною того, що кожна людина там стає, як і я, сиротою, і вона може зарівно і призвести до зневіри, і піднести. Але годі балачок: я вже бачу, як он там майорять щогли кораблів і верхівки церков Плімута. Невдовзі ти сам матимеш змогу познайомитися з Провінцією і побачиш, яке враження вона на тебе справить!

Коли Берлінґейм промовив ці слова, подув вітру доніс у карету запах моря, схвилювавши Ебенезера до самісіньких глибин єства, і коли трохи згодом він вперше уздрів море, що простягнулося перед ним ген аж до самого обрію, то декілька разів здригнувся і ледь не намочив штанів.

8

Лауреат складає катрен і каляє плюндри

— Затям же, — сказав Берлінґейм, коли карета котилася по дорозі, в'їжджаючи в Плімут, — що зараз я — ані Генрі Берлінґейм, ані Пітер Сеєр, бо ж справжній Сеєр перебуває десь на кораблі флотилії. Краще було б, я так міркую, якби ти взагалі не звертався до мене на ім'я, аж поки я не роздивлюся, що тут і до чого.

Відтак, щойно їхні скрині й валізи вивантажили, вони одразу поцікавилися, біля якого пришибу стоїть «Посейдон», і їм відповіли, що він уже долучився до флотилії.

— Що?! — вигукнув Ебенезер. — То виходить, що ми й справді спізнилися!

— Ні, — усміхнувся Берлінґейм, — у тому немає нічого незвичного. Флотилія збирається докупи он там у Даунзі біля мису Лізард; і ясного дня її звідси видно.

Довідавшись, що між Даунзом і гаванню регулярно здійснює рейси шлюп, він замовив на ньому два місця і домовився, що пополудні їх туди переправлять.

— Ми могли б ще встигнути востаннє пообідати на березі, — пояснив він Ебенезеру. — Крім того, маю перевдягтися, адже я надумав перебратися на твого слугу… Як там його звати?

— Бертран, — промимрив Ебенезер. — Але чи ж конче тобі потрібно бути слугою?

— Так, бо ж інакше мені доведеться вигадувати цілу історію про джентльмена, що тобі товаришить. А вдаючи з себе Бертрана, я зможу подорожувати з тобою непоміченим і взнати дещо більше про попутників, що пливуть разом із тобою.

Сказавши це, він перетнув вулицю і попрямував до таверни, що розташовувалася напроти корабельного пришибу, оповіщаючи всіх навколо про себе двома великими літерами «С», що, переплітаючись, стояли одна навпроти одної й увінчувались короною з трьома зубцями.

— Це «Володар морів», — сказав Берлінґейм. — Ця таверна мені знайома віддавна. Саме тут я вперше підчепив запалення сечового міхура, коли ще був матросом у капітана Салмона. Одна кістлява валлійська хвойда нагородила мене ним, скориставшись із моєї недосвідченості й справивши з мене плату як за чисту дівку, але коли обман вийшов наяв, я був уже далеко у відкритому морі, на відстані декількох днів ходу від Плімута, на шляху до Лісабона. Запалення невдовзі минуло, але я не забув цю діваху. У Лісабоні я знайшов корабель, що мав прямувати до Плімута, і, розпитуючи поміж моряків, нарешті потрапив знайти якогось кривого на око португальця, що конав від жахливої африканської капавки, проти якої наш англійський різновид здається лише укусом блохи. Я віддав цьому небораці свій пречудовий новісінький квадрант, який мені купив капітан Салмон, щоб я вправлявся в навігації, за умови, що той, щойно прибуде в порт, поділиться своєю капавкою із цією валлійською курвою з «Володаря морів». Але ніхто ще не вмер тут, отруївшись їжею.

Був пізній ранок, й у таверні нікого не було, окрім молодої служниці, яка терла підлогу, викладену кам'яними плитами. Дівчина була невисока і пухкенька, мала грубе волосся та вкрите ластовинням обличчя, але в очах її грали веселі бісики, а її носик зухвало глядів догори. Залишивши Ебенезера обрати столик, Берлінґейм підійшов до неї та, доволі зухвало звернувшись, розпочав розмову, яка велась надто стишеними голосами, аби Ебенезер міг що-небудь з того розібрати, але вже досить скоро дівчина сміялась, пустотливо погрожуючи пальцем своєму співбесіднику.

— Ця ціпонька клялася, що нічого, крім риби, у неї в коморі немає, — сказав він, невдовзі повернувшись, — але коли я сказав, що їй доведеться годувати лауреата, який своїми гудібрастичними віршами може стерти цей заклад на порох, вона люб'язно погодилася зупинити твоє перо печенею з яловичини. Її незабаром подадуть.

— Ти з мене збиткуєшся, — скромно мовив Ебенезер.

Берлінґейм стиснув плечима.

— Я так гадаю, що поки готуватиметься їжа, я зможу перевдягтися.

— Але ж усі наші речі залишилися біля пришибу.

— То не має значення. Щоб перебратися з простого шкотського сукна в одяг з єдвабу, доволі часто потрібно здійснити подорож тривалістю в життя, але перехід від єдвабу до шкотського сукна можна зробити за одну хвилину.

Берлінґейм знову підійшов до служниці, чиє обличчя одразу ж розпливлося в усмішці, коли він наблизився, і тихо забалакав до неї, увесь час грайливо її пощипуючи. Повискуючи та тримаючи одну руку на стегні, вона другою вказала на двері поруч із коминком. Тоді Берлінґейм взяв її за руку, немов збираючись провести далі із собою; коли ж вона смикнулася назад, він із серйозним виглядом щось зашепотів їй на вухо, і коли вона роззявила рота й мотнула головою, він знову щось їй зашепотів. Вона зиркнула на Ебенезера, від чого той одразу почервонів і вдав, ніби заклопотаний своєю краваткою; Берлінґейм шепнув щось утретє, її очі грайливо зблиснули, і він залишив кімнату, пройшовши крізь вказані двері. Дівчина ще хвилини дві залишалась у кімнаті, вичікуючи. Потім вона знову кинула пронизливий погляд на Ебенезера, чмихнула і прудко проскочила крізь ті самі двері.

І хоча поет був чимало збентежений цією невеличкою сценкою, він усе ж таки був радий залишитися якийсь час на самоті, і не тільки для того, щоб подумати над дивовижними пригодами свого друга, а й для того, щоб обміркувати власне становище.

«Слухаючи з витріщеними очима і роззявленим ротом оповідь Генрі, я настільки ним захопився, — сказав він собі, — що майже забув, ким є Я і за яку справу взявся. Я не написав ще жодного рядка, відколи полишив Лондон, навіть не помишляючи об тім, щоб занотувати що-небудь про мою подорож».

Він негайно розклав перед собою на столі свій поділений на дві розділи гросбух, відкрив сторінку, на якій був записаний перший у його службовій кар'єрі чотиривірш, і, принісши перо й каламар з мисника, що висів на стіні поруч із шинквасом, впав у роздум, міркуючи над тим, що ж саме має прикрасити першу сторінку.

«Я й досі ще нічого не можу сказати про цю подорож у своїй „Мерілендіаді“ — роздумував він, — бо майже нічого не бачив. Поза тим, було б доречно, якби я розпочав свою поему з Плімута, адже саме звідси, залишаючи скелі Туманного Альбіону, вирушає більшість тих, хто пливе до Меріленду; це одразу налаштує читача на відповідний мандрівний лад». Отак міркуючи й далі, він постановив написати свою епічну поему «Мерілендіада» у формі уявної подорожі, гадаючи в такий триб відкрити читачу принади Провінції з тим самим відчуттям свіжості й подиву, із яким вони відкриватимуться поету-мандрівникові. Отож коли він згадав назву корабля, то зробив це із задоволенням і почуттям, чимось подібним до благоговіння.

«„Посейдон“! — подумав він. — Присяй-бо, це гарне передвістя! Маємо самого Вергілія за компаньйона, і сам Бог Землетрусів, який правитиме мені за перевізника, доставить в цей Елізіум!»

І, покрутивши декілька хвилин так і сяк цей щасливий образ у своїй голові, він нарешті записав:

Хай в Бурі Океан реве:

Ні Щогл, ні Дощок не зірве.

Бо славний Посейдон за нас,

Недикий він і вужчий враз.

Унизу він приписав Е. К., Джент, Пт & Лт Мду, й обличчя його засяяло від задоволення. Поки він був цим зайнятий, у таверну, голосно гримнувши за собою дверима, ввійшло двоє чоловіків. Як поглянути на них, то вони були моряками — але не звичайними матросами, — і поведінкою, і одягом схожі, мов близнюки: обидва невисокі, міцної статури, із червоними носами, примруженими очима та чорними бакенбардами, і носили власне природне волосся; обидва були вдягнуті в чорні плюндри й каптани, а на головах у них ладно сиділи капелюхи того ж таки кольору з двома гребнями на наголовку. У кожного на правому боці було по парі пістолів, заткнутих за широкий пояс, а з лівого звисала шабля, поруч із якою кожен тримав у руці важкого чорного ціпка.

— Прошу, капітане Скеррі, ви мій гість, тож я пригощаю вас пивом, — прогарчав перший.

— Е ні, капітане Слай, — прогарчав другий, — ви — мій, тож пригощаю я.

Відтак, досі стоячи, вони почали гамселити своїми ціпками по столу, вимагаючи, щоб їх обслужили. «Пива!» — волав перший. «Пива!» — волав другий. Насупившись і ремствуючи, вони кидали сердиті погляди навкруги, бо ж їхні вигуки не дістали жодної відповіді. Вигляд вони мали такий лихий, а манери були такими грубими, що Ебенезер вирішив, що то, напевно, пірати, однак втекти з кімнати йому забракло мужності.

— Пива! — знову вигукнули вони, ще раз стукнувши своїми ціпками по столі, але то було даремно. Ебенезер втупився у свій записник, що розкритим лежав перед ним на столі, і молив Бога, щоб вони не помітили його присутності.

— Мені так здається, капітане Слай, — сказав один з них, — що нам самим доведеться себе обслужити, бо ж інакше так і будемо змушені шукати нашого приятеля із сухими горлянками.

— Тож налиймо собі пива і покінчимо з цим, капітане Скеррі, — відповів другий. — Ця шельма має бути десь тут поблизу. Я націджу нам два пугарі пива, і, можливо, перш ніж ми встигнемо їх випити, він сам тут з'явиться.

— Можливо, можливо, — погодився перший. — Але наллю пива я, бо ж ви мій гість.

— Дідька лисого! — вигукнув другий. — Я перший сказав, що ви мій гість, тож я пригощаю, чорт тебе забирай!

— У пеклі будеш перший! — сказав Номер Перший. — Випивку виставляю я.

— Ні, я! — сказав Номер Другий зі ще більшою погрозою в голосі.

— Ага, в дупі у кнура ти виставляєш!

— Я наллю тобі пива, капітане Слай, — сказав Номер Другий, витягуючи пістоль, — або ж проллю твою кров.

— А я кажу, що наллю тобі, — сказав Номер Перший, роблячи те саме, — а ні, то будеш частувати собою хробаків.

— Джентльмени, джентльмени! — вигукнув Ебенезер, — Заради всього святого, притримайте ваше запал.

Тієї ж миті він пошкодував про свої слова. Обоє чоловіків повернулися до нього і, досі направляючи пістолі один на одного, вп'ялися в нього очима, а вирази їхніх облич набули ще більш погрозливого вигляду.

— Звісно, це мене не стосується, — похапцем мовив він, бо ж вони почали на нього насуватися. — У жодному разі не стосується, я визнаю. Але я лише хотів сказати, що для мене це буде честю — заплатити за вашу випивку й налити вам пива, якщо ви тільки покажете мені, як це робиться. Але ні, стривайте, б'юсь навзаклад, я можу те здійснити без жодних вказівок, адже багато разів бачив, як те робиться в «Медальйоні». Авжеж, — вів далі він, поволі від них відступаючи, — на то не потрібно жодних хитрощів чи вміння, потрібно лише, якщо жбан повний і в ньому вирує пиво, нахилити келих, підставити його під крантик і дати пиву обережно витекти в кухоль; або ж, якщо діжка майже порожня, потрібно дати струменю можливість литися, тримаючи кухоль на деякій відстані, бо що дужче пиво вдаряє, то більшою буде піна…

— Ану годі! — скомандував Номер Перший і з такою силою вдарив по столу своїм ціпком, що Ебенезерів записник аж підстрибнув. — Достоту, капітане Слай, чи ви коли-небудь чули подібну маячню?

— Він не тільки нахабним чином втрутився в нашу справу, капітане Скеррі, — відповів другий, — але й, не вдовольнившись цим, цей поганець воліє ще й вирішити її по-своєму.

— Ні, ні, джентльмени, ви мене не так зрозуміли! — вигукнув Ебенезер.

— Послухай, стули свого писка й сядь, — сказав капітан Скеррі, вказавши ціпком на стілець поета. Потім, звертаючись до свого компаньйона, виголосив:

— Даруйте, але я маю всадити кулю поміж очей цього телепала.

— Я й сам зроблю це із задоволенням, — відказав другий, — і потім ми спокійно зможемо випити пивка.

Обидва пістолі тепер були спрямовані на Ебенезера.

— Я не дозволю, щоб мій гість завдавав собі клопіт подібними дрібницями, — сказав перший. Ебенезер, що стояв позаду стільця, ще раз кинув погляд на двері, за якими зникли Берлінґейм і служниця.

— Саме такої гадки тримаюсь і я, — прогарчав капітан Слай, — але прошу, не забувай, хто тут є господарем, бо інакше мені доведеться розрядити обидва пістолі.

— Заради Бога, люб'язні панове капітани! — кумкнув Ебенезер, але його ноги та сфінктер разом його зрадили; не в змозі сказати що-небудь ще, він, повитий предивним ароматом, осів на коліна і занурився обличчям у сидіння свого стільця. Тієї ж миті відчинилися задні двері.

— Стривай-но, ось служниця! — вигукнув капітан Скеррі. — Принеси-но мені, дівчино, два пива, а я поки що викину за облавок цей смердючий савур!

— До дідька те пиво! — пророкотів голос капітана Слая, який дивився в бік вхідних дверей. — Ондечки, клянусь, іде наш Лауреат, прямісінько вдовж вулиці!

— Мерщій до нього, — сказав другий, — а то він знову зірветься зі швартових!

Залишивши позаду і пиво, і поета, вони притьмом вибігли на вулицю, звідкіля небавом почулися звуки пострілів і вигуки проклять, що поступово віддалялися. Але Ебенезер їх уже не чув, бо ж за першої згадки про здобич, на яку вони полюють, він зомлів і впав на кам'яні плити підлоги.

9

Ще трохи віршів про мореплавство, складених у стайні таверни «Володар морів»

Опритомнівши, Ебенезер з'ясував, що перебуває в стайні таверни «Володар морів», лежачи на сіні; його друг Берлінґейм, вдягнений в одіж зі шкотського сукна, навпочіпки сидів обіч нього й обмахував його обличчя гросбухом із двома колонками на кожній сторінці.

— Мені нічого не залишалося, як винести тебе надвір, — усміхаючись, сказав Генрі, — бо інакше ти б відлякав усіх клієнтів.

— Чума б ухопила цих клієнтів, — кволо проказав поет. — Власне, саме через цих клієнтів я і опинився в такому становищі.

— Ну що, ти вже оговтався чи мені й далі тебе обмахувати?

— Ні, досить, прошу, принаймні не звідтіля, де ти стоїш, бо ж інакше я геть сконаю, — він спробував сісти, скривив обличчя і знову, важко зітхнувши, відкинувся на спину.

— Це моя вина, Ебене; якби ж то я знав про твою нагальну потребу, я б так довго в тій вбиральні не барився. Але чого ж ти не скористався з цього сіна? То не така вже й кепська заміна.

— Я й гадки не маю, як те трапилося, — вирік Ебенезер. — Поки ти там розважався з тією дівкою, двоє капітанів-піратів ледве не всадили мені кулю проміж очей лишень за те, що я спробував владнати їхню суперечку!

— Капітани-пірати?!

— Авжеж, я впевнений у цьому, — правив своєї Ебенезер. — Я достатньо начитався Есквемеліна, щоб розпізнати пірата, коли його побачу: обоє люті на виду й схожі один на одного, мов двоє близнюків, вдягнуті в чорне, із чорними бородами та ціпками.

— Але чому ж ти одразу не назвав своє ім'я і посаду? — запитав Берлінґейм. — Тоді вони навряд чи зважилися б до тебе чіплятися.

Ебенезер похитав головою.

— Дякую Богу, що я цього не зробив, бо ж моєму життю тоді б одразу кінець і настав. Саме Лауреата, Генрі, вони й розшукували, маючи на меті його вколошкати!

— Бути того не може! Але навіщо?

— Один Господь Бог відає навіщо: однак я завдячую своїм життям якомусь бідоласі, який саме проходив повз вікно, і, узявши його за мене, вони за ним погналися. Молю Бога, щоб вони схибили та зникли назавжди!

— Либонь, так і є, — сказав Берлінґейм. — Пірати, ти ба! Зрештою, це не така вже й неймовірна річ… Однак, стривай, ти ж весь у лайні.

Ебенезер застогнав.

— Яка ганьба! І як його дошкандибати в такому стані до пришибу, щоб взяти чисті плюндри?

— Дідько, я нічо не ка'в про те, шоб кудись шкандибати, сер, — мовив Берлінґейм тоном сільського слуги. — Ви лишень зніміть зара' свої спідні й плюндри, щоби моя крихітка-лялечка Доллі могла випрати їх, а я принесу вам чисті.

— Лялечка Доллі?

— Еге ж, Джоан Веснянка, тутай, у «Володарі морів».

Ебенезер зайшовся рум'янцем.

— Але ж, пропри всю свою розпусту, вона — жінка, а я — Поет-лауреат Меріленду! Я не можу дозволити, щоб вона про це почула.

— Почула про це! — розреготався Берлінґейм. — Та ж вона ледь не задихнулася коло тебе! А хто ж знайшов тебе на підлозі, як ти гадаєш, і допоміг мені перенести тебе сюди? Давай, стягуй свої штани, пане Лауреате, і відзволь мене від цієї твоєї сором'язливості. Жінка витирала тобі гузно, коли ти народився, а інша витиратиме, коли впадеш у старече слабоумство: тож яка різниця, коли ще одна робитиме те саме в межичассі? — І коли Ебенезер знехотя розстібнув ґудзики, його друг зухвало смикнув за штани, і поет постав перед ним голяка.

— Ти ба! — хихикнув Берлінґейм. — Ач, який ти ладно скроєний, хоча й дещо закалявся.

— Я помираю від сорому і прикритися нічим не можу, бо ж я такий брудний, — пожалівся поет. — Поквапся, Генрі, перш ніж хтось мене захопить у такому становищі!

— Я покваплюся, бо чи ж буде це чоловік, чи жінка, але щойно вони тебе побачать, присягаю, довго ти діваком не залишатимешся, настільки привабливо ти зараз виглядаєш. — Він знову реготнув, сміючись над тією халепою, у яку вскочив Ебенезер, і зібрав докупи брудний одяг. — Adieu, твій слуга незабаром повернеться, якщо тільки пірати його не схоплять. А ти тим часом давай, поворушись і одчисть себе.

— Але послухай, чим же?

Берлінґейм стиснув плечима.

— Подивіться довкруги себе, любий пане. Мудрий чоловік довго в скруті не залишатиметься. — І, перетнувши подвір'я, він гукнув Доллі, щоб та підійшла і забрала його здобич.

Ебенезер одразу ж почав роззиратися довкола в пошуках способу, який міг би порятувати його з цієї халепи. Від соломи він відмовився одразу, хоча довкола в хліві її було вдосталь: її навіть тримати в руках було незручно. Потім йому спало на думку скористатися зі своєї носової хустинки з тонкого голландського сукна, але він згадав, що вона залишилась у кишені його штанів.

«А, все одно з неї ніякого пуття, — вирішив він, трохи подумавши, — бо там на ній нашито цілий ряд тих здоровецьких шпоньок, що й душу з тебе виймуть».

Не міг він принести в жертву і свій каптан, сорочку чи панчохи, бо ж, з одного боку, йому і так уже бракувало вдягачки, аби викинути ще щось, а з другого боку, йому бракувало мужності завдати служниці ще більшого клопоту додатковим пранням. «Мудрий чоловік довго в скруті не залишатиметься», — повторив Ебенезер сам собі, і наступне, на що він спрямував свій погляд, було хвостом гнідого мерина, що стояв у хліві позад нього, але він відмовився від цієї затії на тій підставі, що висота, на якій хвіст перебував, і його розташування робили його водночас недоступним і небезпечним. «І чого ж це нас вчить? — розмірковував він, підібгавши губи. — Хіба ж не того, що в одної людини тямка і справді вбога? Дурні й дикі тварини живуть, завдячуючи розуму матері, і вчаться на досвіді; розсудлива людина вчиться, обертаючи собі на пожиток розум і життя інших. Достоту, хіба ж дарма я провів два роки у Кембриджі й три рази по два разом з Генрі у флігелі в домі мого батька? Якщо вроджена мудрість мене не може врятувати, то нехай тоді мене врятує освіта!»

Відтак він удався по допомогу до своєї освіти, розпочавши з того, що йому запам'яталося з історії. «Для чого люди підносять цінність записів минувшини, — спитав він себе, — як не для того, щоб отримати з них уроки для сьогодення?» І хоча він був обізнаний з Геродотом, Тацитом, Полібієм, Светонієм, Салюстієм та іншими літописцями — старожитніми й сучасними, — він не міг пригадати в них жодного подібного випадку, який би став йому в пригоді в його теперішній притузі, тож, не знайшовши ніякої поради, він був змушений відмовитися від цієї спроби. «Це очевидно, — дійшов він висновку, — що Історія вчить не людину, а все людство; муза цього предмета має за свого учня державу або її очільників. Ба більше, — міркував він далі, трохи мерзлякувато щулячись від бризу, що повівав з гавані, — очі Кліо подібні до зміїних очей, які бачать лиш те, що рухається: вона відзначає зліт і падіння націй, але на речі, що залишаються непорушними — вічні істини та позачасові питання, — вона ледве звертає увагу, з обави вдертися, мов браконьєр, у царину Філософії».

Отож він далі подумки зібрав докупи все, що коли-небудь взнав від Арістотеля, Епікура, Зенона, Августина, Томи Аквінського та інших авторів, не забувши при цьому своїх професорів-платоніків і їхнього колишнього приятеля Декарта; і хоча вони виявляли безмежний інтерес до того, чи було його скрутне становище справжнім чи уявним, чи заслуговувало воно на те, щоб розглядатися sub specie aetemitatis[45], і чи були його наступні вчинки, з огляду на це становище, визначеними наперед, чи його доля лежала цілком у його руках, утім жоден із них не запропонував конкретної поради. «Чи ж могло бути так, що вони срали одними силогізмами без смороду і плям? — здивувався він. — Чи, може, страху ніколи не вдається перетнути межу їхнього Розуму, зганьбивши їхні плюндри?» Правда полягала в тому, вирішив він, марно визираючи Генрі на іншому боці двору, що філософія має справу лише з твердженнями загального характеру, категоріями й абстракціями, на кшталт сутнісної протяжності в Мора, і говорить про особисті проблеми лише тоді, коли вони як приклад пояснюють проблеми загального характеру; у будь-якому разі з того, що він пам'ятав, вона не давала жодної відповіді на питання практичного характеру, себто як його вчинити, потрапивши в таке просте і незугарне становище, у яке потрапив він.

Він навіть не звертався до фізики, астрономії та інших галузей натурфілософії з тієї ж самої причини; не терзав він свою пам'ять і зверненням до пластичного мистецтва, бо ж напевно знав, що ні Фідій, ні Мікеланджело нізащо не зважилися б увіковічити подібне становище, хай би якими привабливими й були для них людські страждання. Ні, вирішив він нарешті, саме до літератури він мусить звернутися в пошуках порятунку, і йому годилося б зробити це раніше, адже тільки література — одна з усіх мистецтв і наук вмістила в себе весь досвід людини та її поведінку: від колиски до могили й далі в позасвітті, від імператора до дешевої хвойди, від охоплених полум'ям міст до зіпсованого повітря — та ввібрала будь-якого ґатунку проблеми, що постають перед людиною: в одній лише літературі можна знайти однаково ретельно складений перелік предків Ноя, кораблів ахейців…

— І підтирки Ґарґантюа! — вигукнув він уголос. — Як же так сталося, що я не згадав про них одразу?

Він з радістю відтворив у пам'яті той розділ у Рабле, у якому малий Ґарґантюа доклав, так би мовити, руку до різного роду тампонів і витирачок — звісно, що не з розпуки, а лише в дусі чистого емпіризму, щоб раз і назавжди знайти найвишуканішу з них — і віддає нарешті пальму першості шиї живого пухнастого гусенятка; і хоча курей і цесарок на подвір'ї довкола стайні було вдосталь, але жодної гуски Ебенезеру виявити так і не вдалося. «Та воно й не годилося б, — вирішив він по якійсь хвилі, дещо занепавши духом, — хіба що тільки в гумористичній або сатиричній книзі, скористатися так жорстоко з дурної птиці, яка мусить згинути, аби потрафити нашій утрібці. Добрий Рабле, напевно ж, пожартував». Схожим чином, хоча й починаючи поволі ціпеніти, він став міркувати, які ще паралелі до своїх обставин може пригадати з тієї літератури, що йому доводилося коли-небудь читати, і всі їх по черзі відхилив як недоречні або непридатні для застосування. З літератури, з важким серцем виснував він, йому також мало пожитку, бо хоч вона і пропонує певну мудрість у житейських справах і вивільняє людину від її єдиної смертельної долі, але не пропонує, хіба що тільки випадково, розв'язання практичних проблем. І що ж, окрім літератури, ще залишається?

Він пригадав, як Джон Макевой ставив йому на карб цілковите невідання того, як влаштовано справжній світ, рівно як і те, що він зовсім не знає людей, які живуть у ньому. Що ж, спитав він себе, насправді зробили б інші на його місці, ті, хто таки знали, як влаштовано справжній великий світ? Однак з усіх людей, наділених таким знанням, йому були добре відомі лише двоє — Берлінґейм і Макевой, — але не можна було б і помислити, щоб котрийсь із них опинився на його місці. Але знання того, як влаштовано світ, як було йому цілком зрозуміло, сягає значно далі, ніж особисті знайомства: як дають собі раду дикуни й погани з усього світу, які в житті не бачили підтирки для гузна? Араби в пустелі, де нема ні листя, ні паперу? Безперечно, вони мали б якимось робом дотримуватися чистоти, бо інакше кожен з них, либонь, жив би пустельником і людська раса вимерла б упродовж одного покоління. Але з усіх звичаїв і чужоземних ритуалів, про які йому довелося почути від Берлінґейма або прочитати за часів своєї юності в книжках про подорожі, йому пригадувалося тільки одне, що безпосередньо стосувалося справи: сільський люд у Індії, як повідав йому одного разу Берлінґейм, їсть лише правою рукою, оскільки ліва зазвичай вживається для дотримання особистої чистоти.

«Це не є рішенням, а лише відкладає мої труднощі на потім, замінивши один клопіт іншим, — зітхнув поет. — Як надіятися ще, що поміч звідкілясь прийде, коли і розум, і весь світ так зрадили тебе?»

Він стенувся, але попри всі незручності свого невтішного стану, спалахнув від задоволення, розпізнавши у своїх словах римований двовірш. «У якій би я не був притузі, я все ще — і дівак, і поет! Як надіятися ще… тебе. Якби ж то, заради Бога, я мав перо і чорнила, щоб записати його, перш ніж він задубіє на холоді!» Тож він вирішив у будь-якому разі заломити сторінку у своєму записнику, щоб це нагадало йому записати двовірш пізніше; і лише тоді, коли він, тримаючи в руках книгу, розгорнув її і почав гортати чисті сторінки, він нарешті сподобився побачити в ній те, до чого всі його попередні зусилля марно намагалися привести.

— Присяй-бо, це гарний знак! — сказав він, немало тим приголомшений. Він пошкодував, що там, у лондонському заїзді, вирвав з гросбуха ті сторінки, на яких Бен Бреґґ вів свої рахунки, бо хоч останні роки, проведені у Пітера Паґґена і призвели до того, що світ «дебету» і «кредиту» вже добряче набив йому оскомину, однак він пам'ятав, яка рідкість у провінціях папір, і йому тепер дуже не хотілося дарма витрачати бодай один аркуш. І справді, таким було його небажання це робити, що якусь хвилю він усерйоз роздумував над тим, чи не вирвати йому замість чистих сторінок ті декілька аркушів, на яких уже були занесені римовані рядки: його «Славень невинності»; невеличкий чотиривірш, який йому нагадав Берлінґейм, і вступ-привітання кораблю «Посейдон». Але очевидна недоречність цього вчинку, який фактично був би актом блюзнірства, стримала його руку і змусила зрештою використати два чистих, незайманих аркуші — а потім ще два — для роботи, яку довести до скутку виявилося чималою морокою через бриз, що, підсушуючи, робив свою справу, і яку він обернув у таку алегорію: невикористані аркуші — то були ще ненароджені пісні, які, одначе, мали силу, так би мовити, in utero[46], очистити й облагородити того, хто свого часу явить їх на світ — коротко кажучи, йшлося про всю його кар'єру аж до сьогодення. Або ж вони були символом його двоякої натури, що надто пізно прийшли на допомогу, щоб запобігти його ганьбі, проте все ще були спроможні очистити рештки його страху. Або ж отак… але цей приємний процес складання алегорій було перервано появою із заднього ходу «Володаря морів» веснянкуватої Доллі, яка принесла його спідні та плюндри, щоб їх висушити. Попри сум'яття, викликане її появою, він таки просунув голову крізь прочинені вхідні двері стайні й поцікавився, де Берлінґейм, який натоді вже був відсутній близько години; але жінка чесно зізналася, що їй нічого про те не відомо.

— Але ж йому тільки й потрібно було зробити, що перетнути вулицю! — запротестував Ебенезер.

— Я про те нічо' не знаю, — вперто наполягла Доллі й розвернулася, щоб піти геть.

— Стривай! — гукнув поет.

— Ну?

Він почервонів.

— Тут дещо холодно — чи не могла б ти, поки не повернеться мій слуга, принести мені згори якусь ковдру чи ще щось, чим можна було б вкритися?

Доллі заперечно хитнула головою.

— Ми таких послуг не надаємо, сер, хіба що тільки тим, хто зостається ночувати. Ваш слуга сплатив мені шилінга за плюндри, а про ковдри він нічо' не згадував.

— Чума б тебе вхопила, — скрикнув Ебенезер, який у своєму гніві майже перестав ховатися. — Чи ж коли-небудь був Мідас таким жадібним, як жінка? Ти отримаєш свого клятого шилінга, щойно вернеться мій слуга!

— Без грошей і молитви не читають, — зухвало відказала дівчина. — Я не маю жодної гарантії, що він повернеться.

— Твій хазяїн ще взнає про твою зухвалу поведінку!

Вона лише знизала плечима, як то зазвичай робив Берлінґейм.

— Тоді бодай принеси, заради Бога, грогу або чашку кави, а то я тут геть захворію! Їй-бо, дівчино, та я ж… — він увірвав себе на півслові, згадавши про капітанів-піратів. — Тебе прохає джентльмен, а не якийсь там звичайний моряк!

— А хоч би й сам король Вільям, бо й він би не отримав і ковтка в борг у «Володарі морів».

Ебенезер нарешті здався.

— Якщо на мене чатує смерть у цій брудній стайні, — зітхнув він, — то не могла б ти мені принести принаймні перо і чорнила, чи, може, і цю послугу в цьому заїзді також не надають?

— Перо й атрамент доступні кожному, — визнала Доллі й незабаром їх принесла, поставивши біля дверей стайні.

— Для своєї писанини ви мусите користатися з власного записника, — виголосила вона, — бо папір надто дорогий, щоб його марнувати.

— А я ще погрожував тобі хазяїном! Бігме, таж ти цілий скарб для нього!

Залишившись знову на самоті, він записав у своєму гросбуху на аркуші із заломленим кутом той афористичний куплет, який так йому допоміг, і спробував би віршувати й далі, якби незручності його становища не унеможливили процес творчості. Час спливав, і це його непокоїло: сонце вже перетнуло полудневу межу і почало хилитися в напрямку заходу; напевно, вже наближався час, коли вони мали б зійти на борт шлюпа, який повинен був доставити їх на «Посейдон», а Берлінґейма і слід прохолов. Вітер змінив напрямок, задував тепер майже прямісінько від гавані в бік стайні та студив поета наскрізь. Зрештою, він був вимушений шукати собі прихистку в пустому стійлі поодаль, де було вдосталь свіжого сіна і де він, всівшись, міг прикрити свої ноги. І дійсно, коли відраза, яку він попервах відчував, минула, йому стало доволі тепло й затишно, хоча його досі гнітили деякі недобрі передчуття: він однаково тривожився і за Берлінґейма, і за себе, бо йому таки й справді почало здаватися, що його друг вскочив у халепу з капітанами піратів. Вирішивши підбадьорити себе думками про щось приємніше (і водночас борючись з дрімотою, яку той відносний затишок одразу почав на нього наганяти), Ебенезер знову звернувся до тієї сторінки у своєму нотатнику, де був записаний його чотиривірш про «Посейдон». І хоча він ніколи на власні очі не бачив це судно, однак, дещо порозмисливши, доточив до першого катрена другий, у якому відверто назвав його:

Шляхетний од корми до рей,

Як і в Гомера — тьма людей.

Давніш на схід у Трою вплав,

Тепер на МЕРІЛЕНД курс взяв.

Звідкіля йому вже не становило великого клопоту віддати належне капітану й команді корабля, хоча, по правді сказати, окрім Берлінґейма і тих жахливих капітанів-піратів, йому ніколи в житті не доводилося зустрічатися з моряками. Віддавшись цілковито на волю музи й відкинувши катрени на користь стансів, що більш личило епічній формі, він продовжив записувати:

Солоний Бог, наш Капітан,

Він ходить за Станом, мов пан,

Накази в Небо вмить летять,

На Щоглах Моряки сидять,

Вітрила тягнуть вгору й вниз:

Вітри і Бурі їм — каприз.

Шляхетно Рід Тритонів цей

В Атлантики глядить Лице.

Вас, хто зневажив Шторм, Приплив,

Бог й Альбіон благословив!

Немов у якомусь мареві, він побачив себе на борту «Посейдона» у сухих плюндрах і теплому одязі, а свій скарб — у безпеці, схований на нижній палубі. Небо супокійне. Легенький вітерець повіває зі сходу, збиваючи баранці на гребнях морських хвиль, на яких виблискують сонячні промені, і загрожує зірвати його капелюха та капелюхи статечних джентльменів, разом із якими він, ведучи сердечну розмову, стоїть на юті, роздмухуючи у люльках, напханих добрим тютюном, жарини, які змінюють свій колір від червоного до жовтого. Із якою грацією наввипередки лізуть угору матроси, щоб розіпнути вітрила! Яким хором віддається йому звук якоря, піднятого з дна морського, що з нього краплинами стікає вода, і могутній корабель вирушає в путь! Джентльмени тримають свої капелюхи, дивлячись униз на хвилі, що збивають піну під бушпритом, і вгору на морських птахів, що кружляють вдалечині над доками, примружують від сонця і водяних бризок очі й сміються в захопленні від спритності матросів, що деруться на щогли. Аж ось і стюард ввічливо подає знизу знак, і всі разом веселим гуртом ідуть обідати в каюту капітана. Ебенезер сідає праворуч від цього достойника, і жоден з присутніх не може зрівнятися з ним у дотепності й апетиті. Але яке ж бо частування розкладено поперед ними! Вмочивши перо в чорнила, він написав:

А що ж веселий Люд наш їв,

У МЕРІЛЕНД поки там плив?

Ніде таких розкішних Страв

Морський наш Голод не стрічав,

Юпітера й Юнони Рід

Не мав такого на обід.

Можна було б ще багато чого сказати, але й сам процес висловлювання думки був не менш солодким, ніж це, подібне на сон видіння, і такою глибокою була його втома, що йому ледве стачило сил підписатися за звичкою Е. К., Джент, Пт & Лт Мду, перш ніж його очі склепило остаточно, і він, клюнувши носом, запав у сон.

Здавалося, він спав лише якусь хвилину, але, прокинувшись від того, що конюх заводив до стайні коня, він з тривогою зауважив, що сонце вже тулилося до небосхилу; прямокутник світла від дверного отвору простягнувся майже до того самого місця, де він сидів. Ебенезер стрімко підскочив і, згадавши, що він напівоголений, підхопив добрячий віхоть сіна, щоб себе прикрити.

— Нужник на протилежній стороні подвір'я, сер, — сказав хлоп, вочевидь, нітрохи тим не здивований, — проте маю визнати, що й там не набагато приємніше, ніж у цій стайні.

— Ні, ти мене не так зрозумів, хлопче… Але менше з тим. Бачиш, отамо на мотузці висять спідні й плюндри? Чи не зробив би ти мені ласку подивитися, чи висохли вони, і якщо висохли, то принеси їх негайно сюди, бо ж я маю ще встигнути на пором до Даунза.

Молодик вчинив, як йому було велено, і невдовзі Ебенезер, залишивши нарешті стайню, щодуху помчав до пришибу, намагаючись помітити на бігу Берлінґейма чи двох капітанів-піратів, до чиїх пазурів, як він боявся, потрапив його приятель. Коли він, засапавшись, дістався нарешті пришибу, то на свій превеликий жаль, з'ясував, що шлюп уже відплив, а разом з ним відплив і його ладунок, хоча речі Берлінґейма зостались на пірсі на тому ж самому місці, де вони залишили їх уранці. Серце його так і стисло від розпачу.

Якийсь старий моряк сидів поблизу на купі складеної кільцями линви, що належала шлюпові, і смоктав свою довгу глиняну люльку.

— Послухайте, сер, чи не скажете ви, коли відплив шлюп?

— Менш ніж пів години тому, — спроквола мовив старий, навіть не завдавши собі клопоту звести очі. — То ще й досі видно.

— Чи не було там серед пасажирів невеличкого на зріст чоловіка, вдягненого… — він був ладен змалювати густого червоного кольору Берлінґеймовий каптан, але вчасно згадав, що його друг змінив своє вбрання — на ім'я Бертран Бертон, мого слуги?

— Такого я не бачив. Жодних слуг я не бачив.

— Але чому ж ви залишили цю скриню тут на березі й відіслали її сусідку? — запитав Ебенезер. — Їх же мали разом відправити на «Посейдон».

— Я до то' не маю діла, — сказав моряк, знизавши плечима. — Містер Кук, відпливаючи, забрав свою із собою; інший чоловік відплива сьо'дні ввечері на іншому кораблі.

— Містер Кук! — вигукнув Ебенезер. Він ледве не почав доводити, що він і є той самий Ебенезер Кук, Лауреат Меріленду, але, поміркувавши, вирішив цього не робити; по-перше, пірати й досі могли його розшукувати — і цього старого моряка, не виключено, вони могли для того найняти; і, крім того, Кук — то не таке вже й рідкісне ім'я, і все то може виявитися лише якимось тимчасовим непорозумінням.

— Але ж звісно, — закінчив він, — що то був не Ебенезер Кук, Лауреат Меріленду?

Але старий ствердно кивнув.

— Еге ж, саме цим джентльменом він і був, отой поетичного штабу чолов'яга.

— От дідько!

— Він був одягнений у такі самі чорні плюндри, як у вас, — доброхіть підказав моряк, — і в каптан червоного кольору — не найчистіший, варт сказати, як то мало б личити його посаді.

— Берлінґейм! — від несподіванки поет аж роззявив рота.

— Нє-є, то був Кук. Схоже, що поет якийсь — мав плисти на «Посейдоні».

Ебенезер ніяк не міг того збагнути.

— Тоді послухайте, — з острахом запитав він, і слова йому давалися непросто, — а хто ж то має бути той другий джентльмен, власник цієї скрині, який повинен відплисти на іншому кораблі?

Старий затягнувся люлькою.

— Вдягнений він був не як джентльмен, — нарешті вимовив він, — та й лицем на джентльмена не був схожий — воно радше обвітрене й пропечене сонцем, як у моряка. Інші звали його Капітан, та й він їх звав так само.

Ебенезер пополотнів.

— Часом не капітан Слай? — запитав він перелякано.

— Еге ж, тепера, як ви вже ото згадали, — сказав старий, — то й я пригадую, що там межи ними був такий собі капітан Слай.

— А Скеррі також там був?

— Еге ж, і Слай, і Скеррі були тут, схожі, мов два близнюки. Вони та ще третій джентльмен підійшли, розшукуючи того джентльмена-поета лише п'ять хвилин по тому, як він одплив, ото так само, як і ви, пане, підійшли, розшукуючи їх. Але далі найближчого шинка вони не відійшли, тож, певно, там за келишком рому ви й зможете їх знайти.

Ебенезер мимоволі вигукнув:

— Крий Боже! — і з жахом подивився на протилежний бік вулиці.

Старий знову стиснув плечима і сплюнув у воду гавані.

— Либонь, на березі й можна здибати товариство пристойніше, ніж моряки, — визнав він, — але щоб воно було веселіше… Ну, годі! — урвав він себе. — Вам лише варто прочитати на ладунку його ім'я, хвилин десять тому він його там написав. Я ж бо в грамоті не битий, бо інакше й сам би здогадався зробити теє раніше.

Ебенезер негайно ж оглянув скриню свого приятеля і на одній ручці знайшов приторочений клаптик картону з написом: Кап Дж Куд.

— Бути того не може! — і ноги в нього підкосилися; він мусив негайно присісти на скриню, бо інакше знову зганьбив би свої спідні, які ледь висохли. — Благаю, скажіть мені, що це не Чорний Джон Куд!

— Чорний він там чи білий, Джон чи Джим, але то був Куд, — підтвердив той. — Капітан Слай, капітан Скеррі й капітан Куд. Вони отамо у «Володарі морів».

Раптом Ебенезер зрозумів усе, хоча це розуміння і не дуже-то погамувало його страх: Берлінґейм, довідавшись у стайні від Ебенезера про піратів і про те, на кого вони полюють, десь тут, поблизу таверни усе ж таки їх вистежив, а, можливо, і самого Куда, й одразу втямив, що проти його опікуванця намишляють щось зле, бо ж як Лауреат, призначений на цю посаду лордом Балтимором, він був потужним, ба навіть потенційно смертельним ворогом для їхніх зрадецьких намірів, для викриття яких існує мало засобів, що були б кращі од гострих, як лезо меча, гудібрастичних віршів. Чи ж можна було б вчинити шляхетніше, чи є ще щось, що більше відповідало б духу відданого опікування, аніж, перевдягнувшись назад у свій одяг, оголосити себе Лауреатом (оскільки було ясно, що вони не знали своєї жертви в обличчя) і збити їх зі сліду, сівши, вочевидь, на шлюп, перед цим завантаживши і скриню, і весь скарб, і відплисти на «Посейдон»? Ця штука була гідна одваги та винахідливості його друга: пригода, що не поступиться його втечі від пірата Томаса Паунда або ж тому трапунку, коли він перехопив листи у Бенджамена Ріко! Крім того, він вчинив те, ризикуючи втратити власні речі, які Куд, схоже, привласнив собі. Поетові потеплішало на серці: турбота, відвага і самозречення друга його зворушили, й очі йому зволожилися.

— І тільки подумати, — міркував він, — що весь той час, перебуваючи в безпеці під прихистком стайні, я мав щодо нього сумніви!

Дуже добре, вирішив поет: він доведе, що гідний такої турботи й уваги.

— А як же ви дозволили, щоб Куд заявив свої права на мою скриню? — запитав він старого моряка, який уже повернувся до люльки та своїх роздумів.

— На твою, пане, скриню?

— На мою скриню! Чи ви ще й сліпий, крім того, що неписьменний, якщо не побачили мене й Лауреата сьогодні вранці, коли ми вивантажували наші скрині з карети, що прибула з Лондона?

— Дідько! Мені про те нічо' не відомо, — заявив старий. — То мій Джозеф кермує шлюпом, мій син Джозеф, а я ту' пильную на пришибі, поки він не повернеться.

— І залишаєте скрині своїх клієнтів без нагляду, щоб будь-який шахрай міг прибрати їх собі? Що й казати, гарний із вас перевізник, і з вашого Джозефа теж, присяй-бо! Тому лайдаку Джону Куду навіть не потрібно завдавати собі зайвого клопоту ошуканством, адже за вашої помочі він грабує серед білого дня, прикриваючись вами! Ось я викличу шерифа!

— Ні, послухайте, пане! — вигукнув той. — Мій хлопець про те нічо' не знав, присягаю, а я й гадки не мав допомагати якомусь злодію! Оті веселі капітани прийшли сюди всі такі поважні та зухвалі, як не знаю хто, і запитали про отого поетичного штабу джентльмена, і сказали: «Це — скриня капітана Куда, і вона має опинитися ще до заходу сонця на „Морфеї“ що прямує до острова Мен».

— І я так гадаю, що гінеєю вони касували всі твої вагання, чи не так?

— Двома, — відповів смиренно моряк. — Та й звідкіля мені відомо, що то не їхня клажа?

— У будь-якому разі це співучасть у злочині, — вирік Ебенезер. — Чи ж варто воно тих двох монет, якщо доведеться віддати свій останній подих у цюпі?

Отак, удавшись до цих та інших погроз, Ебенезер незабаром переконав старого моряка в тому, що той припустився помилки.

— Але звідкіля мені відомо, що вона твоя, пане, — втім, поцікавився той, — тепера, коли ти вже порушив те питання? Може, якраз ти, а не капітан Куд і є той самий злодій, хто тоді врятує мене від буцегарні?

— Відповідальність за цю скриню покладено саме на мене, — відповів поет, — і я маю пильнувати, щоб її доставили моєму хазяїну.

— Отже, сам слуга, а так мене ганить? — моряк почесав обличчя, вкрите густими бакенбардами. — І хто ж то має бути твоїм хазяїном, якщо він вдягає свого пахолка, мов якогось хлюста?

Ебенезер пропустив повз вуха цю нарочиту зневагу.

— Отим самим джентльменом поетичного штабу він і є, мій хазяїн, який забрав із собою першу скриню, — Ебенезер Кук, Лауреат Меріленду. І вам, і вашому вайлові Джозефу буде непереливки, якщо він розповість кому треба про те, що трапилося з його речами.

— Бігме! Як на мене, то й забирай собі отой клятий куфер! — вигукнув бідака, пообіцявши, щойно повернеться шлюп, відправити і скриню, і слугу на «Посейдон». — Але прошу, покажи мені бодай якийсь доказ того, що ти й справді на службі в нього, щоб у мене на серці було спокійно, бо як же мені бути тоді, коли я опинюсь у руках капітанів, якщо виявиться, що злодій саме ти, а капітани — власники?

— Про те ви не бійтеся, — сказав Ебенезер. — За дві хвилини я продемонструю вам достатній доказ: сторінка за сторінкою, списані власноруч Лауреатом. — І тут він згадав, зі змішаним почуттям тривоги і полегшення, що його записник досі залишається у стайні. Але старий заперечно похитав головою.

— А хай би вони навіть були витаврувані багряними літерами на вашій дупі або висічені на тяблах Мусієвих, я все дно в тому ні бе ні ме ні кукуріку.

— Ну, годі вже вам спокушати мій терпець, старче! — остеріг його поет. — Найостанніший тупак впізнає вірша, щойно на нього гляне, байдуже, чи второпає він у тому щось, чи ні. Я покажу вам вірші, гідні усолоджувати вуха богів, і годі вже вам прискіпуватись!

Наказавши моряку уважно пильнувати Берлінґеймову скриню і приготувати негайно, щойно він повернеться, шлюп до відплиття, він, зробивши велике коло, перейшов вулицю, намагаючись триматись подалі від вхідних дверей «Володаря морів», перетнув провулок, що вів до задвірка цього заїзду, і з калатанням у серці увійшов до знайомої йому вже стайні, очікуючи будь-якої миті здибатися з цією страхітливою трійцею капітанів. Він поспішив до стійла, у якому складав свої вірші про море: і там, на соломі, де в сум'ятті й поквапі він його залишив, лежав той дорогоцінний гросбух. Ебенезер метким рухом його вхопив. Чи не понівечив, не забруднив його, бува, той хлоп-конюх, чи не вирвав з нього часом сторінки? Ні, він був неушкоджений і в гарному стані.

— Вас, хто зневажив Шторм, Приплив, — процитував він, відкривши сторінку, і зітхнув, задоволений власного майстерністю. — Тут учуваються звуки бурі й хвиль, що увсебіч метляють кораблем!

Але для подібних розкошів часу не було; цілком можливо, що саме цієї хвилини шлюп уже швартувався біля пришибу, та й ті лиходії не будуть вічно пити ром у таверні. Він швиденько, як міг, перебіг очима решту своїх вранішніх стансів — ті сім чи вісім римованих двовіршів, у яких змальовувався корабельний бенкет, сунув книгу під пахву і мерщій вискочив зі стайні на задвірок.

— Ані руш, пане поете, бо тут тобі й смерть, — мовив чийсь голос позаду нього, і, крутнувшись, він зіткнувся обличчям до обличчя з убраними в чорне демонами з пекла, кожен з яких лівою рукою спирався на ціпок із чорного дерева, а в правій тримав націлений у груди поета пістоль.

— Подвійна смерть, — додав другий.

Ебенезер не міг вимовити ні слова.

— Дозвольте я всаджу йому кулю прямісінько в його римо-католицьке серце, капітане Скеррі, і заощаджу вам порох?

— Ні, дякую, капітане Слай, — відповів другий. — Капітан Куд хоче подивитися, що то за дивовижна риба проковтнула нашу наживку, перш ніж ми візьмемо його за горло. Але коли прийде час, я не маю нічого проти того, аби ти вдовольнив своє бажання.

— Ваш покірний слуга, капітане Скеррі, — сказав капітан Слай. — Ану, заходь усередину, Кук, а то зайдеш на добру кулю в череві.

Та Ебенезер не міг і поворухнутися. Зрештою застромивши, бо потреби в них вже не було, пістолі за пояса, взявши його за лікті й підштовхуючи вперед, цей моторошний почет спрямував напівпритомного поета до задніх дверей заїзду.

— Заради Бога, пощадіть мене! — кумкнув він, шалено кліпаючи очима.

— Від цього джентльмена то не залежить, — сказав один із його поневолювачів. — Але той, до кого ми тебе ведемо, і є отим самим чоловіком, із яким ти й будеш торгуватися.

Вони ввійшли до чогось на кшталт комори, і один з його стражників, той, кого звали Слай, пройшов уперед і прочинив інші двері, що вели до кухні «Володаря морів», яка була вся у звоях пари.

— Агов, Джоне Куд! — гримнув він. — Ми спіймали вашого поета.

Ебенезеру дали в спину такого добрячого стусана, що він, послизнувшись на засмальцьованих кахлях, простягнувся на підлозі поруч із круглим столом, що стояв посеред кімнати, впавши прямісінько під ноги чоловіка, який за тим столом сидів. Усі зареготали: капітан Скеррі, котрий і пхнув його; капітан Слай, що стояв поблизу; якась жінка, чиї ноги звисали перед самими його очима, а тому вона мусила, як виснував Ебенезер, сидіти на колінах у Куда; і сам Куд. Тремтячи від страху, поет звів голову і побачив, що тією жінкою була веснянкувата Доллі, яка сиділа, обхопивши руками шию головного злодія.

Потім із острахом, немов очікуючи здибати самого Люципера, він перевів погляд на Джона Куда. Те, що він уздрів, хоча і виявилося не таким уже й жахливим, проте від того не стало менш приголомшливим: перед ним було обличчя Генрі Берлінґейма, що розпливлося в усмішці.

10

Лауреат зазнає критики і ступає на борт «Посейдона»

— Генрі!

Усмішка враз злетіла з обличчя його друга. Він зіштовхнув служницю з колін, з лютим виглядом стрімко підхопився і, вхопивши Ебенезера за вилоги, підтягнув до себе.

— Ти бовдур! — мовив він сердито, перш ніж поет встиг ще що-небудь сказати. — Хто дозволив тобі нишпорити тут по стайнях? Я ж наказав тобі прочесати всі доки в пошуках того дурнуватого поета!

Ебенезер був настільки здивований, що й словом не обізвався.

— Це мій слуга Генрі Кук, — сказав Берлінґейм, звертаючись до чорних капітанів. — Ви що, не можете відрізнити поета від звичайного пахолка?

— Ваш слуга? — вигукнув капітан Скеррі. — Та це ж те саме обісране щеня, яке надокучало нам сьогодні вранці — чи не так, капітане Слай?

— Еге ж, саме воно, — сказав капітан Слай. — І, крім того, він там щось собі мазюкав в отій самій книзі, яка, як ви стверджуєте, належить поетові.

Берлінґейм знову повернувся обличчям до Ебенезера, замахнувшись рукою.

— Нам'яти б тобі твої баглаюваті вуха! Марнувати час у таверні тоді, коли я наказав тобі обшукати доки! Тож нічого дивного, що цей Лауреат від нас утік! Як ти натрапив на цю книгу? — запитав він і, перш ніж Ебенезер (хоч він і почав уже усвідомлювати, що друг намагається його захистити) спромігся на якусь відповідь, додав: — Я так гадаю, що ти знайшов її серед речей нашого приятеля біля пришибу і вирішив, що то є певна знахідка, варта того, щоб перехилити чарчину?

— Еге, — то було все, на що спромігся Ебенезер. — Воно так і… еге ж.

— О Господи, ото вже йолоп! — вирік Берлінґейм, звертаючись до присутніх. — Тільки-но зайва хвилина, то вже й за пляшку хапається, а п'є — чарка рому, та й вже захмелів — не ліпше од церковного служки. Я так гадаю, що тобі так зле від нього стало, що ти й кишки свої виригав у тій стайні?

Поет ствердно кивнув і, нарешті зважившись довіритись власному голосу, заявив:

— Я проспався лишень годину тому і одразу ж побіг на пришиб, але скрині Лауреата там уже не було. Потім я згадав, що залишив у стайні записник і прийшов його забрати.

Берлінґейм, звертаючись до капітанів, немов у відчаї скинув догори руки.

— І що, по-вашому, це жалюгідне створіння схоже на Лауреата Меріленду? Мене оточують суцільні дурні! Принеси нам два келишки рому і щось попоїсти, Доллі, — наказав він, — усі ви можете йти собі геть, окрім цього мого дорогоцінного безтямка. Я маю сказати йому кілька слів.

Капітан Слай і капітан Скеррі, засмучені власною невдачею, залишили кімнату, а Доллі, яка байдуже спостерігала за цією сценою, вийшла, щоб налити напої. Знесилений Ебенезер майже звалився на стілець і вхопив Берлінґейма за рукав його каптана.

— Боже милостивий! — прошепотів він. — Що це все означає? Чому ти видаєш себе за Куда і чому залишив мене цілий день мерзнути в тій стайні?

— Тихіше, — застеріг його Генрі, кидаючи погляд через плече. — Хоча це місце і зручне, але в ньому треба поводитися вкрай обережно. Вір мені: як тільки зможу, я тобі все поясню.

Служниця повернулася з двома склянками рому і тарелем холодної телятини.

— Відішли Слая та Скеррі до пришибу, — розпорядився він, звертаючись до неї, — і скажи їм, що я буду на «Морфеї» ще до смерку.

— Чи можна їй довіряти? — запитав Ебенезер, коли вона пішла. — Після сьогоднішнього ранку їй напевно відомо, що ти ніякий не Джон Куд.

Берлінґейм усміхнувся.

— Вона знає свою роль. А тепер давай-но попоїмо, і я розповім тобі твою.

Ебенезер вчинив, як йому було велено, бо ж він цілий день нічого не їв; і ром його дещо заспокоїв, хоча й примусив здригнутися. Берлінґейм пильно вдивлявся крізь просвіток у нещільно зачинених дверях, що вели до головної зали «Володаря морів», і, вочевидь задоволений тим, що ніхто не може їх підслухати, так пояснив своє становище:

— Щойно я залишив тебе вранці, як одразу попрямував до пришибу, щоб принести свіжі плюндри, увесь той час розмірковуючи над тим, що ти мені розповів про тих двох капітанів-піратів. У мене виникла підозра, що то були ніякі не пірати, тим паче що вони шукали саме тебе — а який же пожиток пірату від поета? Однак з того, як ти мені їх змалював, із їхніх манер і пошуків у мене в голові зринула інша, не менш тривожна думка, яка, як я скоро в тому переконався, виявилася слушною. Ці твої двоє чорних поганців були біля того самого пришибу, де стояли наші скрині, і я одразу їх впізнав — то були Слай і Скеррі, два пачкарі, які вже працювали на Куда раніше. Було ясно, що Кудові стало відомо про твоє призначення і він замислив щось недобре проти тебе, проте якими були його мотиви, я можу лише здогадуватися; було також зрозуміло, що ці мисливці, які полюють на тебе, не знають своєї жертви в обличчя і їх можна легко обдурити. Вони саме розмовляли з хлопом, який керує шлюпом; я набрався сміливості й, присівши за нашими речами, почув, як цей перевізник сказав, що ти зі своїм кумпаном сидиш у «Володарі морів» — на щастя, я не назвав йому свого імені. Слай сказав, що це неможливо, бо вони щойно були у «Володарі морів» і вибігли звідти, вгледівши на вулиці свою жертву, але згубили її слід.

— Авжеж, саме так і було, — мовив Ебенезер. — Це останнє, що я пам'ятаю. Але кого вони вистежили — про те я й гадки не маю.

— Так само не маю і я. Однак перевізник правив своє, і, зрештою, Слай запропонував ще раз пошукати в таверні. Проте Скеррі з цим рішуче не погодився, бо вже настав час, коли потрібно було забрати Куда з корабля флотилії.

— Куд на борту корабля флотилії?

— Так, — виголосив Берлінґейм. — Це та інші речі, які вони казали, переконали мене в тому, що Куд у перевдязі відплив разом з губернатором і його почтом з Лондона на борту військового корабля, який цього ранку приєднався до флотилії. Поза сумнівом, він потерпає за свою справу і захотів особисто дізнатися, якої ж то ласки запобігли його вороги у Ніколсона. Згодом, як я здогадався, Слай і Скеррі повинні були зустріти його в Даунзі та забрати на свій корабель, що сьогодні ввечері відпливає до острова Мен і вже звідти вирушає до Меріленду.

— Далебіг, який же сміливий чоловік! — вигукнув поет.

Берлінґейм усміхнувся.

— То ти вважаєш його сміливим? Не така вже й довга подорож від Лондона до Плімута.

— Але ж під самісіньким носом у Ніколсона! У товаристві тих самих людей, яких він вигнав з Провінції!

— Однак коли я сидів навпочіпки, сховавшись за нашим ладунком, — сказав Берлінґейм, — ще сміливіша думка стрельнула мені до голови… Але спочатку я маю розказати тобі про ще одну річ, яку там почув. Скеррі спитав Слая, як вони впізнають свого верховоду в перевдязі, коли ніколи в житті не бачили його справжнього обличчя? І Слай запропонував задіяти щось на кшталт гасла, яким до революції послуговувались люди Куда, щоб взнати, чи належить третя особа до їхнього кола. Так трапилося, що я знав два гасла ще зі старих часів, коли вдавав із себе повстанця: в одному з них перший чоловік питає свого спільника: «Як там останнім часом твій приятель Джим сидить на своїй кобилі?» — що мало означати, чи впевнено король Яків тримається на троні? Другий на те відповідав: «Боюся, що вона таки його скине, йому потрібна краща кобила». А третій чоловік, якщо він втаємничений у цю гру, скаже: «Либонь, цій кобилі потрібен ліпший вершник». Інше гасло вживається, коли комусь у гурті незнайомих йому людей потрібно показати, що він належить до ребелізантів: тоді він підійде до них на вулиці чи в таверні й звернеться до них такими словами: «Чи не бачили ви мого приятеля, він носить оранжеву краватку?» Цим мовець хоче сказати, що стоїть на боці династії принців Оранських. Тоді один з цього гурту вигукує: «Діво Маріє, у віль'їм нашім краї запам'ятай цього чоловіка!» — що є таким собі каламбуром про королеву Марію та короля Вільяма.

— Дізнавшись про їхні плани, — вів далі Берлінґейм, — я вирішив одразу ж їх розладнати: моєю першою думкою було, щоб ми з тобою, вдаючи із себе Слая та Скеррі, привезли Куда з корабля і у якийсь хитрий спосіб його затримали, доки не вивідали б його плани й не взнали, для чого ти йому потрібен.

— От дідько! Нам це ніколи не вдалося б зробити!

— Можливо, і не вдалося б, — визнав Берлінґейм. — У будь-якому разі, хоч я і знав, що Слай і Скеррі не знають Куда в обличчя, із того аж ніяк не випливало, що він не знає їх, — достоту вони парочка знаних крутіїв. Через це я вирішив знову стати Джоном Кудом, як то було колись на кораблі у Переґріна Брауна. Отож я вийшов з-за скринь і запитав у них про свого приятеля в оранжевій краватці.

Ебенезер подивувався з того і запитав, чи не був цей вчинок, попри всю його відважність, усе ж таки нерозважливим, беручи до уваги те, що Берлінґейм був у одязі слуги, а Куд, як вважали, перебував на військовому кораблі. Його друг відповів, що Куд, як то всім відомо, схильний вдягатися незвично — у рясу священника, сутану пастора або ж, наприклад, у різноманітні військові мундири; і цілком у його дусі з'являтися немов нізвідкіля серед своїх прибічників і так само зненацька зникати, тож знаходиться чимало легковірних, які вважають, що він володіє якимись надприродними силами.

— Принаймні вони мені повірили, — сказав він, — щойно оговтались, і я лишив їм мало можливостей ставити якісь запитання. Я вдав, що вельми незадоволений їхньою забарністю, і дуже розлютився, коли вони сказали, що Лауреату вдалося вислизнути з їхніх рук. Вкрай обережно (адже необхідно було поводитися таким чином, буцім мені відомо більше, ніж їм) я розпитав їх, і так, клаптик за клаптиком, спромігся скласти докупи всю цю чудернацьку історію, яку все ж таки не можу збагнути до кінця: Слай і Скеррі прибули з Лондона разом із якимось добродієм, що видавав себе за Ебенезера Кука; за наказом Куда вони вдавали із себе мерілендських плантаторів і супроводили цього лжелауреата до Плімута, де, я так гадаю, їхнім наміром було доправити його до «Морфея» з певною лиховісною метою — либонь, вони мали його за шпигуна Балтимора. Але хай би ким був цей хлоп, він напевно відчув, що проти нього замишляють якусь каверзу, і йому вдалося вислизнути з їхніх пазурів сьогодні вранці.

— Але ти не подумай часом, що я забув про тебе, — вів він далі. — Я опасувався, що ти можеш знайти собі якусь іншу вдяганку і з'явитися тут будь-якої миті. Тому я й повів Слая і Скеррі через дорогу до таверни, щоб перехилити келишок-другий рому, увесь той час намагаючись скласти план, яким то робом надіслати тобі звістку. Мало не щохвилини я виглядав у бік пришибу, вдаючи, що шукаю свого слугу, і коли я нарешті побачив, що твоя скриня зникла, то здогадався, що ти один вирушив на «Посейдон». І дійсно, коли ми знову туди прийшли, старий на набережній підтвердив, що Ебен Кук відплив на шлюпі разом зі своєю скринею.

Ебенезер зачудовано хитнув головою.

— Але ж…

— Стривай, поки я не закінчу. Ми прийшли сюди, аби згаяти час до вечора; я був цілковито впевнений у тому, що ти в безпеці, і збирався просто надіслати тобі через перевізника записку, аби ти не думав, що я тебе зрадив чи потрапив у якусь халепу. Коли Доллі мені сказала, що твій записник у стайні, я присягся Слаю і Скеррі, що ми все одно тебе впіймаємо, адже поет по свій записник і до Пекла піде, тож поставив їх наглядати за стайнею на той випадок, якщо ти повернешся; насправді ж я збирався надіслати книжку тобі разом із моєю запискою і вдався до цієї штуки, аби на якийсь час позбутися цих мавпоподібних близнюків. Можеш уявити мій подив і тривогу, коли вони привели тебе із собою!

Ебенезер, відчуваючи деяку ніяковість, пригадав ту сцену, що була перервана його появою.

— То надто фантастична історія, щоб її можна було викласти словами, — виголосив він. — Ти гадав, що я вже поїхав, а я думав, що то був ти — тобто той хлоп був вдягнений у твій каптан!

— Що? Бути того не може!

— Ні, я впевнений в тому. Старий там біля пришибу описав його: тьмяно-червоного кольору каптан і чорні плюндри. Тож саме тому я й подумав, що то був ти.

— Боже правий! От чудасія! — він голосно засміявся. — Ну й комедія!

Ебенезер зізнався, що не зрозумів жарту.

— Тільки подумати! — вигукнув його друг. — Коли Слай і Скеррі, розшукуючи свого Лауреата, сьогодні вранці прийшли сюди і, натрапивши на тебе, зробили з того собі забаву, не відаючи, що ти — то і є він, я та Доллі пішли до стайні, щоб там трохи собі порозважатися: у першому ж стійлі ми натрапили на якогось бідаку, що там спав, — чийсь слуга, з огляду на його зовнішність, і там на місці саме з ним я й обмінявся своїм одягом. Він також був вельми задоволений цим обміном!

— От чорт! Тобто ти хочеш сказати, що це і був той самий лжелауреат?

— А хто ж іще, як не він, якщо чоловік, про якого ти чув, носить мій каптан? Либонь, він тоді щойно втік від Слая та Скеррі й ховався від них.

— Отже, саме його вони й уздріли, коли він проходив повз вікно, що, власне, і врятувало моє життя?

— Поза всякими сумнівами, так і було; і, довідавшись про твою скриню, він, напевно, втік разом з нею. Що й казати, відважний хлоп!

— Ну, далеко він не відпливе, — похмуро мовив Ебенезер. — Щойно ми опинимось на борту, я тієї ж миті прожену його з корабля.

Берлінґейм стис губи, але нічого не сказав.

— Щось не так, Генрі?

— Ти маєш намір відплисти на «Посейдоні»? — запитав Берлінґейм.

— Звичайно! Що нам завадить чкурнути зараз, поки Слай і Скеррі чекають нас на своєму кораблі?

— Ти забуваєш про мій обов'язок.

Ебенезер скинув здивовано бровами.

— То хто це забуває про свій обов'язок — я чи ти?

— Послухай-но, мій дорогий Ебене, — приязно сказав Берлінґейм. — Я не знаю, хто він, той самозванець, але запевняю тебе, що він всього-на-всього якийсь жалюгідний лондонський ферт, що надумав скористатися з твоєї слави собі на пожиток. Хай він буде собі Ебеном Куком на борту «Посейдона»: либонь, капітан розкриє це ошуканство й закує його в залізо, а може статися так, що й сам Куд уб'є чи підкупить його, адже вони пливуть разом в одній флотилії. Навіть якщо йому все ж таки вдасться, зберігши цей обман, дістатися Меріленду, ми зможемо зустріти його біля пришибу разом із шерифом і покінчити з цим. Тим часом твоя скриня надійно схована в трюмі корабля, і він її не чіпатиме.

— Тоді що, заради Бога, Генрі, ти пропонуєш?

— Я не знаю, які там ще штуки має у себе про запас Джон Куд, — сказав Берлінґейм, — як не знає того й лорд Балтимор чи будь-хто інший. Але не викликає жодних сумнівів те, що він вельми занепокоєний призначенням Ніколсона і опасується за свою ницу справу; я так міркую, що він збирається пристати до берега раніше від флотилії, але чи для того, щоб замести сліди своїх старих злодіянь, чи для того, щоб посіяти зерна нових, — то мені невідомо, як невідомо мені й про те, якими саме є його наміри стосовно тебе. Я хочу й надалі залишатися в ролі Куда і відплисти до Меріленду на «Морфеї» разом із моїм довіреним слугою Генрі Куком.

— О ні, Генрі! Це безглуздо!

Берлінґейм знизав плечима і напхав люльку.

— Ми випередили б Куда, — сказав він, — і, можливо, нам вдалося б зруйнувати чи загальмувати його плани.

Він став пояснювати, що капітани Слай і Скеррі займаються пачкарством, завозячи в Англію тютюн, звільнений від сплати мита, вдаючись до повторного експорту: тобто вони реєструють свій вантаж і сплачують мито в тому англійському порту, куди прибувають, а потім вимагають повернення мита, реекспортуючи тютюн на острів Мен, що лежить поблизу, — формально то є іноземна територія, — звідкіля його вже можна легко вивозити до Англії чи Ірландії.

— Ми могли б також покласти край усій цій їхній справі, давши проти них свідчення, щойно зійдемо на берег. Яка б то була перемога для лорда Балтимора!

Ебенезер захоплено покрутив головою.

— Ну ж бо, давай! — вигукнув за якусь хвильку його друг. — Ти ж, звісно, не боїшся? Невже тебе так непокоїть той нікчемний самозванець?

— Сказати по правді, Генрі, це мене і справді дуже непокоїть. Мені непутить не те, що він може поліпшити свій стан моїм коштом — якби він мене обікрав, я б не вельми об тім потерпав. Але ж він украв у мене мою особистість; він, немов браконьєр, паразитує на моїй сутності! Я не можу цього дозволити.

— Он воно що, — насмішкувато пирхнув Берлінґейм. — То все схоластичні теревені. Що це за монета така, твоя особистість, і як він зміг нею заволодіти?

Ебенезер нагадав другові їхню першу розмову в кареті по дорозі з Лондона, під час якої він розкрив сутність своєї подвійної істотності як поета і дівака — істотності, усвідомлення якої, після зустрічі з Джоан Тоуст, якщо і не призвело до того, що він став відчувати справжнє існування, то принаймні дозволило йому зосередитися на чомусь, і тим-то її збереження й утвердження було тим, що він цінував понад усе.

— Ніколи в житті я більше не буду тікати від себе чи якимось чином приховувати свою особистість, — завершив він. — Саме через подібного роду боягузтво я й зазнав ганьби сьогодні вранці, і це був неначе якийсь знак згори, адже тільки повернення до самого себе й дало мені змогу все те пережити. Мене очистили пісні, які ще не народилися, і я провів ті тривожні години разом зі своєю музою.

Берлінґейм визнав, що нездатен второпати зміст цієї метафори, тож поет був змушений простими словами пояснити, як він використав чотири чистих аркуші паперу зі свого записника, щоб очиститися, а два інших списав своїми віршами про море.

— Присягаюся, що ніколи більше не зраджуватиму себе, Генрі; і лише моє подивування і зробило можливим цей останній обман. Тож якщо Слай і Скеррі тут раптом з'являться на порозі, я негайно ж відкрию їм свою особу.

— І одразу ж отримаєш кулю у свою безтямну довбешку? Ти бовдур!

— Я поет, — відповів Ебенезер, намагаючись зібрати докупи всю свою мужність, яка вже починала його покидати. — І нехай хто-небудь спробує це заперечити! І крім того, навіть якби цього самозванця, із яким я мусив би зіткнутися, і не було, то мені все одно необхідно було б здійснити подорож на «Посейдоні»: у всіх моїх віршах згадується це судно. — І він розгорнув свого записника на сторінках, що були плодом його вранішніх зусиль. — Ось тільки послухай-но це:

Хай в Бурі Океан реве:

Ні Щогл, ні Дощок не зірве.

Бо славний Посейдон за нас,

Недикий він і вужчий враз.

«Морфей» зіпсує весь розмір, не кажучи вже про задум.

— Задум і так уже зіпсовано, — уїдливо відказав Берлінґейм. — Третій рядок викидає тебе за облавок корабля, а останній може стосуватися однаково і «Посейдона», і Океану. А щодо розміру, то ніщо не забороняє тобі зберегти ім'я «Посейдон», хоча ти й будеш плисти на «Морфеї».

— Ні, це було б не те саме, — правив своєї Ебенезер, якого ворожість Берлінґейма дещо зачепила за живе. — Я змальовую єдиний, справжній і неповторний «Посейдон»:

Шляхетний од Корми до Рей,

Як і в Гомера тьма людей,

Давніш на схід у Трою вплав,

Тепер на МЕРІЛЕНД курс взяв.

— А ти пливеш на захід, — завважив Берлінґейм ще більш уїдливо. — А «Посейдон» — то таке собі щуряче гніздо.

— Тож мені й поготів слід потрапити на нього, — виголосив поет ображено, — бо інакше я можу хибно його змалювати.

— Тьху! А тобі не здається, що ти дещо запізно звертаєшся до фактів? Я так міркую, що для тебе буде дитячою забавкою зобразити «Посейдон», перебуваючи на «Морфеї», якщо ти був здатен зобразити його в ліврейній стайні.

Ебенезер закрив свого записника і звівся на ноги.

— Я не знаю, чому ти так заповзявся мене образити, — сумовито мовив він. — Це твій привілей — зневажити вказівки лорда Балтимора, але невже ти знехтуєш і нашою дружбою, аби вийшло по-твоєму? Не те щоб я просив тебе поїхати зі мною — хоча Святі Небеса свідки, як мені потрібно, аби ти спрямовував мене на моєму шляху! А втім, Куд там чи не Куд, я однаково з'ясую всю цю справу із самозванцем і відпливу до Меріленду на борту «Посейдона»: якщо ти хочеш за будь-яку ціну дотримуватися свого відчайдушного наміру, тоді adieu, і я молю Бога, щоб ми знову зустрілись у Молдені.

Берлінґейм, почувши ці слова, здавалося, дещо пом'якшав: і хоча він так і не відмовився від свого задуму плисти разом зі Слаєм і Скеррі, він вибачився за свою різкість і, зрозумівши, що Ебенезер так само рішуче вирішив зійти на борт «Посейдона», тепло, хоч і неохоче, попрощався з ним і заприсягся, що йому і на думку не спадало зневажати накази лорда Балтимора.

— Усе, що роблю, я роблю з думкою про тебе, — вирік він. — І саме цю змову Куда проти тебе я і маю зруйнувати. Не думай, що я коли-небудь залишу тебе напризволяще, Ебене: так чи інакше, я завжди буду твоїм провідником і рятівником.

— Тоді до Молдену? — запитав Ебенезер, і в нього на очі навернулися сльози.

— До Молдену, — підтвердив Берлінґейм, і, потиснувши востаннє Берлінґеймові руку, поет пройшов через комору і звідти вже через задні двері «Володаря морів» вийшов геть, поспішаючи, щоб флотилія не відпливла без нього.

На щастя, шлюп, що лаштували до наступної подорожі, він знайшов біля пірса. І тільки помітивши Берлінґеймову скриню серед інших речей на борту, він згадав, що видав себе за слугу Лауреата; і хоч сама думка про те, що йому й надалі доведеться підтримувати той обман, була йому огидна, він, глибоко зітхнувши, усвідомив, що було б дурницею відкрити зараз свою справжню особистість, бо ж через дискусію, яка після цього виникла б, він міг би спізнитися на корабель.

— Гей, ви там! — гукнув він, бо старий уже лаштувався віддати швартови. — Зачекайте мене!

— Ага, ось і наш молодий денді — поетів слуга, чи не так? — сказав Джозеф, який стояв біля стерна. — Ми ледве не залишили вас самого тут на березі.

Важко дихаючи після свого останнього забігу вздовж пірса, Ебенезер скочив до шлюпа.

— Стривайте, — наказав він. — Притримайте на хвилину швартови.

— Що за глупство! — засміявся моряк. — Ми й так вже спізнюємося!

Але Ебенезер заявив, на превелике незадоволення і батька, і сина, що він припустився перед цим помилки, про що тепер щиро жалкує; у своєму намаганні якнайліпше прислужити своєму хазяїну він згрішив, узявши рундук капітана Куда за скриню, за якою він мусив наглядати. Він радо заплатить за її перевезення, скоро вони вже завдали собі клопоту й завантажили її на шлюп; але цей ладунок необхідно повернути на пірс, перш ніж капітан Куд про це довідається.

— То, певно, має бути вельми поблажливий хазяїн, якщо він згоден, щоб йому прислуговував такий телепень, — завважив Джозеф; а втім, із відповідною кількістю кректань і проклять, це переміщення таки зробили, і перевізники, отримавши кожен додаткового шилінга на чай, ще раз віддали швартові — цього разу старий вирушав разом із ними, оскільки вітер по обіді став дещо дужчим. Син Джозеф з носа жердиною відштовхнувся від пришибу, підняв клівер, щоб привести судно до вітру, обрасопив і вибрав грота-шкоти та знову перемістився наперед, щоб закріпити клівер; батько із силою наліг на румпель, вітрила наповнилися вітром, і шлюп, набираючи швидкість і злегка нахилившись на лівий борт, взяв курс на Даунз. Серце поета тремтіло від збудження; а від солоного вітру, який викликав у нього приємний трепет у животі, кров приливала до його чола. Невдовзі, по якихось декількох хвилинах цієї подорожі під вітрилами, він зміг розгледіти флотилію в променях призахідного сонця: з пів сотні барків, шняв, кечів, бригів і кораблів у повному оснащенні, кинувши якір, юрмилися навколо військового корабля, що мав супроводжувати їх крізь води, у яких траплялися пірати, аж до Віргінських мисів, звідкіля кожен уже мав прямувати власним шляхом. Підійшовши ближче, можна було помітити, що на кораблях кипить робота: невеличкі вантажні судна і перевізники всіляких типів і розмірів снували від корабля до берега або від одного корабля до іншого, перевозячи вантажі та пасажирів, що трохи припізнилися; матроси поралися біля такелажу, ключували до рей вітрила; вахтові офіцери голосно віддавали накази щодо робіт на чардаку та вигукували команди, що стосувалися вітрил.

— Котрий із них «Посейдон»? — запитав він радісно.

— Ондечки він, по правому борту, — старигань вказав цибухом люльки на корабель, що стояв на якорі на відстані якоїсь чверті милі праворуч від них з навітреного боку; прямуючи наступним галсом, вони мали підійти до нього впритул. Корабель водообсягом близько двохсот тон, що мав широкий ніс і квадратову корму, з баковою надбудовою та пів'ютом, розташованими високо над головною палубою, з фок-щоглою, грот-щоглою та бізанню, всі з реями та стеньгами — цей «Посейдон» зовні не дуже різнився від інших суден свого класу в цій флотилії; насправді ж, якщо й різнився чимось, то хіба меншою імпозантністю. Досвідченому оку його обтріпані линви, погано просмолені ванти, вкриті іржею ланки ланцюга, незакріплені й неприбрані кінці такелажу та загальна неохайність сказали би про старий вік корабля й недбале до нього ставлення. Але для Ебенезера він затьмарював усіх своїх сусідів.

— Яка велич! — вигукнув він, згораючи від нетерпіння ступити на нього. Коли ж нарешті вони доплили останній відрізок шляху і пристали до борту, він охоче й без затримки видерся по трапу — геройський вчинок, який зазвичай був би понад його здібності, — і радісним вигуком привітав вахтового офіцера, побажавши йому доброго дня.

— Я можу взнати ваше ім'я, сер? — запитав цей достойник.

— Так, звичайно, — відповів поет, злегка вклонившись. — Я Ебенезер Кук, Поет-лауреат Меріленду. Плату за мій проїзд вже внесено.

Офіцер поманив до себе двох кремезних матросів, що стояли поблизу, й Ебенезер відчув, як вони міцно вхопили його за руки.

— Що це означає? — скрикнув він. Усі на чардаку «Посейдона» повернулися до нього, щоб поспостерігати за цією сценою.

— Ану ж бо перевіримо, чи вміє він плавати так само пишно, як і брехати, — сказав вахтовий. — Гей, хлопці, викиньте цього поганця за облавок.

— Стривайте! — наказав поет. — Я скажу капітанові, щоб він вас усіх висік! Кажу вам, я — Ебенезер Кук і, за наказом лорда Балтимора, Поет-лауреат Меріленду!

— Я бачу, — сказав вахтовий офіцер, неприязно посміхаючись. — І чи має вашмосць пан Лауреат кого-небудь, хто міг би підтвердити його особистість? Звісно, що леді та джентльмени серед пасажирів мають знати свого Лауреата!

— Звісно, що я можу надати доказ того, — сказав Ебенезер, — хоча мені здається, що саме ви маєте надати доказ протилежного! Я маю друга на березі, який… — він зупинився, пригадавши ту машкару, під якою нині ховався Берлінґейм.

— …який заприсягнеться в тому на чім світ стоїть, адже ви дали йому гарного хабаря, — виголосив офіцер.

— Він бреше, — сказав Джозеф, молодик зі шлюпа, який виліз на борт корабля і став позаду Ебенезера. — Він сказав мені, що є слугою Лауреата, але зараз я навіть щодо цього маю сумніви. Який слуга буде вдавати із себе хазяїна, коли сам хазяїн поруч?

— Ні, ви мене не зрозуміли, — запротестував Ебенезер. — Чоловік, який називає себе Ебенезером Куком, є самозванцем, клянуся! Приведіть-но цього пана сюди, щоб я міг подивитися йому прямо в очі та проклясти його за те ошуканство!

— Він зараз у своїй каюті, пише вірші, — відповів офіцер, — і не бажає, щоб його турбували. — І наказав морякам: — Викиньте його за облавок, і хай іде до біса.

— Стійте! Стійте! — заволав Ебенезер. Усім серцем йому хотілося бути зараз у «Володарі морів» разом з Берлінґеймом. — Я можу довести вам, що цей чоловік вас обманює! У мене є патент, виписаний самим лордом Балтимором!

— Тож прошу, пред'явіть його, — з усмішкою попрохав офіцер, — і тоді замість вас я викину за облавок того другого.

— Святий Боже! — простогнав поет, зрозумівши нарешті, що трапилося. — Я його не туди поклав. Найімовірніше, він лежить у моїй скрині десь унизу.

— Найімовірніше, так воно і є, оскільки скриня належить панові Куку. У будь-якому разі він лежить на своєму місці, бо я бачив його на власні очі — Лауреат пред'явив його на вимогу підтвердити свою особу. Викидайте цього лайдака за облавок!

Але Ебенезер, усвідомивши своє скрутне становище, впав колінами на чардак і обійняв ноги офіцера.

— Ні, молю вас, не топіть мене! Я визнаю, що намагався вас обдурити, добрі паничі, але то була тільки пуста витівка, лише такий собі першоквітневий жарт, а я є Лауреатів слуга, як то і підтвердив цей джентльмен, і маю при собі записник Лауреата на підтвердження цього. Відведіть мене до мого хазяїна, благаю вас, і я попрошу в нього вибачення. Це тільки пуста витівка, присягаюся!

— Що скажете, сер? — запитав один з матросів.

— Либонь, він каже правду, — визнав офіцер, звіряючись з папером, який тримав у руці. — Містер Кук замовив проїзд для слуги, але коли він прибув з порту, з ним нікого не було.

— Я так гадаю, що то якийсь шахрай і шукач пригод, — сказав Джозеф.

— Ні, клянуся вам! — скрикнув поет, згадавши, що Берлінґейм цього ранку замовив місця Ебенезеру й собі під виглядом слуги Бертрана. — Я Бертран Бертон з парафії Сент-Джайлза, панове, слуга пана Кука і його батька!

Офіцер якусь хвилину постояв, роздумуючи над цією справою.

— Ну, що ж, гаразд, тоді відішліть його донизу, допоки хазяїн не признається до нього.

Попри притугу, у яку він втрапив, Ебенезер відчув полегшення: він мав намір залишитися на кораблі за будь-яку ціну, бо коли вони вже будуть у дорозі, міркував він, йому буде легше доводити свою правоту, аж поки він не переконає всіх у своїй справжній особистості й не викриє цього таємничого самозванця.

— О, Боже, дякую вам, сер!

Моряки повели його у напрямку пів'юта.

— Немає за що, — сказав, вклонившись, офіцер. — За якусь годину ми будемо у відкритому морі, і якщо ваш хазяїн вас не признає, вам доведеться довго плисти, щоб потрапити додому.

11

Відплиття з Альбіону: Лауреат у морі

Отож так сталося, що невдовзі, коли вибрали якірні ланцюги і самі кітви взяли на кат, відпустили гордені, розіпнули вітрила, закріпили шкоти, фали та браси і «Посейдон» вирушив у відкрите море, здалека огинаючи мис Лізард, Ебенезера, щоб поспостерігати за цим видовищем разом з усіма джентльменами, на шканцях не було; безутішний, він самотньо лежав у гамаку в носовому кубрику, оскільки вся залога була зайнята нагорі. Останні слова офіцера, поза всякими сумнівами, таїли в собі достатню погрозу, щоб налякати, однак йому вже насправді більше не хотілось опинитись знов у «Володарі морів». Існувала, звичайно, імовірність, що самозванця не вдасться залякати, проте наостанок залишався єдиний порятунок, який полягав у тому, що він усе ж таки радше дозволить справжньому Лауреату вдавати з себе його слугу, аніж прирече його на смерть потопельника; але в Берлінґеймовій схемі, окрім неминучої смерті, він не бачив нічого. Отож, зваживши все, він дійшов висновку, що обраний ним шлях був досить розважливим, либонь, найдоречнішим, який тільки можна було уявити собі за цих обставин; якби він погодився на нього за порадою Берлінґейма і якби його друг був поруч, щоб надати йому моральну підтримку в тій співбесіді, час якої наближався, йому, напевно, усе одно було б страшно, але він не відчував би себе так безутішно. У нього паморочилось у голові, пітніли долоні й перехоплювало подих від того, що він сам-один зробив цей вибір, вирішивши спочатку потрапити на «Посейдон» та видати себе за Бертрана Бертона, потім заявити офіцеру, ким він є насправді, відмовитися від цієї заяви й ризикнути власним життям, щоб дістатися Молдену. Він чув скрегіт якірного ланцюга, швидке гупання ніг на чардаку над головою, накази, що їх віддавав старпом, пісні, що їх співали хором матроси, тягнучи линви; відчув, як корабель злегка похилився на лівий борт, набираючи потроху швидкість, коли судно починає вже слухатися керма, і почувався безутішним — йому знову майже стало так само зле, як у себе в кімнаті в його останню ніч у Лондоні.

Невдовзі на східцях трапа, що вів до носового кубрика, з'явився, спустившись лише до половини, літній матрос — беззубий, лисий, бувалий моряк з лихим блиском в очах і впалими щоками, безбарвними губами, церою кольору жовтої вичиненої шкіри та великою виразкою вздовж носа.

— Ану, ворушися там, хлопче! — прощебетав він, стоячи на трапі. — Капітан хоче бачити тебе на пів'юті.

Ебенезер, досі стискаючи в руках свого записника, швидко підхопився з гамака, і, не звернувши уваги на те, що палуба була під кутом, смачно ляснув головою об найближчий шпангоут.

— От, чорт! — пробурмотів він.

— Хе-хе! Давай, синку, хутчіш!

— А для чого капітан хоче мене бачити? — запитав поет, намацуючи ногою сходинку трапа. — Чи, може, він нарешті зрозумів, хто я такий насправді і якої кривди мені тут завдають?

— А мо', він накаже те' кілювати, — немов квокчучи, реготнув старигань і так зле вщипнув Ебенезера за щоку, що в того аж сльози на очі навернулись. — Там такі мушлі понаростали, що й з морського пса шкуру здеруть. Давай ворушися!

Нічого не залишалося, як піднятися по трапу на чардак і пройти слідом за цим неприємним провідником до пів'юта. Там стояв капітан — рум'яний, безбородий, поставний чоловік, з важким підборіддям і суворим поглядом, як воно і годиться кожному кальвіністу, але з деякою домішкою рожевого — кольору розпусти — в обох очах і такими вологими червоними губами, що змусили б і Армінія насупити чоло.

Ебенезер, потираючи свою ушкоджену щоку, зауважив той загальний шепіт, що прокотився поміж джентльменів на шканцях, викликаний його появою, і похнюпив голову. Коли він став на сходинку трапа, що вів на капітанський місток, старий матрос вхопив його за каптан і потяг назад.

— Ану, стривай! Капітанський місток не для таких, як ти!

— Годі вже, Неде, — сказав капітан, помахом руки наказуючи його відпустити.

— Що вам завгодно, сер? — запитав Ебенезер.

— Нічого. — Капітан глянув на нього вниз зацікавлено. — Це містер Кук, твій хазяїн, хоче тебе бачити, а не я. Ти й досі стверджуєш, що ти його слуга?

— Так.

— Ти знаєш, що роблять інколи з тими, хто намагається зайцювати?

Ебенезер кинув погляд на вечірнє небо, що від сходу вже починало темніти, на грозові хмари, що збиралися на заході, на білі баранці хвиль і на скелі Англії, що швидко віддалялися. Серце його похололо.

— Так.

— Відведи його в мою каюту, — наказав капітан Неду. — Але не забудь постукати в двері, перш ніж зайдеш: містер Кук зараз зайнятий віршуванням.

Ебенезер був вражений: сам він нізащо б не зважився витребувати собі такий привілей. Хоч ким би він був, цей самозванець, манери він мав відповідні його статусу!

Тримаючи Ебенезера за рукав, матрос повів його до східного трапа в кормовій частині шканців, що вів до покоїв капітана під пів'ютом. Вони спустилися по невеличкому трапу в кімнату, яка, напевно, була штурманською рубкою, і старий Нед постукав у двері, що вели у напрямку корми.

— Що там таке? — спитав хтось ізсередини. Голос був різкий, самовпевнений і трохи роздратований: безперечно, то не був голос людини, яка боїться викриття. Ебенезер знову подумав про темне море за бортом корабля і стенувся: жодного шансу дістатися берега не було.

— Я дуже перепрошую, містере Кук, — благально мовив Нед, вочевидь, і сам заляканий. — Я маю тут одного типа, який каже, що він ваш слуга, сер: той, що намагався переконати нас у тому, що він — то є ви, сер.

— Ага! Впустіть його і залиште нас самих, — сказав голос, немов наперед смакуючи результат цієї зустрічі. Усі думки про перемогу вилетіли геть з поетової голови: він вирішив просити лише, аби той чоловік зглянувся на нього — і, можливо, пообіцяв повернути, коли вони дістануться Меріленду, той патент, який виписав лорд Балтимор і яким невідь-як заволодів самозванець. І ще, мабуть, як вдасться, то і про вибачення, адже, зрештою, він мусить терпіти таке приниження!

Нед відчинив двері й, пропускаючи Ебенезера всередину, супроводив це ще одним немилосердним щипком, цього разу вже за сідницю, засміявшись при тому диявольським сміхом. Поет аж підскочив від несподіванки; очі його знову зволожились, і ноги підкосилися, коли Нед зачинив за собою двері. Він опинився в невеличкій, але гарно вмебльованій каюті, розташованій у самісінькому кінці корабля. Підлогу вкривав килим; ліжко капітана, вбудоване в стіну, було застелене чистою білизною. Велика мідна олійна лампа, вже запалена, поволі колихалася під стелею й освітлювала під собою великий дубовий стіл. Там була навіть книжкова шафа за склом і портрети, виконані олійними фарбами в стилі Тіціана, Рубенса і Корреджо, що були прилаштовані мідними декоративними болтами до стін. Самозванець, вбраний у Берлінґеймів густо-червоний каптан і дорожню перуку, стояв, обернувшись спиною до поета, біля дальньої стіни — по суті над стерном корабля — і дивився скрізь невеличку, оправлену в цину шибку на кільватерний струмінь «Посейдона». Задоволений тим, що Нед пішов, Ебенезер швидко обійшов довкола столу і впав навколішки біля ніг того чоловіка.

— Дорогий, дорогий сер! — вигукнув він, не зважуючись підвести очі. — Вірте мені, я не маю жодного наміру викривати ваш обман! Жодних намірів, сер! Мені добре відомо, яким робом вам дістався ваш одяг у стайні «Володаря морів» і як вам там, на пришибі, вдалося ошукати перевізника Джозефа та його батька — хоча як вам вдалося здобути мій патент, що його власноруч виписав мені лорд Балтимор менш ніж тиждень тому, того я збагнути не можу.

Самозванець, що височився над ним, видобув із себе якийсь звук і подався назад.

— Але то не має значення! Не думайте, що я гніваюсь або шукаю помсти! Я всього-на-всього прошу вас, аби ви дозволили мені видати себе за вашого слугу на цьому кораблі, і я жодній живій душі про це і словом не обмовлюся, ви можете бути в цьому певні! Яка вам з того буде користь, коли ви побачите, як мене втоплять? І коли ми зійдемо на беріг у Меріленді, що ж, я й тоді не висуну проти вас жодних звинувачень, а вважатиму, що ми з вами квит, і більше про це не згадуватиму. Ба ні, я дам вам місце в Молдені, у своєму маєтку, або ж сплачу за ваш переїзд в іншу провінцію…

Звівши при цих останніх словах погляд вгору, щоб побачити, яке ж враження справили ці його благання, він зупинився й урвав мову. Кров відринула від його обличчя.

— Ні! — скочив він на ноги і стрибнув до самозванця, який ледве встиг втекти, сховавшись із протилежного боку круглого дубового столу.

Його дорожня перука, одначе, впала на підлогу, і світло від лампи повністю висвітило постать Бертрана, справжнього Бертрана Бертона, якого Ебенезер востаннє бачив у своїй кімнаті на Паддінґ-Лейн, коли залишив її, вирушаючи до «Знаку крука» на пошуки записника.

— О Господи! О Господи! — від гніву він ледве міг говорити.

— Послухайте, пане Ебенезере, сер… — голос був уповні Бертранів, уже більше не грізний. Ебенезер знову було кинувся до нього, але слуга тримався на протилежному боці стола.

— Ти був ладен дивитися, як я втоплюся! Дозволив, аби я плазував перед тобою, благаючи про ласку!

— Послухайте…

— Негідник! Дай-но тільки мої руки доберуться до твоєї нікчемної полохливої шиї, і я вломлю тобі карк, мов каплуну! Ми ще побачимо, хто з нас нап'ється солоної водички!

— Ні, послухайте, хазяїне! Я ніколи не мав жодного наміру завдати вам якоїсь шкоди, присягаю! Я можу все з'ясувати, геть усе! Господи милосердний, я й гадки не мав, що то вони вас схопили, сер! Та невже ж ви думаєте, що я був би здатен стояти осторонь, дивлячись на те, як такий лагідний хазяїн, як ви, зазнає кривди? Я, хто впродовж років був довіреним другом і радцею вашого благословенного батечка? Та я б радше дав відшмагати себе нагаями, аніж дозволив їм бодай пальцем зачепити вас, сер!

— І будь певен, тебе відшмагають дуже скоро, присяй-бо! — похмуро мовив поет, марно обертаючись довкола столу то в один, то в інший бік, — і це тобі здасться не найгіршим, щойно я злапаю тебе!

— Але ж дозвольте мені сказати, сер…

— Овва! Я майже тебе вхопив!

— …я в тому геть не винен…

— A-а! От плутяга, ану стій на місці!

— …а винні в тому кепський ром і зрадлива жінка…

— Дідько! Але коли я до тебе доберуся…

— …але хто вже насправді в тому винний, сер…

— …я нагаями здеру з твоєї спини той багряний каптан…

— …то це кавалер вашої сестри Анни!

Переслідування припинилося. Ебенезер нахилився через стіл ближче до світла лампи, яке видавалося тепер дещо яскравішим, бо надворі вже сутеніло.

— Що ти щойно сказав? — запитав він обережно.

— Я сказав тільки те, сер, що вся ця веремія здійнялася від того фунта, котрого ваша сестра та її приятель, зовні джентльмен, дали мені на поштовій станції, коли я доставив туди ваш багаж.

— Я вирву твого брехливого язика з твоєї довбешки!

— Це щирісінька правда, сер, як саме Святе Письмо, присяй-бо, — сказав Бертран, досі обачно тримаючись подалі від Ебенезера, бо ж той не зупинявся.

— Ти бачив їх там разом? Це неможливо!

— А хай мене грім Божий поб'є, якщо не бачив, сер. Міс Анна та якийсь джентльмен із бородою, котрого вона називала Генрі.

— Святі Небеса, — пробелькотів Ебенезер, немов звертаючись сам до себе. — Але ж ти назвав його її кавалером, Бертране?

— Ну, то так, але я не мав жодного наміру звести на когось наклеп чи зневажити, пане, жодного наміру. Нічого іншого, поза тим, що вже сказав, я не мав на мислі. Еге, паночку, ви ж знаєте, як ото люди часто роблять поквапні висновки, але то не про мене…

— Годі тобі вже розпатякувати! Кажи, що ти бачив, що примусило тебе назвати його її кавалером? Певно ж, що нічого, крім звичайної щирої розмови?

— Їй же бо, скоріше більше, ніж це, сер, але не подумайте, що я з тих, хто…

— Я й так добре знаю, що ти злодій, брехун і дурисвіт, — урвав його Ебенезер. — Що саме ти бачив, що підбило до праці твою розпусну уяву? Ну ж бо?

— Я ледве смію сказати, пане, бо ж ви в такому гніві! Хтозна, чи не приб'єте ви мене одразу ту' на місці, хоча я невинний, як немовлятко, од самого початку до кінця.

— Годі, — зітхнув поет. — Знаю я вже тебе і твої штуки. Ти доведеш мене до сказу своїми ухиляннями та зволіканнями, допоки я не ручуся, що ти будеш в безпеці. Ну, що ж, хай буде так, я не бруднитиму свої руки об тебе, обіцяю. Ну, а тепер кажи, чітко і ясно!

— Вони тримали одне одного в обіймах, — сказав слуга, — та воркували, як ті голубки, і пестили одне одного, мов шалені, коли я об'явився там із вашим багажем. Коли міс Анна укмітила мене, то зашарілася і спробувала себе опанувати, але весь той час, поки вона та той джентльмен розмовляли зі мною, вони ну аж ніяк не хотіли стояти собі спокійно, а мусили промовляти раз у раз «мій миленький» і «моя ти душечка», голубити одне одного та тискатися… Вам зле, пане?

Ебенезер зблід як полотно; він важко опустився в капітанове крісло й обхопив голову руками.

— Та нічого, пусте.

— Ну, то, як я вже сказав, пане, вони не могли тримати свої руки…

— Давай, якщо мусиш, то закінчуй уже свою історію, — перебив Ебенезер, — але ні слова більше про тих двох, якщо тобі дороге твоє жалюгідне життя! Вони заплатили тобі, так?

— Вони таки й справді заплатили, пане, за те, що я доставив туди ваш багаж.

— Але аж цілого фунта? То й справді царська винагорода за таку послугу.

— Ну, то, знаєте, пане, я зрештою старий і довірений… — він урвав мову, не закінчивши речення, таким лихим був вираз Ебенезерового обличчя. — Але ось теперечки мені спало на думку, що вони радше не хотіли, аби я розпатякував комусь про те, що побачив. Я вам так скажу, пане, що я нізащо не пропустив би ваш від'їзд лише за таку малість. Якби ж то міс Анна та її джентльмен не поквапили мене піти негайно…

— Відзволь мене від запевнень у своїй відданості, — сказав Ебенезер. — Що ти робив потім, і чому надумав вдавати мене? Кажи хутчіш, поки я не гукнув помічника капітана.

— Це невтішна історія, сер, і мені соромно про це розповідати. Благаю вас, пам'ятайте, що я нізащо не зважився б на це, сер, якби не був у такому сум'ятті та смутку через ваш арешт і якби моє життя не було під загрозою.

— Мій арешт?!

— Еге ж, пане, на поштовій станції. Проте для мене це загадка, як вам зрештою вдалося вийти на волю і так швидко прибути з Лондона.

Ебенезер ляснув долонею по столі.

— Говори англійською, чоловіче! Простими, без викрутасів реченнями, щоб можна було второпати, що до чого!

— Гаразд, пане, — мовив Бертран. — Я почну із самого початку, як на те буде ваша ласка. — Отак сказавши, він дозволив собі сісти за стіл капітана, повернувшись обличчям до Ебенезера, і з цілою низкою напутливих відступів та інших коментарів, за пів години повідав таку історію.

— Я виніс із поштової станції подвійно важкий тягар, пане, бо не тільки втратив хазяїна, найлагіднішого і найлюб'язнішого з усіх тих, що тільки міг би мати бідолашний слуга, але й навіть був позбавлений привілею провести його в кареті до Плімута та востаннє побажати йому ходового вітру і щасливої дороги. Ось чому я мав шукати собі подвійного зілля від цієї скрути. За той фунт, що мені його дали міс Анна та її… Себто я хочу сказати, пане, що, не гаючи часу, я попростував до найближчої винарні, де добряче нажлуктився аракового пуншу, у який цей негідник шинкар домішав такого отрутного мелясового рому, що в мене ледве очі не повилазили. Трьох склянок уже було достатньо, аби мені одібрало рештки розуму, але від того, що я вас втратив, мені було так боляче, що я вихилив аж цілих сім, та ще й опріч того купив кварту ратафії для Бетсі Бердсел. Я хочу цим сказати, що весь хмільний дух, прихований під корком у всенькому Лондоні, не міг піднести мій власний дух, отож, зрештою, у пошуках розради я вирушив назад на Паддінґ-Лейн до вашого помешкання, пане. Але ж тепер, коли ви виїхали, я добре знав, що воно виглядатиме пусткою, і коли б я опинився там на самоті, це лише вдесятеро збільшило б мій біль, отож я й зупинився внизу, гукнувши собі Бетсі Бердсел — ну, ви ж пригадуєте ту покоївку, пане, яка має собі за чоловіка отого химерного дивака та так звабливо сміється? Ми вдвох зійшли східцями вгору і — от дідько! — ваше помешкання аж ніяк не можна було назвати пусткою — воно ледь не трісло від скупчення людей, пане! Там була якась особа на ймення Бреґґ, зовні не більший мужчина, аніж чоловік моєї Бетсі, і пів тузіня шерифових громил разом із ним; вони розшукували вас, пане, і щось там плели про якийсь гросбух — я так і не зміг второпати, що там до чого!

Щойно я трапив їм на очі, як вони здійняли галас, і їм так кортіло відновити справедливість, що я вже почав потерпати за честь Бетсі. Кінець-кінцем, у відповідь на їхні допити, я сказав їм, що мій хазяїн на поштовій станції, і вони всі вирушили геть, аби вас злапати… Ні, не дивіться на мене так, пане! Це не те, що ви могли подумати, присяй-бо! Я б нізащо про це й словечком правди не обмовився, якби не знав, що ваша карета вже деякий час тому вирушила — та я б радше зазнав смерті від їхніх рук або пішов до цюпи. Але ж я добре знав, що то вже шукай собі вітра в полі, тож хай собі полюють, полотном дорога!

Тоді ми — моя діваха та я — вдалися до того діла, і з її ратафією та моїм ромом нам аж ніяк не бракувало тепла, щоб зігріти простирадла, і коли ми кінчили, то так притомилися, що хоча надворі й був яснісінький день, ми, виснажені й спітнілі, проспали декілька годин, тісно притулившись одне до одного. Невдовзі з певних ознак я відчув, що мій брикунець знову бадьорий і нетерпляче чекає нових гоцалок; проте деякий час я вдавав, що ще дрімаю. (Однак, сказати по-щирості, хоча ми двоє немов близнята щодо бажання та вміння, я вдвічі старший від неї роками та вполовину менш витривалий, і не один раз хоч-не-хоч, а мусив-таки пускати його легким галопом, коли мені кортіло пустити його кроком.) Отож, кажу, були ті ознаки, на які я волів би не зважати, допоки з грудей Бетсі не вирвався стогін і вона не пірнула вниз головою під покривало. Причину того я зрозумів одразу, щойно розплющив очі, бо ж руки, що вхопили мене, були не її руками, а ручиськами самого пана Помічника-Клерка, скрипаля з винарні! Еге ж, присягаю, то був отой самий Ральф Бердсел, чоловік Бетсі, який раніш, бувало, залишав свою нивку неораною, але, відколи я її засіяв, зробився таким ревнивим рільником, що навідувався до свого клаптика ґрунту по п'ять разів на день. Він, либонь, заявився додому, щоб пройти ще одну борозну, і за порадою такого собі кухарчука Тіма, який залишався там унизу і вже віддавна жадав Бетсі, прокрався нагору, аби заскочити нас.

Присяй-бо, пане, то була таки жахлива мить! Я ледь не напудив зі страху й уже був ладен отримати ножа в бік чи кулю в лоба. Бетсі так само, хоч її голова і була захована, мов у страуса, виказала ознаки великої тривоги, що було видко з тої її частини тіла, звідкіля ноги ростуть. Втім, Бердсел і сам, здавалося, був не менш вражений: він тремтів як осичина і хапав ротом повітря, мов риба. Та й руки його, як то скоро я побачив, стискали мене не від гніву. Сльози, як горох, покотилися по його щоках, гладеньких, мов у дівчинки; він шморгав носом і нервово покусував нижню губу, проте не вимовив ані слова і навіть не спробував мене вдарити.

«Ну, годі вже, — вигукнув я нарешті. — Оце лежу я, а от лежить твоя жінка, яку оце щойно як слід відчухрали: ти застукав нас на гарячому. Тож покінчіть із цим, пане, або йдіть уже собі геть!» Тоді він дещо заспокоївся і сказав, що хоч і в його владі забити тут на смерть нас обох, однак він не прагне кровопролиття й усе одно кохає свою дружину. І хоч на лобі в нього вже виросли роги, сказав він, його короткий меч усе одно не в змозі їх спиляти. І, окрім того, він виголосив, що, переспавши з Бетсі, я переспав з ним, позаяк шлюб зробив їх єдиним цілим; і на цій підставі він стверджував, що хоч би якими були почуття Бетсі до мене, йому нічого не лишається, як і собі відчувати те саме — одне слово, раз уже я був її коханцем, то я так само був і його, і то все в очах Господніх!

Я з подивом слухав усю ту єзуїтчину і, бувши собі радесеньким, що мене не проштрикнули, осмілів настільки, що зважився нагадати йому древню істину, що не одному чоловіку була розрадою: Тільки муж-тюхтій і знає, що рогів не має. Почувши це, той неборака негайно ж мене обійняв, і хоч, дідько, мені це було і не до шмиги, ліпше було вже притулитися до нього головою, аніж втратити її. Тим часом Бетсі, відчувши, куди вітер дме, заспокоїлася й собі і, переставши вибивати стегнами третяка, відкинула покривало, гримнула, що не має жодного бажання бавитися у цей тірлім-бом-бом, рівно як і не може збагнути, як воно так сталося, що ціле ліжко таких бабів взагалі спромоглося нагородити її дитиною. Зачувши це, Ральф аж підскочив і тремтливим голосом поцікавився, хто ж насправді є батьком дитини — він чи я. На що Бетсі вигукнула: «То був він! Мій милий Бертран!» Я так собі міркував, що мене зрадили, тож я кляв її, називаючи брехачкою; Ральфові ж я присягнув, що ще два тижні тому я її й пальцем не зачіпав і допіру ледве тиждень минув, як я її граю, тоді як дитятко ось уже третій місяць як у череві сидить. «Він бреше!» — клялася Бетсі. «Я присягаю», — клявся я. «Ба ні!» — присягалася вона. «Ось уже шостий місяць пішов, як я живу з ним, мов та курва, бо ж не мала собі чоловіка, який мав би мене за жінку! Сотні разів залазив він на мене і засівав, поки я, мов та гуска, не ставала напхана по вінця зерном!» Тоді Ральф Бердсел витяг свого короткого меча, котрого він завжди, дарма що клерк, зпишна носив при собі. «Правду!» — заволав він і затряс ним над собою, немов у пропасниці. Я досі мав Бетсі за зрадницю, тож виголосив: «Перед Богом кажу, що твоя жінка брехуха, якої світ не бачив, пане, але вона ніяка не курва. Хай я в пеклі горітиму, якщо ця дитина не твоя, а чиясь інша».

Гай-гай! Хто може сказати напевно, що знає ближнього свого? Хто б не присягнувся, коли мені зрештою вдалося повністю переконати Бердсела, що це вгамує його гнів, тим паче що не наявність рогів його турбувала? Утім, коли я скінчив, він, немов підвівши під усім тим рису, прорік «Amen», підхопився з місця, обличчя його спохмурніло, і погляд став над усяку міру лихий. «Курва!» — гаркнув він на Бетсі й, повернувши меча плиском, з усього розмаху ляснув їй по сідницях. Але на тому він не зупинився і зробив випад, щоб проштрикнути мене, і тільки спритність моїх ніг врятувала мою шию. Я схопив свої плюндри та притьмом кинувся до дверей, а скрипаль щодуху гнався за мною по п'ятах, і я не зважувався прикрити свій сором, аж поки не залишив його позаду на відстані пів кварталу, — як то люди кажуть, пане, Честь втрачай, а шкуру виручай. А щодо моєї цокотухи Бетсі, то останнє, що я побачив, було те, як вона стрибала то туди, то сюди по всій кімнаті, пане, тримаючи руки на сідницях та завиваючи страшним голосом, немов якась напівбогиня, але відтоді я її більше не бачив. Правду кажучи, як то я докумекав пізніше, те дитя, що носила Бетсі в своєму череві, дозволяло скрипалеві вважати себе справжнім чоловіком, допоки він думав, що є батьком дитини, і потрібно було лише, щоб він заскочив нас двох, так би мовити, rem in rem[47], аби ця його думка про себе загинула. Ця дівка повідала правду, аби врятувати мене, і — от, дідько! — я сам, власними руками, перерізав собі горлянку, назвавши її брехачкою, бо хоча той рогоносець і втратив мій слід, він заприсягся мене знайти, а хоч би й на краю світу, і відчикрижити той ріжок, котрим я нагородив його рогами!

Тож мені нічого не залишалося, як утекти; у кишені я мав лише три фунти, але так і не зважився повернутися додому по вдягачку та гроші, які мені вдалося заощадити. Я гукнув хлопчину, що тинявся тим самим провулком, де я ховався, і, давши йому трохи грошей, послав по сорочку, панчохи та черевики; потім якусь часину я блукав вулицями, міркуючи, що ж мені робити далі.

Геть випадково дорога привела мене до поштової станції, при виді якої мені нічого не залишалося, як оплакувати вашу скруту, яка навряд чи була кращою од моєї. Отож саме там мені, сер, і спав на думку той план, суть якого полягала в тому, що раз уже я не в змозі допомогти вам, то у своїй притузі ви могли б вибавити мене з моєї. Себто я хочу сказати, що ви сплатили за переїзд до Меріленду, але ж відплисти не могли; а хто ж знає, що ви купили також квиток і до Плімута? Не думайте, що я хотів вас ошукати, пане! Я лишень хотів дістатися до Плімута, щоб порятувати своє життя, і заприсягся відшкодувати вам усі витрати, щойно випаде нагода. Я не мав жодних сумнівів, що можу вдавати із себе поета, бо хоч я нічого й не тямлю у віршах, проте, якщо можна так сказати, пане, маю певний хист до передражнювання. Еге ж, частенько мені траплялося розважати товариство в Сент-Джайлзі, вдаючи із себе стару місіс Твіґґ з її згорбленою ходою та голосом, мов у торговця залізним крамом! А одного разу на Паддінг-Лейн я так зобразив Ральфа Бердсела, що в Бетсі на очах від сміху аж сльози повиступали, і вона так реготала, що від захоплення аж простирадла поскидала. Отож з тієї причини, хоч як воно мені й було огидно, я гукнув, щоб мені на поштовій станції принесли перо та папір, пане, і, наскільки мені це дозволяла моя пам'ять, зробив собі копію вашого патенту, отого самого, котрого ви мені показали, перш ніж залишили…

На цих словах Ебенезер, який ледве стримував свій подив і гнів, що потроху наростали в ньому впродовж усієї попередньої оповіді Бертрана, вигукнув:

— А чорти б тебе вхопили, чоловіче, чи є бодай один ниций вчинок, що змусив би тебе зупинитися? Вкрасти мій квиток, привласнити ім'я та посаду і навіть підробити патент! Ану дай-но я на нього гляну!

— То лише жалюгідна подоба оригіналу, пане, — мовив слуга. — Я не дуже-то зграбний у справах письменних, та в мене й печаті не було, аби скріпити підпис. — Він витяг з каптана папір і знехотя його простягнув. — Та ним усе одно нікого не обдуриш, я в тому певен.

— Це писано не рукою лорда Балтимора, — мусив визнати Ебенезер, перебігши очима папір. — Але ж їй-бо! — додав він, уже уважно його читаючи. — Записано слово в слово, від початку до кінця! І ти стверджуєш, що зробив це по пам'яті? Ану ж бо, повтори мені все те, що ти тут написав.

— Далебі, пане, я не можу, то вже ж пройшов деякий час.

— Гаразд, тоді давай лише перший рядок. Певно ж, ти в змозі пригадати бодай перший рядок. Невже ні? Тоді ти зухвалий брехун! — Він шпурнув папір на підлогу. — Де мій патент, із якого ти зробив цю копію?

— Як на духу, пане, не знаю.

— Але ж ти зробив із нього копію на поштовій станції?

— Ви просто силоміць видобуваєте з мене правду, пане, — мовив присоромлений Бертран. — Я й справді зробив копію не по пам'яті, а таки з оригіналу; але зробив я це не на поштовій станції, а у вас у кімнаті, пане, у день вашого від'їзду. Патент лежав на письмовому столі, де ви його поклали й забули: я знайшов його там, коли пакував вашу скриню, і був такий вражений його пишнотою, що вирішив собі зробити копію, щоб показати моїй Бетсі, якого хазяїна я втратив. А оригінал я поклав у вашу скриню і відправив до поштової станції.

— Тоді до чого всі ці викрутаси й вихиляси? — зажадав відповіді поет. — Чому ти не визнав це одразу? Дякувати Небесам, що його не втрачено!

Бертран на те нічого не відповів, однак так скривив обличчя, що воно набуло ще більш жалісного вигляду.

— Ну ж бо? Він зараз у моїй скрині, так? Чому ти мені збрехав?

— Я поклав папір у вашу скриню, пане, — сказав Бертран, — поверх усіх речей, доставив ваш багаж до поштової станції і більше не згадував про нього аж до того часу, як я вам уже казав, коли, щоб порятувати своє життя, прийняв рішенець видати себе за вас, аби дістатися Плімута. Тоді я пригадав, що в мене є копія, і, на щастя, знайшов її там, де вона й лежала, відколи я, так би мовити, її спартолив — у моїй кишені, складена вчетверо. Щоб випробувати себе, я попростував прямісінько до приміщення поштової станції і першому ж, кого там здибав, сказав: «Мене звати Ебенезер Кук, приятелю, я — Поет-лауреат Провінції Меріленд: прошу, відведіть мене до карети, що вирушає до Плімута».

— От нахаба!

Бертран знизав плечима: жест, притаманний Берлінґеймові, ще більше вражав, позаяк той, хто його зробив, був одягнений у багряний Берлінґеймів каптан.

— То був таки доволі відчайдушний вчинок, — визнав він. — Хлопець витріщив на мене очі та пробурмотів щось про те, що диліжанс уже поїхав. Я боявся, що він розпізнає, що я не той, за кого себе видаю, тим паче коли кремезний, лихий на виду чолов'яга, вбраний у все чорне, підійшов до мене ззаду і сказав: «То ви кажете, що поет Кук — це ви? Тоді ви шахрай і брехун, бо ще й двох годин не минуло, відколи поета Кука забрали до в'язниці».

— До в'язниці! — скрикнув Ебенезер. — Що це ти тут, чоловіче, торочиш мені весь час про якусь в'язницю?

— Це було те, чого я й боявся, пане: отого негідника на ймення Бреґґ, що хтів нацькувати проти вас правосуддя в облудній справі про якийсь там гросбух. Оце тільки-но тоді, коли взнав, що вас уже не порятуєш, я, як те і кажу, пане, надумав скористатися з вашого квитка…

— Ану стривай-но! Стривай! Одну хвилинку! — запротестував Ебенезер. — Тут є одна дивовижна суперечність!

— Суперечність, пане?

— Не треба бути великим правником, щоб те побачити, — сказав поет. — Це ж саме ти допоміг Бреґгу напасти на мій слід, коли знайшов його в моїй кімнаті? І це тільки тому, що ти був впевнений, що я вже давно поїхав. Як же тоді…

— Прошу, дозвольте мені скінчити, пане, — благально мовив Бертран, густо зашарівшись. — Історії — мов продажні дівки, які можуть бути бридкими з лиця, але в кінці варті-таки того, що за них правлять. Отож, як я і кажу, цей чоловік заявив, що ви у в'язниці — він таки був жахливого вигляду, той чолов'яга, увесь вдягнений у чорне, з великою чорною бородою та пістолями, заткненими за пояс. Поодаль від нього стояв інший, схожий на нього, мов близнюк, і коли він приєднався до першого, той хлоп, до котрого я звернувся, злякався й утік. Я б і сам так вчинив, якби не був настільки переполоханий.

— Дуже схоже на Слая та Скеррі!

— Саме так, пане, вони один одного і називали: така собі парочка акул, котрих, сподіваюся, ніколи більше в житті не здибаю! Тоді я мало що про них знав, хіба тільки те, що вони взяли під сумнів, що я той, за кого себе видаю, отож я одразу їм і відповів, що чоловік, котрого затримали, є ошуканцем і ув'язнений за ошуканство, а от саме я і є справжнім Ебенезером Куком. Щоб довести це, я пред'явив їм мій фальшивий патент, ледве сподіваючись, що це їх переконає. Однак це таки їх переконало, і обоє, як мені здалося, були навіть дещо присоромлені: деякий час вони перешіптувалися між собою, а потім наполегливо запросили, щоб я їхав разом з ними до Плімута, позаяк поштова карета вже вирушила. Я радо пристав на це прохання, щохвилини боячись зустрітися з Ральфом Бердселом і його мечем…

— І потрапив прямісінько до них у руки, — сказав Ебенезер задоволено. — І клянуся Небесами, це саме те, на що ти заслуговував!

Бертран стиснув плечима.

— Не кажіть так, пане! Гай-гай, ото собі парочка куцаків! Щойно ми опинились у дорозі, як усі їхні наміри вийшли наяв: вони були лейтенантами такого собі полковника Куда з Меріленду, який мав певні наміри щодо тамтешнього уряду і котрий послав їх перехопити по дорозі Ебена Кука — а що цю здобич, як вони опасувалися, могли вполювати інші мисливці, то більше вони були ладні повірити в те, що я ним і є. Якими були їхні задуми щодо вас, пане, я того вгадати не міг, але певен, що вони аж ніяк не збиралися просити вас скласти вірша, бо ж кожен із них тримав напоготові пістоля, і вони не залишали жодних сумнівів стосовно того, що я є їхнім бранцем. Лише діставшись Плімута, я спромігся нарешті втекти; один з цих близнюків пішов довідатися, що там діється з їхнім кораблем, і щойно другий відлучився на декілька ярдів, щоб збудити стайничого з «Володаря морів», як я миттю скочив за ріг будинку та з головою занурився в копицю сіна, де й лежав, аж доки вони припинили свої пошуки та зайшли всередину, щоб пропустити по келишку рому.

— Можеш про них далі не розказувати, — мовив Ебенезер. — Мені відома решта їхньої історії. То це в копиці сіна Берлінґейм натрапив на тебе?

— Еге ж, пане. Я чув голоси людей і тремтів з остраху за своє життя, тим паче що ці кроки наближалися до мене. Щойно відчувши, як на мене впало щось важке, я, гадаючи, що це на мене стрибнули Слай і Скеррі, заволав що було сили і почав навпомацки, як міг, видиратися звідти, аби врятувати своє життя. Як я з'ясував, моєю суперницею була служниця з таверни — спідниці задерті, спіднє спущене, готова до злягання, — а кавалер міс Анни стояв поруч, регочучи щодуху над боротьбою, що тут точилася.

— Годі! Годі вже! Як так сталося, що ви не впізнали один одного, адже ти кажеш, що бачив його на поштовій станції?

— Не впізнав його? Я одразу впізнав його, пане, та й він мене також, і було важко сказати, хто з нас двох був більше вражений. Проте він нічого не спитав мене про те, що я тут роблю, й одразу ж запропонував мені мінятися одягом — я, з вашого дозволу, гадаю, що він не хотів, аби я щось розпатякував його міс Анні…

— Досить! — знову наказав Ебенезер.

— Жодного злого умислу, пане; я не мав наміру когось образити. Хай там як, але я був радий цьому обмінові, і не тільки тому, що для мене ця угода була більш вигідною, адже я отримав ліпшу вдягачку, а й тому, що це давало мені можливість втекти від Слая та Скеррі. Але щойно я проминув двері «Володаря морів», як вони вгледіли мене зсередини й кинулися навздогін; і тільки сховавшись за якимось багажем на пришибі, я мав щастя їх уникнути. І уявіть собі мій подив, пане, коли я побачив, що порятувала мене саме ваша скриня, яку я власноруч спакував незадовго до цього! Я знав — і як то було прикро! — що вас там не буде і ви її не заберете, от я й надумав пройти з цим обманом ще один крок; зійти на ваш корабель, пане, з вашим патентом і переховуватися там, допоки можна буде безпечно зійти на берег. Отож із тією метою, щойно я опинився в безпеці на борту корабля, я відкрив вашу скриню…

— Що ти таке кажеш?

— Ви залишили один ключ мені в Лондоні, тоді, коли я її пакував. Але виявилося, що папір зник, пане.

— Зник! Святі небеса, чоловіче, куди зник?

— Пропав, загубився або ж його вкрали, пане, — мовив Бертран. — Я поклав його на самісінький верх, однак у скрині його ніде не було. Замість цього я скористався зі свого фальшивого патенту, який, на щастя, переконав їх, незважаючи на те, що на ньому не було печаті. Я сказав капітану, щоб він пильнував, аби до нас не проникли мої переслідувачі. Решта вам уже відома.

Ебенезер несамовито міряв каюту швидкими кроками, стискаючи пальцями скроні.

— Коли до мене дійшла звістка, що якийсь незнайомець, котрий опинився на борту корабля, називав себе Лауреатом, а потім заприсягся, що він слуга Лауреата, — завершив Бертран, пильно стежачи за хазяїном, — я навіть не зважувався залишати цю кімнату. Якби це були Слай чи Скеррі, а чи й сам Куд, мене б негайно вбили на місці. Я не мав жодного іншого вибору, окрім як з важким серцем залишатися тут і дивитися, як відпливає корабель. Помічник капітана сказав, що я маю подивитися на вас, і я настільки був переконаний у тому, що тут мені й саксаган, що мені навіть забракло духу відвернутися від вікна, допоки я не почув ваш голос. Як так сталося, що ви не у в'язниці, пане?

— У в'язниці! — нетерпляче мовив Ебенезер. — У жодній в'язниці я ніколи не був!

— То хто ж тоді опинився на вашому місці? Слай і Скеррі заприсяглися, що коли вони, розшукуючи вас, прибули на поштову станцію, то звідусіль почули, що не далі як десять хвилин тому якогось чоловіка арештували й відвезли до тюрми. Ніхто не знав, який злочин він вчинив, але всі знали, що звати його Ебен Кук, бо ж той чоловік ходив собі там, виголошуючи всім і кожному своє ім'я та посаду.

— Поза всяким сумнівом, ще один ошуканець, — відповів поет, — який надумав поторгувати моєю посадою, наче якоюсь дівкою собі на пожиток. А бодай би він гнив за тими ґратами до скону! А щодо тебе, то оскільки у твої плани не входило здійснити цю подорож, то далі ти не попливеш…

— То ви накажете їм доставити мене назад на берег? — Бертран у пориві вдячності впав навколішки. — Далебіг, яке ж то місце вготоване вам на Небесах, пане! Яким несправедливим я був до вас, коли гадав, що ви не зглянетеся на мене!

— Навпаки: це, напевно, вперше, коли ти не був до мене несправедливим.

— Паночку?

Ебенезер відвернувся та подивився у вікно над стерном корабля.

— Саме час проказати молитву, перш ніж встанеш: я хочу сказати, що ти попливеш до нього.

— Ні! Це буде моєю згубою, пане!

— Так, як це було б і моєю, — сказав Ебенезер, — якби ти не визнав…

Він раптом зупинився: хазяїн і слуга якусь мить зміряли один одного поглядами, а потім разом кинулися до фальшивого патенту на підлозі й, ухопивши його одночасно, у цій боротьбі швидко розідрали його на шматки.

— То не має жодного значення, — мовив Ебенезер. — Ба навіть цілковитому телепню стане і хвилини, щоб розібрати, хто з нас двох є поетом, а хто — брехливим дурисвітом.

— Я б на вашому місці так не поспішав, — попередив Бертран. — У мої наміри аж ніяк не входить завдати вам якоїсь шкоди, але якщо вже справа дійде до цього, я не вагатимуся: мені нічого не залишатиметься, як гукнути того чоловіка, що привів вас сюди, та заприсягтися, що я вас уперше бачу.

— Що?! Ти ще й погрожуєш мені? Нацькував на мене правосуддя, обібрав мене, вкравши ім’я та квиток, і ледь не спричинився до моєї смерті! Що й казати, гарний хлоп!

Одначе, попри весь свій гнів, Ебенезер був не настільки засліплений, щоб не помічати непевності свого становища; він нічого вже більше не казав про те, щоб позвати когось із помічників капітана, аби їх розсудити, зарівно як і не ставив більше зайвих запитань Бертрану, що стосувалися б його історії, хоча деякі деталі цієї оповіді так його й не задовольнили. Слуга заявив, наприклад, що лише впевненість у тому, що його хазяїн виїхав, і дозволила йому з чистою совістю відіслати Бреґґових посіпак до поштової станції; проте саме переконаність в арешті Ебенезера і привела його до думки, перш ніж він знову дістався поштової станції, видати себе за Лауреата. І яким чином міг зникнути патент, якщо тільки хазяїн і слуга мали ключі від скрині? І чого хотів досягти цей негідник своєю байкою про Анну та Генрі разом на поштовій станції? Або, якщо це не брехня… Але на цьому розпалена буйна уява його зрадила.

— Ти не заслуговуєш на поблажливість, — сказав він уже спокійнішим тоном, — але поки що я дозволю милосердю взяти гору над справедливим покаранням і більше не згадуватиму про те, щоб викинути тебе за облавок. На щастя, достатньою карою для тебе буде провести решту років свого життя в Меріленді, позаяк саме цього ти так боїшся. А стосовно решти, то негайно ж зроби зізнання та проси пробачення перед усім корабельним товариством, і нехай твої майбутні заслуги спокутують твої минулі гріхи.

— Ви розсудили, як сам цар Соломон, — вигукнув Бертран, — а милосердям своїм подібні до християнських святих!

— Ну, тож ходімо й покладімо цьому край.

— Зараз, зараз, паночку, — погодився слуга, — якщо ви так гадаєте, що це безпечно…

— А хіба ж може бути інакше?

— Ну, ясно ж як божий день, пане, — почав пояснювати Бертран, — що за вашою посадою криється ще щось. Не знаю, що там трапилося між вами та лордом Балтимором, та й не моє це діло — цікавитися, якій таємній справі ви присяглися допомагати… — Ці слова викликали у Ебенезера такий шквал лайки, що слуга мусив зробити паузу, перш ніж провадити далі. — Я хочу лише сказати, що на звичайнісінького лауреата нізащо в світі не став би полювати цілий гурт пройдисвітів і вбивць, чатуючи на нього за кожним рогом, як то воно сталося зі мною, і я так собі міркую, що не відраза до римування спонукала цього злодюгу Куда вас розшукувати. І звідки нам знати, може, він уже на цьому кораблі, і то вже напевно, що він десь на одному з кораблів флотилії, і Слай та Скеррі також…

— Ні, їх немає, — сказав Ебенезер, — але Куд може бути. — Він коротко пояснив, яку хитру штуку утнув Берлінґейм. — Це Генрі Берлінґейм купив квиток на твоє ім'я та зробив так, що той суціга захряс десь на одному з кораблів.

— Але це тільки розпалить його ще більше, — сказав Бертран, — і хтозна, які ще спільники можуть бути разом із ним? Цілком імовірно, що він має шпигунів на кожному кораблі!

— То не виключено, судячи з того, що я про нього чув, — мусив визнати Ебенезер. — Але до чого вся ця балачка? Гадаєш переконати мене бути обережним, переховуючись нишком, не явивши нікому свого чину? Чи ти задумав це, аби не спокутувати свою провину й уникнути зізнання?

Бертран почав шалено заперечувати проти такого хибного тлумачення його намірів.

— Я визнаю свою провину, — вирік він, — і дуже охвітно, позаяк вважаю, що це доволі легка спокута за моє ошуканство, до якого, прошу це пам'ятати, я вдався, аби порятувати те, що робить із чоловіка мужчину. Але ж спокута ніколи не гоїла рани, пане. — І він почав просторікувати про щедру вдачу хазяїна і його здатність до всепрощення та дорікати собі за те, що за добро та ласку відплатив обманом — не забуваючи принагідно ще раз виправдати своє крутійство та наводячи не до ладу різноманітні приклади того, як високо цінував його заслуги старий Ендрю та якої довіри він у нього зажив. Зрештою, він завершив свою промову твердженням, що прагне не спокути, а відшкодування; якихось засобів, удавшись до яких можна було б залагодити те приниження та прикрощі, яких його цілком невинне ошуканство завдало хазяїну, найшляхетнішому з усіх, яких тільки й міг би коли-небудь мати бідний слуга.

— І про які це засоби ти кажеш? — сердито запитав поет.

— Лише ризикнути своїм життям заради вашого, — мовив слуга. — Хоч би якій справі ви служили…

— Досить, чорт тебе забирай! Я служу справі Поезії й жодній іншій.

— Я лиш хтів сказати, пане, що, хай би що там лорд Балтимор… Тобто…

— От халепа, ну то кажи вже!

— Раз уже я вдавав вас вам на шкоду, — сказав Бертран, — то дозвольте мені ниньки зіграти вашу роль вам на користь. Дозвольте мені кинути виклик Куду під вашим ім'ям. Якщо він укоськає мене, то для мене це буде заслужена кара, а для вас — порятунок. Що скажете на це?

Цей план так здивував Ебенезера, що йому на мить навіть забракло слів достатньо міцних, щоб вибатькувати його автора за цю зухвалість, та — хоч як прикро! — тієї хвилини, коли йому нарешті розв'язало язика, йому відкрились очевидні переваги цього задуму. Це Лауреатство і справді виявилося доволі варівкою посадою — він уже мав достатньо доказів того, хоча чому саме — про те він ледь здогадувався; Джон Куд, безперечно, був на одному з кораблів флотилії і, без жодних сумнівів, розгніваний через те, що його обкрутили круг пальця. Берлінґейма, аби його захистити, попри всі химерні запевнення, поруч не було. Врешті-решт, що було найпереконливішим, поет ще й досі здригався від згадки про ранішню втечу від Слая та Скеррі у «Володарі морів»; і лише поява Бертрана на вулиці врятувала йому життя.

— Якщо це позбавить тебе докорів сумління, — нарешті сказав він, — то я не можу відмовити тобі, принаймні поки що — це дасть мені час для віршування там, унизу. Але чи є там той Куд, чи його нема, присягаю тобі, Бертране, це востаннє, коли я буду кимось іншим, а не Ебеном Куком. Ти чув мене?

— Дуже добре, пане, — кивнув Бертран. — Що мені сказати капітану?

— Сказати? А, ну то так — скажи, що я твій слуга, Бертран, такий собі вертигуз, що пнеться до слави. І то хай знають усі!

12

Лауреатова розправа про азартні ігри та його міркування про відносну шляхетність слуг і поетів-лауреатів. Бертран формулює анатомію витонченості та доводить свої тези

Коли «Посейдон», гнаний легким вітром з північного сходу, залишив позаду мис Лізард і в супроводі решти кораблів флотилії взяв курс на південний захід у напрямку Азорських островів, життя на борту усталилось і почало йти своїм звичним трибом. Пасажирам зовсім або майже зовсім не було чого робити: окрім сніданку, обіду, вечері та чаювання в перервах між ними (для тих, хто мав із собою необхідні для того припаси), єдиною іншою подією дня було оголошення приблизної відстані, яку подолав корабель за останні двадцять чотири години. Серед джентльменів чималенькі суми грошей після цього оголошення переходили з одних рук до інших, а що слуги, байдикуючи, так само як і їхні хазяї, мають схильність до нудьги, то й вони також стали битися навзаклад, коли могли собі це дозволити.

Ці ставки робилися зазвичай після обіду, оскільки переходи обчислювалися від полудня до полудня. Прокинувшись вранці, кожен шукав собі когось із членів екіпажу, щоб розізнати, наскільки далеко вони просунулися минулої ночі; увесь ранок корабельне товариство спостерігало за вітром і врешті-решт робило свої оцінки. Опівдні сам капітан, тримаючи в руці квадрант, сходив на капітанський місток, і коли старший помічник давав знати, що пробило рівно дванадцяту, робив традиційний «полудневий замір» задля визначення довготи; відлучившись у свою каюту, він вираховував широту за допомогою числення путі, звертаючись до компасного курсу і приблизної відстані, пройденої од часу останнього заміру положення Полярної зорі перед сходом сонця — це вирішальне число визначалося за допомогою суднового журналу, звідки бралися дані щодо напрямку і швидкості вітру, хвилювання на морі, того, які та коли ставились і прибирались вітрила, а також враховуючи власний досвід і знання капітана щодо напрямку та швидкості океанських течій у цю пору року в тій частині світу та здатності кожного з помічників під час своєї вахти витиснути все можливе і неможливе з команди та корабля. Оскільки навіть ідучи під усіма вітрилами, «Посейдон» рідко коли долав понад шість миль на годину і ніколи більше восьми — іншими словами, ішов швидким кроком, — то щоденний перехід міг бути будь-яким, коливаючись від нуля, коли стояв штиль (а при штормовому зустрічному вітрі могло бути навіть від'ємне значення), до ста дев'яноста двох миль — теоретичний максимум, якого, однак, він так ніколи і не досягнув. Обчисливши таким чином широту та довготу, капітан міг тепер за допомогою штурманської лінійки та циркуля нанести приблизне положення «Посейдона» на свою карту, і знову, беручи до уваги напрямки вітрів і течій, дрейф корабля і поправку компаса, він міг дати стерновому новий скорегований курс корабля, якого слід триматися до отримання наступної команди. Врешті-решт він входив до кают-компанії на обід, де вже зібралися леді та джентльмени з-поміж решти пасажирів, які тим часом уже поробили свої ставки та зібрали докупи гроші, і після оголошення офіційного числа він просив свого помічника знайти серед складених папірців найбільш наближене значення й оголошував переможця дня.

Головний приз складався з внесків, котрі для леді та джентльменів зазвичай були від п'яти до десяти шилінгів з особи; для слуг — один шилінг або менше; однак деякі амбітніші ґешефтярі невдовзі запровадили цілу низку додаткових закладів: максимальне або мінімальне значення, наприклад, могло бути пристосоване до практично будь-яких бажаних співвідношень, або можна було поставити на максимальну чи мінімальну різницю між переходом кожного дня та наступним переходом. Так минуло п'ять днів, а нудьга дедалі зростала, тож розвага ставала чимдалі вишуканішою, а ставки чимраз більшими: один доволі вигадливий молодий священник на ймення Джордж Табмен, якого інші пасажири підозрювали в тому, що він професійний шулер у перевдязі, розробив систему ковзних шансів, яка б дозволила приймати щоденні ставки на дату прибуття до островів Флореш і Корву — західних островів Азорського архіпелагу, — систему, у котрій щоденне оголошення кількості пройдених миль змінювало поточні шанси щодо прогнозованого дня появи на горизонті землі відповідно до принципів, найкраще відомих цьому кмітливому парубку, який і розраховував їх, і кожен, у світлі того, як далеко вперед вони просунулися за день, міг зробити нову ставку, аби підвищити виграш чи компенсувати програш відповідно до того, збільшилася чи зменшилася вірогідність виграшу попереднього закладу на ту ж саму подію. Ця система мала ту перевагу, що інтереси в ній зростали і вона спонукала збільшувати ставки в геометричній прогресії, бо коли хтось бачив, що його попередня спекулятивна інвестиція ставилася під загрозу внаслідок надзвичайно довгого або короткого переходу, він цілком природно схилявся до того, щоб захиститися від програшу, роблячи заклад на ту дату, яка тепер здавалась більш імовірною, у сумі, що дорівнювала попереднім ставкам або переважала їх; й оскільки з кожним днем «Посейдон» ставав дедалі ближчим до того моменту, коли на горизонті з'явиться земля, і дедалі вужчим ставав простір для здогадів, то найімовірніших дат ставало різко менше, результатом чого було те, що гравець мусив ставити, скажімо, п'ять фунтів на найімовірнішу дату на поточний момент, щоб перекрити збитки від десяти шилінгів, які попередньо ставив на дату, що нині видавалася малоймовірною, лишень для того, щоб за два або три дні з'ясувати, що потрібна третя, значно більша ставка, аби не втратити сукупно другу та першу, і так далі. Збудження від гри росло пропорційно ставкам; навіть капітан, котрий несхвально хитав головою, дивлячись на згубні розмір ставок, стежив за цим закладом із неприхованою цікавістю, і навіть самі члени екіпажу, котрим, звичайно, не дозволили б долучитися до цієї гри, навіть якби вони могли собі це дозволити, обирали собі улюбленців серед тих, хто робив ставки, надавали, а коли була нагода, то і продавали зацікавленим сторонам інформацію щодо того, як далеко вони просунулися, укладали парі й робили власні невеличкі ставки на те, хто з пасажирів виграє найбільше грошей, і зрештою, щоб захистити власні ставки, добровільно або ж за хабар зголошувалися надати фальшиву інформацію гравцям, що не належали до числа тих, на кого вони поставили свої гроші.

Зі свого боку Ебенезер виказував мало цікавості до цього виду діяльності, звернувши на неї увагу вже в перший тиждень цієї подорожі. Одного яскравого квітневого ранку Бертран підійшов до Ебена, коли той стояв собі безтурботно на носі корабля, спостерігаючи за мартинами, які пірнали, полюючи на рибу, та шанобливим тоном запитав, якої він думки про азартні ігри. Бувши в доброму гуморі від чудової погоди, сніданку, гідного похвали, та від задоволення, що до нього звернулися з таким питанням, Ебенезер радо та досить розлого дослідив цей предмет.

— Спитати людину, якої вона думки про азартні ігри, — це однаково, що спитати її, якої вона думки про саме життя, — це була одна з декількох позицій, яку він вирішив розглянути. — Хіба ж не ризикує скумбрія, за кожним разом випливаючи з глибини, що оті мартини схоплять її, а мартини хіба не б’ються навзаклад, що їм це вдасться? А хіба ж усі ми не гравці, коли ставимо на кін розум і вміння, б'ючись навзаклад з океаном на цьому кораблі, зробленому з дерева? Ні, саме життя є азартною грою, що триває впродовж усього життя, чи не так? З миті зачаття наше життя висить на волосині; кожна страва, кожен крок, кожна зміна є викликом смерті; усі люди є іграшками в руках випадку, окрім самогубців, та й вони мають важити тим, чи ж існує те Пекло, у якому вони горітимуть. Отож той, хто любить життя, напевно, любить і гру, адже він є здобутком Пані Випадку. Ба більше, кожен гравець є оптимістом, бо ж ніхто не б'ється навзаклад, гадаючи програти.

Обличчя Бертрана прояснішало.

— Отже, ви схвалюєте азартні ігри?

— Тут є «але», — застеріг Лауреат. Він схилив голову, похитав вказівним пальцем і навів приказку, яка мимохіть змусила його почервоніти: — До лісу веде багато стежок. Можна також заперечити, що гравець є песимістичним атеїстом, позаяк він має волю людини за ніщо. Битися навзаклад — означає дати випадку беззаперечну владу в усіх подіях, це однаково, що сказати, нібито Бог не має влади над речами.

— Отже, ви, зрештою, не дуже схвально дивитеся на це?

— Стривай. Не так швидко: так само легко можна сказати й протилежне — що послідовник гоббсівського матеріалізму ніколи не повинен бути гравцем, адже немає того, хто грав би і не вірив би в удачу, а вірити в удачу — означає заперечувати існування сліпого випадку і голого детермінізму, зарівно як і матеріалістичний лад. Той, хто каже Удачі «так!», якщо коротко, мусить також сказати «так!» і Богу, і навпаки.

— Отже, заради всього святого! — вигукнув Бертран, радше з меншою повагою в голосі, ніж попервах. — Якої ж ви насправді думки про гру на гроші — ви за чи проти?

Але Ебенезера не можна було так легко притиснути до стіни.

— Це одне з тих питань, на яке можна поглянути з багатьох боків, — мовив він супокійно з блаженного усмішкою і знову зосередив свою увагу на мартинах. Усупереч очікуванням, його становище на «Посейдоні» аж ніяк не виявилося неприємним. Йому вдалося поставити себе таким чином, що інші вважали його не ще одним звичайнісіньким слугою, а кимось на кшталт переписувача-секретаря на службі в Лауреата, завдяки чому йому був наданий доступ до шканців, куди він сходив разом із Бертраном і мав нагоду вести нетривалі розмови з джентльменами; не було жодної потреби приховувати свою освіту, позаяк ту посаду, на яку він заявляв права, часто займали безгрошеві бакаляри, і, роблячи з Бертрана про людське око такого собі зарозумілого, мовчазного генія, він мав надію виступати від його імені значно частіше й у такий спосіб зберегти їхній маскарад. Ба більше — він міг присвячувати своєму записникові стільки часу, скільки було потрібно, і навіть позичати книжки в пасажирів-джентльменів, не викликаючи жодних підозр; від секретаря очікувалося, що він має клопотатися коло чорнил, паперів і книжок, надто коли його роботодавець — поет-лауреат. Коротко кажучи, мірою того, як тривала подорож, йому ставало дедалі очевидніше, що його роль надавала більшість привілеїв його справжньої особистості та позбавляла всіх небезпек, і він зараховував цей маскарад до своїх найвдаліших ідей. Поки слуги, щоб розвіяти нудьгу, вдавалися до гри на гроші та пліткували про своїх панів і пань, а леді та джентльмени вдавались до гри на гроші та пліткували одне про одного, Ебенезер приємно проводив час у товаристві власних творінь або ж серед творів славетних авторів минувшини, із якими він, відколи його було названо лауреатом, відчував сильний духовний зв'язок.

Та й справді, єдиною річчю, яка викликала в нього невдоволення, коли він подолав початкову ніяковість і призвичаївся до свого становища, був час їди. По-перше, сама їжа виявилася не такою, яку він намалював собі в уяві: останній запис у його книжці, зроблений, перш ніж він заснув у стайні «Володаря морів», проголошував:

А що ж веселий Люд наш їв,

У МЕРІЛЕНД поки там плив?

Ніде таких розкішних Страв

Морський наш Голод не стрічав,

Юпітера й Юнони Рід,

Не мав такого на обід.

До чого в перший же день подорожі в ролі Бертранового слуги він доточив:

Із двох Півкуль — для наших Душ:

Від Ростбіфів до Чверток Туш;

З нового й стáрого Світів,

Баранину і Білок їв.

За цим ми випили авжеж

Ром Барбадоський й Пиво теж.

Шляхетних Учт таких катма —

Ні Схід, ні Захід їх не зна,

Ще й Страв у Трюмі були гори,

Дяка ЛОРДУ БАЛТИМÓРУ.

Він написав це, хоча насправді на сніданок чи обід нічого екзотичнішого за яйця, свіжу телятину та декілька невигадливо приготовлених страв з овочів бачити йому не довелося. Трьох днів цілком вистачило, щоб позбавити трюм усіх харчів, які могли б швидко зіпсуватися; натомість на четвертий день неприємною несподіванкою для Ебенезера на столі виявилася звичайна їжа моряків і тих, хто подорожує морем; тижнева пайка в сім фунтів хліба або корабельних сухарів, однакова для хазяїна і слуг, масло, якого було так мало, що його ледь вистачало, аби приховати брак у ньому будь-якого смаку; пів фунта солонини зі свинини та сушений горох на одну людину під час кожної попоїжки п'ять разів на тиждень, а в інші два дні солонина з яловичини замість свинини — і це за винятком тих днів, коли погода була занадто поганою, щоб кок міг підігріти воду в чайнику, й у цьому разі кожна жива душа на кораблі цілий день мусила вдовольнятися фунтом англійського сиру і солодкими мріями про дім.

Усе це, одначе, було тільки втратою ілюзій, і не були в тому винні лорд Балтимор, капітан «Посейдона» і соціальний устрій, а лише Ебенезерова наївність, чи, як він неясно відчував, не завдаючи собі клопоту висловити все це словами, виною була сама природа Дійсності, яка, так уже трапилось, не відповідала його очікуванням. У будь-якому разі, хоч їжа й не стала смакувати краще, він швидко призвичаївся до неї достатньо, щоб не відчувати розчарування в перервах між її прийомами. Неприємнішою для нього була інша річ, яка призвела до того, що одного дня він таки висловив своє невдоволення Бертрану, — вона полягала в тому, що він мусив їсти разом зі слугами після того, як леді та джентльмени вже скінчили свою трапезу.

— Не думай, що справа лише в тому, що для мене це ганебно, — поквапився він запевнити свого слугу, — хоча, ніде правди діти, вони — то такий собі гурт неотес, які повсякчас із мене збиткуються. Я боюся за тебе — тебе втягнуть у бесіду за столом у капітана, і ти викажеш себе цілковитим дурнем. Тричі на день я очікую, що ти знеславиш себе, і я у відчаї від того, що треба підтримувати це ошуканство аж до Меріленду!

— Пусте, сер, за це не турбуйтеся. — Вони були на нижній палубі вітрильника, і Бертран, здавалося, значно менше переймався скаргою Ебенезера, аніж якоюсь молодою леді, що стояла поруч із капітаном біля гакаборта. — То не така вже хитра штука — вдавати з себе джентльмена, і це не потребує особливого хисту, як мені здається; будь-хто, маючи меткий розум і тримаючи очі й вуха відкритими, може зіграти цю роль.

— Достоту! Я міг би сказати це, либонь, про мій перевдяг; одначе, вони ж не дурні — ті, з ким тобі доводиться обідати, а люди зі статками та вихованням.

Анітрохи не знітившись від цього зауваження, слуга насправді узяв під сумнів це твердження, увесь той час спостерігаючи більше за панною, ніж дивлячись на свого хазяїна.

— Далебі, пане, ніхто краще за вашого слугу не знає, чого насправді варті статки та знатне походження, — м'яко вирік він. — Утім, хай мене повісять, якщо хтось від того став тямовитішим чи доброчеснішим. — Він провадив далі, заприсягнувшись усім своїм досвідом спілкування з леді та джентльменами, зарівно як їхній слуга і як рівний їм, що жодна бідна наймичка серед Ебенезерових співтрапезників не є легковажнішою і бідовішою дівахою, ніж, наприклад, тамта дівчина на кормі, яка, з його слів, була такою собі міс Люсі Роботем. — Попри все її гарне вбрання та вишукану вимову, пане, вона, коли цього полудня капітан вщипнув її під столом, анітрохи не зашарілася, а доволі зграбно вщипнула його у відповідь! І що вона зробила усього лише за якихось пів години, коли я, аби пособити їй піднятися східцями, подав їй руку, як ви гадаєте? Полоскотала мені долоню! Шльондра є шльондрою, хоч якого б вона була стану, — підсумував він. — А дурень залишається дурнем, попри всі його статки.

Ебенезер не взяв під сумнів істинності цього демократичного погляду, але заперечив, сказавши, що це не має стосунку до їхнього питання.

— Не характер і не вроджений розум роблять із тебе джентльмена, Бертране, — сказав він, додавши ім'я, щоб відвернути його очі від міс Роботем, — а лише добрі манери й освіта. За тисячею ознак джентльмен взнає рівного собі — вміння прикинути вдале слівце, мовний зворот, вибір вина, розчерк пера — і за такою ж кількістю ознак можна вирахувати ошуканця або парвеню. І хоч би як довго ти вправлявся у своїх спробах уподібнитися їм, то тільки питання часу, коли тебе викриють. Невдале слівце, що злетить з язика, невдалий порух виделкою — будь-яка дрібниця може тебе виказати.

— Еге ж, — засміявся той, — але ж кого вона в мені викаже, якщо ваша ласка?

— Того, хто не є, так би мовити, «природженим джентльменом»!

Ебенезера вже почала дратувати чимдалі більша зухвалість його слуги, якому, слід сказати, аж ніяк не бракувало самовпевненості.

— Яку ж книжку ти пригадаєш у відповідь, коли тобі щось нагадають з іншої, якщо ти взагалі жодних книг не прочитав? Як ти зможеш підтримати бесіду, коли мова зайде про нові театральні постановки в Лондоні або про стан справ на Континенті, якщо ти не отримав університетської освіти? Справжній джентльмен галантний, але не вертигуз, дотепний, але не мартопляс, він поважний, але не пугутькало, обізнаний, але не педант — якщо підсумувати, кожна з його рис не є ані надмірною, ані недостатньою, а є справжньою Золотою Серединою.

На все теє слуга лиш махнув рукою й усміхнувся.

— Можливо, й так, достоту, можливо, й так! — І, напевно, сказав би більше, якби натомість Ебенезер, чию цікавість до цього предмета підхльоскувало чимдалі сильніше роздратування, не продовжив свої міркування.

— І подібно до того, як мова джентльмена супроти мови натовпу — то все одно що пісня жайворонка супроти крику півня, а спів поета є ангельським супроти співу жайворонка, так і джентльмен є князем серед простих людей, а поет мусить бути князем серед джентльменів!

— Можливо, й так, пане, можливо, й так, — знову сказав Бертран і, обернувшись тепер уже до свого хазяїна, додав: — Але чи ж самі ви в це вірите? І така вже кепська моя пам'ять, що хоча я й записав слово в слово ваш патент і бачив ясно, мов у Святому Письмі, як він робить з джентльмена поета-лауреата, я ніяк не можу пригадати того місця, з якого поставало б, що лауреат є джентльменом! І такими вже недолугими є оці мої очі та вуха, що, увівши в оману, вони примусили мене думати, що усі ті поети, котрих їм довелося коли-небудь бачити і чути — на кшталт панів Олівера, Трента і Меррівезера, — усі ті паничі-віршогони й близько не мають нічого спільного не те що із Золотою Серединою, ба навіть із Латунню чи пак Міддю Столовою! І присяй-бо, без сорому казка, вони розважливі, мов ті малпи; скромні, мов павичі; цнотливі, мов цапи; солодкомовні, мов сороки; хоробрі, мов миші, а чемні — немов коти березневі! Ваш звичайнісінький, простий слуга, із вашого дозволу, є напевне вдвічі більшим джентльменом, аніж ваш поет міг би об тім мріяти! Ба ні, він часто-густо має приємнішу вдачу, ніж його хазяїн, і не має собі рівних у тім, як найліпше припудрити перуку або як розмістити за столом гостей. Це саме він, а не ваш пан-поет, є джентльменом над усіма джентльменами!

Ебенезер був настільки заскочений цим вибухом, що лише примружив очі й вигукнув: «Годі!» Але збити з плигу Бертрана було вже не так просто.

— Однак, якщо вже про це йдеться, — провадив він далі, — то з усієї тої джентльменщини я маю мало зиску тепер, коли став поетом-лауреатом! Дідько! Усі ті леді та джентльмени, котрих я подибував, дуже далекі від того, щоб вбачати в поеті джентльмена, а дивляться на нього як на суміш чогось на кшталт святого, муштрованої малпи, двірського блазня та цигана-ворожбита ув одній особі. Ваші леді кажуть мені такі речі, про які жоден католицький священник ніколи й не чував, падкаються коло мене, як коло улюбленого песика, та подають мені такі знаки, що й жиголо спік би раків; вони почережно то боготворять мене, то зневажають, маючи наполовину за бога, наполовину за мандрованого скомороха. А що вже джентльмени, прости Господи! Вони вважають, що я вар'ят або якийсь йолоп несосвітенний, бо хто ж інший, окрім божевільного, вправлятиме руку у віршуванні, хіба що якийсь бевзь, що не в змозі докласти рук до заробляння грошей! Коротко кажучи й підсумовуючи все це, пане, їм ніколи й на думку не спаде назвати мене поетом, хіба що якимось вбогим віршомазом у кращому разі, ба навіть якщо я і бовкну щось путнє, не кажу вже щось ґречне — але не думайте, що я вже такий простосердий!

Риси Ебенезерового обличчя скаламутилися і, врешті-решт осівши, утворили щось схоже на похмурий вираз. Обох чоловіків тепер повністю поглинула ця суперечка, яку вони хоч-не-хоч мусіли провадити, трохи стишивши голоси, обіпершись ліктями на релінг і повернувшись спиною до міс Роботем, яка, спустившись з містка на шканці, стояла біля протилежного борту корабля.

— Визнаю, твоя правда, — мовив він, — що такому собі віршомазу — фертику й балаклію — можна поставити на карб хамство, так само як і поганому слузі можна поставити на карб зарозумілість, і обох можна звинуватити в лукавстві. Ба навіть більше, я визнаю, що найкращий з поетів ніколи за своєю суттю не є джентльменом…

— На відміну від найкращого слуги, — вставив Бертран.

— А що стосується цього, — різко відказав Ебенезер, — то цей твій слуга, що заломить свого хазяїна у знанні етикету та моди, подібний до селюка, який здатен прочитати напам'ять більше Святого Письма, аніж теолог; отой його один-єдиний дар і виказує його обмеженість. Джентльмен-слуга, як і джентльмен-поет мають одну спільну рису, яка полягає в тому, що це їхнє джентльменство є маскою для кожного з них. Проте маска лакея маскує лише лакуза, а за маскою поета ховається бог!

— Ого! Невже, пане?

— Дозволь мені скінчити! — очі Ебенезера сяяли, його біляві брови вигинались і насуплювалися. — Хто більше від поета потребує всіляких божественних датків? Він має око маляра, вухо музики, розум філософа, красномовство меценаса; як бог, він, проникаючи крізь зовнішню форму, дивиться в потаємну суть речей, розпізнає їхні найзаповітніші зв'язки. Наче богу, йому відомі коліщатка, що рухають добром і злом: зернятка святості в умі вбивці, хробак розпусти в серці черниці! Ба ні, більше: подібно до того, як піїт серед джентльменів є перлиною серед обробленого коштовного каміння, так і Лауреат мусить бути діамантом серед перлів, князем поміж поетів, їхнім квітом і взірцем — навіть князем серед князів! І саме йому королі завдячують своїм мирським безсмертям, коли припоручають свої душі Господу Богу! То невелика таємниця, що перший вірш був релігійним і найперші поети були поганськими жерцями, як дехто твердить, або ж як у Платона — джерелом поезії є божественне безумство, подібне до дару ясновидця й віщуна. І якщо твій справжній поет і сходить зі шляху чесноти й добрих манер, то це є лише ознакою його покликання, пориваннями музи; проте лауреат, хоч і направду з необхідності, відчуває найбільший приплив цього шаленства, але мусить вправлятись у богоподібному самообмеженні, позаяк для інших людей він є посланцем і символом свого мистецтва; він має обов'язок не тільки перед музою, але й перед своїми побратимами-піїтами також.

— Отже, ваше бажання, — запитав наприкінці Бертран, — полягає саме в тому, щоб я в усьому вдавав із себе джентльмена?

— Безперечно, усіма засобами.

— І я маю брати їхні вчинки собі за взірець?

— Саме так, не більше і не менше.

— Ну, що ж, тоді я мушу попросити у вас грошей, пане, — сміючись, виголосив він, пояснивши, що ті останні десять шилінгів із його власних невеличких заощаджень були сьогодні принесені в жертву на вівтар гри, де вгадувався щоденний перехід корабля, у якій він як джентльмен був вимушений брати участь.

— То саме для цього ти мене не так давно спитав, якої я думки про гру на гроші?

— Маю визнати, що так, — мовив Бертран і нагадав своєму хазяїнові, що на користь гри на гроші існує так само багато аргументів, як і проти неї. — І крім того, пане, тепер, коли я вже почав грати, то мушу робити це й далі, зарівно для того, щоб зберегти нашу машкару та відшкодувати свої збитки.

Однак і сам Ебенезер мав про запас лише ту невеличку суму, що йому вдалося заощадити за роки служби в торговця Пітера Паґґена і яка не перевищувала сорока фунтів; і зваживши на наполягання Бертрана, що меншої суми аж ніяк не стане, він, діставши зі своєї скрині двадцять фунтів, повернувся до того місця, де його, обіпершись об релінг, чекав слуга, і крадькома передав йому гроші, супроводивши це відповідними застереженнями та настановами.

Цієї хвилі їхню розмову перервала своїм втручанням та сама міс Роботем, яку так знеславив Бертран; відчувши, що хтось поплескав по плечу, вони обернулись і побачили її зовсім поруч, і від тої думки, що вона могла щось почути, Ебенезер враз пополотнів.

— Мадам! — сказав він, миттю зірвавши з голови капелюха. — До ваших послуг!

— Мені потрібен твій хазяїн, — мовила вона і повернулась до нього спиною. Це була дівчина років двадцяти з каштановим волоссям і гарно розвиненими грудьми, і хоча деяка грубуватість манер і колір її обличчя й виказували, що під елегантною сукнею ховається проста дівчина, яка походить якщо й не з сільської місцевості, то принаймні з колонії, однак Ебенезеру вона видавалася радше невинною, ніж пожадливою. Насправді, відколи він у диліжансі до Плімута змалював Генрі своє невідрадне становище, йому лише оце зараз уперше пригадалася Джоан Тоуст, що пов'язана з нею делікатна справа і прискорила його від'їзд з Лондона: між ними була певна схожість — в очах, кольорі шкіри та відвертій і безцеремонній манері поведінки.

Бертран, який і з місця не зрушив, щоб повторити галантний жест свого хазяїна, стояв, обіпершись об релінг, і розглядав свою відвідувачку безсоромним оцінювальним поглядом. Анітрохи цим не збентежена, вона зухвало ляснула в долоні, кілька разів гойднулася на підборах і сказала:

— Маю до вас одне питання стосовно літератури, пане Кук.

— Ага, — мовив Бертран, вщипнувши її за підборіддя. — А який же стосунок, прошу, поясніть, має така молода кралечка, як ви, до літератури?

Ебенезер, стривожений однаково проханням і простацькою поведінкою свого слуги, натомість поспішив запропонувати свої послуги, висловивши припущення, що Лауреата не слід турбувати такими дріб'язковими питаннями.

— Тоді ж яка від нього користь? — запитала дівиця, вдавано образившись. Вона міцно стисла губки, насупила бровенята і, досі стоячи обличчям до Бертрана, весело додала: — То що, я й далі маю терпіти ці масні витрішки задарма? Або він скаже, який поет написав «Пріч, згинь, Фортуно-блуднице!», і скаже це негайно, або мій батечко взнає, який поет вщипнув мене в такому місці, про котре я без сорому й сказати не можу, та ще й залишивши мені там синця!

— Мораль із цього ось яка, — сказав Бертран, — Якщо маєш спідниці з соломи, то тримайся подалі від вогню.

— Мораль! Ви просто-таки священник якийсь, уже й про мораль мову завели! Ну, годі вже: хто сказав «Пріч, згинь, Фортуно-блуднице!», Шекспір чи Марло? Я заклалася на два шилінги з капітаном Мічем, бо ж він має себе за такого фахівця, що куди там.

Стривожений тим, що його слуга зараз чи своїм одвітом, чи ж своєю поведінкою видасть себе й провалить усю гру, Ебенезер був уже ладен втрутитися зі своєю відповіддю, але Бертран позбавив його можливості це зробити.

— Капітан Міч, он воно що! — вигукнув він, жартівливо насупивши чоло й подивившись скоса. — Я й сам закладуся на два шилінги, що на кожен синець від мене у вас на сідалі припадає три, отриманих від нього!

Міс Роботем та Ебенезер почали заперечувати, до того ж останній робив це цілком щиро.

— Ні? Ну, тоді ставлю на те цілого фунта, — розреготався Бертран. — Мій фунт проти вашого шилінга. Але майте на увазі, що я сам навіч маю перевірити всі докази! — Потім він запитав, на котрого з поетів поставила вона, запропонувавши присягти, що саме цей поет і написав того рядка.

— У галантності Лауреат не має собі рівних, — з полегшенням зауважив Ебенезер, звертаючись до спини молоденької міс Роботем. — І достоту, оскільки вже самої лицарської поведінки достатньо, то чи так уже й важливо, що Вільям…

— Е, ні, — запротестувала дівиця, обірвавши його на півслові, — я не прийму від вас жодних послуг, пане Лауреате, бо ж добре знаю, чого воно мені врешті-решт коштуватиме! Та й крім того, я і сама напевне знаю відповідь, і мені потрібно було, щоб ви лиш підтвердили:

Пріч, згинь, Фортуно-блуднице! Боги!

Всім вашим сонмом збавте ви їй власть,

Строщіть їй в колесі обіддя й спиці,

А маточину ввергніть з гір небесних

У Тартар до чортів![48]

— Знаменито, що й казати, знаменито! — зааплодував Ебенезер. — І сам Актор не зміг би краще потішити Гамлета, ніж ви…

— Дідько! — вигукнув Бертран. — До біса цих гульвіс і блудниць! Хоч би хто там це написав, він таки ще той курваль, хіба ні? Коли казати правду, моя молода панночко, то, може, я й сам таке написав, хтозна.

— Якщо буде ваша ласка, мадам! — скрикнув Ебенезер, вжахнувшись Бертрановій необізнаності та наляканий тим, яку небезпеку таїла в собі ця ситуація. Цього разу він уже насильно встряв поміж ними і взяв її за руку, немов збираючись відвести кудись убік. — Даруйте мою неввічливість, але я не можу дозволити, щоб ви надокучали Лауреатові й надалі!

— Надокучала йому? — міс Роботем висмикнула руку. — Я надокучаю йому?!

— Я дуже схвалюю вашу зацікавленість у поезії, що досить рідко трапляється навіть з лондонськими панночками, — вів далі поет, промовляючи швидко й озираючись навкруги, щоб угледіти, чи не спостерігають за ними інші, — я жодним чином не збираюся робити якісь зауваження з приводу вашого виховання, але, оскільки ви дозволили собі дещо зловживати люб'язністю цього великого чоловіка, я, бачачи, що ви з плантацій, маю вам дещо пояснити…

— Ви тільки послухайте цього негідника! — Міс Роботем у пошуках підтримки спрямувала свою мову спочатку до уявної авдиторії, а потім, вгледівши капітана Міча, що наближався до них з боку корми, уже безпосередньо до нього. — Я звернулася до пана Кука з чемним запитанням, а цей хлопак називає мене репаною селючкою!

— Не звертайте на нього уваги, — приязно відказав капітан, не проминувши при цьому кинути похмурий погляд на винуватця. — Ну, то хто виграв заклад?

— Ох, таж усі знають, що це написав Шекспір, — сказала вона, — але пан Кук уміє дражнитися не гірше від вас: він клянеться, що то він написав.

— Великі постаті мають звичку постійно говорити епіграмами, — у розпачі пояснив Ебенезер. — Либонь, ззовні й складається враження, що він дражниться, але в тому криється доволі глибока думка: Лауреат має на увазі те, що один великий поет у своєму служінню Музам відчуває таку спорідненість з другим, що складається враження, що Вільям Шекспір і Ебен Кук — це та ж сама людина!

— Значить, я програв, — зітхнув капітан, радше у відповідь на те, що сказала міс Роботем, аніж на Ебенезерові слова. — Надалі, — пообіцяв він Бертрану, — я пильнуватиму своє господарство і залишу вченість вченим.

— Боронь Боже! — розсміявся Бертран. Він не звернув ані найменшої уваги на попередню стривоженість Ебенезера. — Я і так уже втратив достатньо від вашої вправності в морському ремеслі, навіть не закладаючись із вами!

Капітан Міч, підморгнувши, виголосив, що всі його гроші лежать у нього в каюті, і міс Роботем, спираючись на його руку, пішла з ним, щоб отримати свій виграш.

Бертран із заздрістю подивився їм услід.

— Мій Боже, вона ще та лукавиця, ця лакоминка!

— З нами все кінчено! — простогнав Ебенезер, щойно та парочка віддалилася на відстань, звідки вже не могла їх почути. — Ти повністю зруйнував усі наші задуми! — Він знову повернувся обличчям до моря та закрив лице долонями.

— Що? Анітрохи! Ви помітили, як вона замуркотіла, коли я полоскотав її підборіддя?

— Ти поводишся з нею, як із якоюсь курвою, котрій ціна два шилінги!

— Поводжуся саме так, як вона того варта, — сказав Бертран. — Чи ви гадаєте, що вона там зараз із Мічем у карти грає?

— Але ж її батько — полковник Роботем з округу Телбот, який колись входив до Ради Меріленду!

На Бертрана це не справило жодного враження.

— Я його знаю достатньо. І маю сказати, то дивний батько, який слухатиме, як його донька плете щось про гульвіс і блудниць і читає за столом свої соромітні віршики.

— Храни нас Господь! — скрикнув Лауреат. — Якщо ти не викажеш нас, ляпаючи казна-що, то нас висічуть батогами за твої манери! Більше ані слова про витонченість слуг, Бога ради, бо я вже надивився на неї вдосталь, як і на їхнє невігластво!

— Ну ж бо, заспокойтеся, — мовив Бертран. — Адже я вдавав із себе Лауреата, а не слугу, а то б ви побачили вишуканість, ще й з лишком. Я знаю, що роблю.

— Ти знаєш…

— А щодо отих прикладок та отого книжного пишномовного базікання, яким ви, люди витонченого смаку та манер, приділяєте так багато уваги, — провадив він далі уїдливо, — то будь-який джентльмен на службі у джентльмена, як ось, приміром, я, котрий стане собі поодаль і подивиться на все теє зі сторони, скаже вам просто і ясно, об чім тут річ: а мовиться об тім, щоб випитати в іншого, якої ж він думки щодо обговорюваного предмета, щоб потім самому виголосити розумнішу думку. І різниця тут між простими й метикуватими людьми, якщо вже казати по-правді, полягає в тому, що простий чоловік переймається тим, що саме ви обстоюєте, і його не обходить, чому саме такою є ваша думка, бо для нього це й бзда не варте, тоді як мудрому чоловіку байдуже до того, що саме ви обстоюєте, аби ви добре її боронили, цю свою думку. Додам тільки те, що може сказати вам будь-який слуга — більшість тих речей, про які говорять люди, можна представити двояко, і на кожній планці драбини ума можна почути, як одна сторона підноситься, мов Євангеліє, тоді як друга стоїть вище та нижче.

— Драбина ума? А це ще що за маячня? — запитав Ебенезер.

— Ніякої в тому немає маячні, пане, хіба що маячня — це те, як влаштовано весь світ. Розгляньмо хоча б оце питання про перуки, у Лондоні ця справа стоїть отак: чи слід носити коротенький парик, чи перуку із довгим волоссям. Простого ремісника питання моди не обходять, і він носить коротку перуку, котра не заважає йому в роботі, на волоссі, даному йому від природи; але дайте йому десять фунтів і два тижні побайдикувати, й ось він уже чимчикує до крамниці, щоб купити собі великі французькі космаки та пів пека пудри, і сам чорт йому не брат! Відтак візьміть собі із тузінь таких нероб; найметикуватіший з них купить собі короткий парик, пихато нарікаючи на тиранію моди — та хіба ж я їх не чув! — і гадає собі, що ось він уже піднісся над своїми довгоперукими товаришами, як оце вони гадають, що піднеслися над синками купчиків і короткоперукою челяддю. Однак зійдіть на один щабель вище, і ви знову отримаєте перуку з довгим волоссям на голові якогось любомудра на тій підставі, що занадто вже багато розвелося коротких париків, котрі лише удають здоровий глузд, і, певний, що то тільки поза, яку вони займають із практичних міркувань, він заживає цим слави наймудрішого, бо виводить усю цю облуду на Божий світ. А зійдіть на сходинку вище і знову знайдете коротку перуку на макітрі якогось філософа, а ще вище — перуку з довгим волоссям, і так далі. Або ж візьмімо оце питання про Францію: звичайний селянин усім серцем стоїть за Англію і вважає, що кожен француз — то сам Диявол, але достатньо йому прожити рік у Лондоні, як він уже згорда поглядає на хлопський розум своїх краян. Аж ось вам трапляється подибати того, кому довелося чимало виїздити і хто каже: «Чума б вхопила всі ці вертигузькі манірності й вихиляси! Якщо вже на те пішло, то Англія понад усе!» А потім стрічаєте того, хто побував уже за кордоном і хто клянеться, що для того, хто подорожував, справа не в усіх цих манірностях і вихилясах, бо нема народу кебетнішого за кебетних французів, проти яких твій англійський городянин — селюк неотесаний. Наступним виступає той, хто побував не тільки у Франції, а й у кожній охрещеній країні на землі, стверджуючи, що тільки недосвідчений новачок, який подорожує вперше, так виславляє Париж — той, хто багато чого вже побачив, вертається додому до Англії, зберігаючи всю цю вишуканість у своєму серці. Аж ось настає черга вашого великого філософа-скептика, який вважає, що жодна зі сторін не має рації, а далі — ще більш величний філософ, який знає, що жодна зі сторін не має рації, проте пристає до котроїсь із них задля штудерної нісенітниці, яка у ній є, за ним іде святий у миру, який твердить, що він обходить стороною всі ті балачки про війни й королів і чеснотами своїми здобуває собі славу й ім'я. А вже за ним…

— Досить, благаю тебе! — крикнув Ебенезер. — У мене вже голова йде обертом. Заради Бога, до чого ти хилиш?

— Я хочу сказати лише те, що вже казав уперед, пане: що хоч скільки б ви тинялися по білому світу, хоч скільки б ви мозолили собі очі книжками та гострили свій розум у компанії розумців, на кожне ваше так завжди знайдеться ні у людини, що на якусь капку простакуватіша од вас, і знову ж таки, у хлопа, що на якусь капку кмітливіший за вас, ось тому мудрих людей менше турбує, якої ви думки про щось, аніж чому саме ви тримаєтеся цієї думки. Саме це мене і рятує.

Але Ебенезер не міг збагнути, чому саме.

— От тут ти й вломиш собі карк, я так гадаю! Дурень може бездумно, як папуга, повторювати судження мудреця, але й не надійся, що він зможе боронити їх.

— Тільки дурень зважиться на це, — мовив Бертран, піднявши вказівного пальця догори. — А вашому поетові це й не потрібно.

Риси Ебенезерового обличчя почали витанцьовувати якийсь танок.

— Я хочу сказати, пане, — пояснив Бертран, — що коли вони звертаються до мене з одним із цих їхніх величних питань — не далі як, наприклад, учора їм закортіло знати мою думку з приводу чаклунства, чи вірю я в це, чи ні, — усе, що мені потрібно зробити, так це лиш певним чином усміхнутися й сказати: «А чом би й ні?» — та й квит! Ті, що вірять у це, лишаються вповні задоволеними, а що ж стосується скептиків, то вони не можуть напевно сказати, чи я такий собі тупак, котрого переслідують привиди, чи якогось штибу містик, удвічі розумніший за них. Ваш поет ніколи не мусить завдавати собі клопоту це все пояснювати: люди собі гадають, що в нього є відмикачка до опочивальні Пані Істини, і він з усмішкою дивиться на те, як вчені зводять драбини у дворі, щоб влізти крізь вікно. Й оці Ґречність і Глузд, які ви так проповідуєте, є його найзапеклішими ворогами; він повинен щипати панночок за сідниці та смикати вчених за бороди. Його манери — то і є його всі, так би мовити, доводи, й ота його певна примхлива усмішка — його єдине останнє заперечення.

— Годі, — різко мовив Ебенезер. — Я цього більше чути не бажаю!

Бертран усміхнувся своєю примхливою усмішкою.

— Але ж допевне то є лише нехитра правда?

— На тім і справді зовні є суга істини, так, — визнав Лауреат, — але це лише маска глузду на обличчі безумця чи шар льоду на замерзлому ставку — це тільки робить те, що лежить під сподом, ще зловіснішим.

Саме цієї миті вдарили у дзвін, який запрошував джентльменів і леді до вечері.

— Отак загинув гуска, і до столу подадуть печеню з нас, — похмуро сказав Ебенезер, — побачиш, як за якусь годину міс Роботем помітить твоє невігластво.

— Можливо, — сказав Бертран зі своєю усмішкою, — однак я закладуся на ваш останній гріш, що вона вважає мене клятим Соломоном. Ми скоро побачимо, хто з нас має слушність.

Насправді ж минуло майже чотири години, перш ніж Лауреат мав змогу знову поговорити наодинці зі своїм слугою, бо після того, як слуги самі вже давно скінчили їсти, вишукане товариство ще довго зволікало за грою в карти та чаркою бренді в кают-компанії. Сама їхня веселість, звісно, — звуки якої він виразно чув, стоячи біля фок-щогли, замислено дивлячись на осяяний місяцем океан — здавалося, вказувала на те, що нічого серйозного не трапилося; незважаючи на це, його роздратування вщухло і він зітхнув полегшено, щойно побачив, як нарешті на палубі з'явилися Бертран разом із самим капітаном Мічем, досі сміючись з якогось жарту, і запалили свої люльки від лампи для прикурювання. Поета раптом взяли завидки, але не одні тільки Бертранові манери його непокоїли; правда полягала в тому, що він уважав цинічні доводи свого слуги так само привабливими, як і власні відповіді, й у глибині душі його не задовольняли ані перші, ані другі. Із цієї причини, коли він запитав, що ж було сказано за вечерею стосовно того літературного парі, відповідь слуги хоч і засмутила його, однак не здивувала.

— За столом тільки й мови про це було, пане, — Бертран випустив кільце диму і насупив чоло, дивлячись на свою люльку. — Ця дівка Роботем розповіла, що сказав я і як ви те все витлумачили, слово в слово. Коротко кажучи, пане, полковник, її батько, запитав мене потім, навіщо я терплю, даруйте, такого знахабнілого слугу, який дозволяє собі говорити від імені свого хазяїна. Решта зчинила галас, і ця молода кралечка врешті-решт сказала, що варто лише глянути на мене, щоб розпізнати поета, а по вас видать, що ви — якийсь чи то біо… чи то бое…, ну, десь щось таке.

— Беотянин, — мовив Лауреат, похнюпивши носа.

— Еге ж. Це ще одне її масне слівце.

Потім Ебенезер поцікавився, без особливого запалу, якою ж була відповідь його слуги.

— А що я міг сказати, щоб покласти край їхнім пліткам? Я просто відповів, що в секретарі ніщо так не ціниться, як його краснопис. Капітан потім знову пригадав «Фортуну-блудницю!», здається, їм прийшлася до шмиги ця безецність про тую зводню: він добре знав цей уривок напам'ять — так він сказав, однак призабув, у якому місці й якій п'єсі з тих, що він назвав, це говориться.

— Ох! — Ебенезер заплющив очі майже з надією. — Отже, з нами, зрештою, усе кінчено.

— Як то кінчено, пане? Та я, даруйте, й оком не моргнув, а сказав лише, що це говорилося на покладі за якусь годину по полудні, коли поет програв свого останнього фунта, тому що перехід того дня виявився дуже коротким. — Він знову затягнувся люлькою та вдоволено сплюнув в океан, що колихався внизу. — І більше об тім не мовилося ні слова.

13

Лауреат, якого накрило ціле море труднощів і перешкод, вирішує бути Лауреатом, але не раніше, ніж складе останні куплети про море

Після вищезгаданих бесід із Бертраном невдоволення Ебенезера своїм становищем більше не обмежувалося часом їжі; навпаки, він поринув у глибокі роздуми, і його охопили душевні страждання. Він більше не міг писати вірші: навіть видовище зграї великих китів, яке в благословенніші часи розпалило б його уяву, нині не викликало в нього жодної рими. Раніше він у кращому разі був байдужий до своїх товаришів по кают-компанії, тепер же, коли вони відчували його відразу до них, почуття образи додавало в'їдливості їхнім жартам. Ось чому, коли Бертран із масною усмішкою зізнався йому, що Люсі Роботем невдовзі має стати коханкою Мерілендського Лауреата, у жодному разі не можна було сказати, що він, провівши майже тиждень у такій прикрій самотності, прихильно поставився до цієї новини.

— Тільки зачепи її пальцем, — погрозливо сказав він, — і кінець цієї подорожі ти зустрінеш у кайданах.

— Ех, та воно вже трохи й запізно для таких порад, пане; куріпочку вже вполювали й обскубли, потрібно лише насадити її на рожен і полити підливкою.

— Ні, я сказав! — вперто стояв на своєму Ебенезер, якому ставало моторошно від цієї думки і вже уривався терпець. — Чому я маю повторювати двічі? Твоя гра на гроші йде всупереч моєму здоровому глузду, але блуд — то йде навсупір самій моїй сутності!

Але хазяйський гнів залишив Бертрана цілком незворушним.

— У жодному разі, — мовив він. — Поет без коханки — то все одно що суддя без перуки: це є невіддільною ознакою його посади, і Лауреат повинен мати собі цілий штат коханок. Моїм єдиним клопотом є якомога краще зіграти роль поета, пане.

Ебенезера це не переконало.

— То вже якась занадто витончена турбота, щоб з доньки полковника робити шльондру!

Тут уже Бертран почав затято заперечувати, стверджуючи, що його інтерес до Люсі Роботем здебільша позбавлений будь-якої пристрасті: полковник Роботем, як він взнав, разом із Джоном Кудом був одним із перших заколотників, які скинули владу уряду лорда Балтимора в 1689 році, і хоча він зараз і пливе, маючи заступництво губернатора Ніколсона, однак так само він може бути в таємній спілці з іншими повстанцями.

— Мене анітрохи не здивує, — вирік він, — якщо старий Роботем використовує цю дівчину як принаду. А інакше чого б він так байдуже, не кажучи ані слова, дивився на те, як далеко вже зайшла в нас справа? Еге ж, присяй-бо, він сам потрапить у ту яму, що риє під мене!

Під впливом цієї новини й очевидних здібностей слуги до плетення інтриг рішучість Ебенезера почала слабнути: його обурення поступилося місцем роздратуванню.

— Ти маєш певний дар софіста змальовувати гріх у кольорах чесноти, — сказав він. — Ясна річ, що ти сповна скористаєшся з мого імені та посади.

— Отже, я отримав ваш дозвіл, пане?

— Мене дивує, що ти взагалі цими днями питаєш мого дозволу.

— О, дякую, пане! — в голосі Бертрана вчувалося полегшення. — Ви справжній джентльмен до самісіньких кісток і маєте вдвічі більшу тямку, ніж будь-хто на цьому кораблі! Я одразу зрозумів, що у вас чудова душа, щойно вас побачив, коли хазяїн Ендрю послав мене наглядати за вами у Лондоні. У кожній речі…

— Годі тобі, мене вже нудить від цього, — сказав поет. — Заради Бога, чого тобі на цей раз треба? Я вже знаю, що ця твоя улесливість дорого мені обійдеться.

— Будьте терплячими, благаю вас, пане, — попросив Бертран тоном, дуже відмінним від тону попередніх розмов; наразі він був знову вповні слуга. Підтвердивши свою щиру віру в розум і чуйне серце Ебенезера, запевнивши, що вони обоє зацікавлені в збереженні своїх удаваних ролей і нагадавши, що вони тримаються однакової думки щодо того, як важливо брати участь у тому джентльменському закладі, щоб кріпити в оточення віру в їхній обман, він нарешті зізнався, що йому потрібні, і до того ж негайно, додаткові кошти, щоб підтримувати цю позірність.

— Боже милосердний! — вигукнув Лауреат. — Невже ти міг так швидко програти ті двадцять фунтів!

Бертран кивнув на знак підтвердження та пояснив, що робив великі додаткові ставки на перехід минулого дня, щоб відшкодувати попередні втрати, але, всупереч своїм найретельнішим розрахункам, він програв усього лише якусь жалюгідну милю міс Роботем, яку він підозрював у тому, що вона мала доступ до приватної інформації капітана.

— Це половина всіх моїх збережень! І ти ще маєш нахабство просити, аби я віддав тобі й решту, котру ти пустиш за вітром услід за тими грошима!

— Зовсім ні, пане, — вирік Бертран. — Навпаки, я маю намір відіграти не тільки ваші й свої гроші, але й примножити їх, вигравши вп'ятеро більше. І саме для цього, ну, власне, як і для дечого іншого, мені й потрібна ця дівка Роботем.

Він сказав, що ось уже добігає кінця другий тиждень, як «Посейдон» прямує на південний захід, і розважливо ставити на те, що Азорські острови — на відстані двох або трьох переходів. І настільки ймовірно побачити землю впродовж цих днів, що пастор містер Табмен, який тримає банк і розраховує ставки, вимагає закласти цілого фунта проти шилінга на один із цих днів, тоді як ставка на дату раніше або пізніше могла би принести найбільші прибутки. Бертранів же план полягав у тому, щоб зробити так, аби міс Роботем настільки захопилась ним, що використала б свій вплив на капітана Міча йому на пожиток; якби його особисті розрахунки дати появи землі на горизонті були відмінними від загальноприйнятої думки, він заклав би всі свої гроші на нову дату; а якщо здогадки капітана збігаються зі здогадками пасажирів, міс Роботем ужила б усіх своїх засобів і чар, аби намовити його плисти повільніше та досягти островів трохи пізніше.

— Далебі, ти не залишаєш мені вибору, — сказав Ебенезер з гіркотою в голосі, коли слуга скінчив говорити. — Спочатку ти робиш так, що завестися з цією дівчиною здається не таким уже й глупством, потім робиш так, що це вже стає розважливим, а тепер це вже стає просто необхідним, хоча в глибині душі ти так само добре, як і я, знаєш, що це не що інше, як забаганка і розкіш. Прибрати собі заразом і діваху, і мої гроші! Давай, іди вже й заживай мені слави гравця та розпусника, і покладімо цьому край!

Давши таким чином волю своїм почуттям, він видобув зі скрині свої останні двадцять фунтів і з передчуттям того, що добром це не скінчиться, простягнув усю суму Бертрану, востаннє закликаючи того бути обачним. Слуга подякував йому, як то міг подякувати один джентльмен іншому за якусь дріб'язкову суму, дану в борг, і вирушив на пошуки Люсі Роботем.

Владнавши таким чином цю фінансову оборудку, поет у своєму меланхолійному настрої став почуватися геть хворобливо. Цілий день він нидів у своїй койці або незграбно тинявся біля бортів корабля, уп'явшись очима в океан; почувши Бертранову звістку — яку той, шалено обертаючи очима, приніс наступного ранку — про те, що зваблення міс Роботем є тепер доконаним фактом, він лише зітхнув і похитав своєю хазяйською головою; і коли, напустивши на себе веселість, слуга затим виголосив, що він готовий нині заволодіти й блудницею Фортуною, млява Лауреатова відповідь на те була такою: Хто знається з блудницями, той наражається на те, щоб скуштувати збура.

Він був дуже близький до того стану, як сам усвідомлював, особливо тим не переймаючись, з якого його одного разу порятував Берлінґейм, а іншого, хоча й ненавмисне, — Джон Макевой. Подія ж, яка врятувала його цього разу, виявилася цілком відповідною його настрою: у перший же з двох днів, на які мали б закладатися «розважливі» гравці, флотилія вперше потрапила у справжню негоду. Вітер змінив свій напрямок з північного на південно-західний і, збільшивши швидкість, приніс із собою шторм, що тривав п'ять днів поспіль. «Посейдон», зазнаючи сильної кільової й бортової хитавиці, рискав у цьому бурхливому морі; пасажири були змушені проводити більшу частину дня внизу, під палубою. Усі каюти були просякнуті смородом трюмової води, і навіть самі моряки заслабували на морську хворобу. Ебенезеру було так зле, що за ці дні він ледве міг що-небудь з'їсти за столом, де харчувалися слуги; він залишав свою койку, лише відгукуючись на поклик природи, коли вона звала його або до релінга, або до нужника. Однак хоч він, як і решта пасажирів, і скаржився на свої страждання, та, на відміну від них, не відчував палкого бажання, щоб море стихло: квапити катаклізм — то одна річ, і вимагає принаймні рішучості; але щоб підкоритись і прийняти вже наявний катаклізм, не потрібно нічого, окрім розпачу.

Він знову побачив Бертрана лише на п'ятий, останній день шторму, також найважчий. Увесь похмурий день «Посейдон» зі взятими на марселях рифами плив, здригаючись усім своїм корпусом, вітер змінив напрямок на північно-східний, і надвечір шторм став ще дужчим. Ебенезер був на юті, у своєму простосерді перехилившись через релінг з навітряного боку й у своїй хворобливості не звертаючи уваги на бридкі результати. Тут до нього і приєднався його слуга, як завжди, вдягнений у хазяйський одяг, і, з'явившись на чардаку з тією ж метою, узявся до справи зі схожим недбальством. Якийсь час вони гарували собі пліч-о-пліч у дедалі густіших сутінках; невдовзі Ебенезер спромігся запитати: «Які там шанси у преподобного Табмена на те, що ми переживемо ніч? Я б на це не закладався».

При цих словах Бертран аж зайшовся у нападі блювання.

— Було б краще для всіх, якби це кляте судно пішло під воду! — відповів він нарешті. — І чхати я хотів на те, виживу чи помру.

— Що я чую, невже це говорить Лауреат? — Ебенезер споглядав страждання свого слуги із задоволенням.

— Ні слова більше! — застогнав Бертран і обхопив обличчя долонями. — Хай буде проклятий той день, коли я залишив Лондон!

Із кожною новою скаргою Ебенезерів шлунок відчував полегшення.

— Але як же так? — запитав він уїдливо. — Ти радше будеш вихолощеним слугою у Лондоні, аніж поетом-джентльменом з коханкою і статком? Щось я ніяк не збагну!

— Та краще б уже Ральф Бердсел геть утяв мені того інструмента! — вигукнув Бертран. — Чоловічий стручок — то такий держак, тримаючись за який, жінка обведе його круг пальця. Ех, от і шльондра! Зрадлива шльондра!

Тепер поетове задоволення перейшло у справжній захват.

— Ага, твоєму баскому брикунцю так вкрутили хвоста, що він заревів оленем! Їй-бо, ця діваха добре вчинила, нагородивши рогами того, хто робить собі забаву з того, що наставляє роги іншим!

— Ні, на Бога, ви не повинні так вихваляти цю хвойду!

— Не вихваляти її? Та вона заслуговує на мої всілякі похвали та на мою всіляку підтримку; вона має моє благословення…

— І ваші гроші також, — сказав Бертран, — усі сорок фунтів.

Побачивши, що його хазяїн настільки цим вражений, що не може й слова вимовити, він повідав історію про те, як був ошуканий. Ця дівчина Роботем, сказав він, присягалася, що кохає його, і на цій підставі шість днів тому, як сама вона зі слізьми розповідала, заклала свою честь, дозволивши капітану Мічу певні вільнощі у стосунках з нею, в обмін на що вона змогла порадити Бертрану поставити гроші на дату, на декілька днів пізнішу від тієї, котрій усі віддавали перевагу: вона взнала безпосередньо від капітана Міча, що хоча до Флорешу й справді залишалося плисти один день, однак з півдня наближався шторм, який легко міг віднести їх на сотню миль назад. Водночас вона застерегла, щоб він не розкривав дату свого закладу, а удавав, що також зробив ставку на загальноприйняті дати; вона пообіцяла подбати про те, щоб пастор, який приймає ставки, також тримав язика за зубами — Справжнє кохання за ціною не постоїть. І нарешті, якщо «Посейдон» таки не досягне Флорешу в зазначений день, то в неї є служниця, у яку закохався марсовий, котрий, аби запопасти в неї ласки, присягнеться, що вгледів самі ясписові Небесні береги, а не те що якийсь там острів.

Запевнений таким чином, Бертран поставив п'ятнадцять до одного на день, наступний за цим, — але, на жаль, як йому стало зрозуміло тільки тепер, ця дівка встругнула таке ошуканство, що воно ввело в оману всіх! Її справжнім коханцем, як це видається, був не хто інший, як сам преподобний Табмен, заради поліпшення платоспроможності якого вона й змусила всіх цих нещасних телепнів повірити в те, що вона таємна коханка кожного з них, і намовила їх закластися на ту саму дату. Потім, як і очікувалось, налетів шторм, і всі вони проклинали та оплакували свої збитки, сміючись потаймиру над рештою, гадаючи, що мають таку перевагу над іншими! Але тепер, напередодні свого тріумфу, у цей самий божеський день, який цілком імовірно може стати їхнім останнім, коротко кажучи, годину тому марсовий поклявся, що вздрів гори острова Корву зі свого сідала на грот-щоглі, і хоча жодне інше око, крім його власного, не бачило їх, капітан Міч офіційно виголосив, що на горизонті відкрився берег.

І немов підтверджуючи цю історію, що її розповів слуга, цієї ж миті капітан Міч з'явився на містку і наказав лягти в дрейф, взявши рифи на топселях, — пересторога, яка могла бути викликана одним лише штормовим вітром, незалежно від того, чи був Корву з підвітряного боку, чи ні. І справді, команда помічника прибрати топселі на грот- і бізань-щоглах виявилася дещо запізнілою, бо коли залога все ще піднімалася по вантах, дужий порив вітру розірвав усі три вітрила, та ще й на додачу зломив бізань. Натомість, взявши подвійні рифи, підняли фок, аби запобігти тому, щоб корабель став боком до хвиль і вітру, поки не поставлять на рею фок-щогли новий топсель; потім залога поспішила прибрати рештки вітрила, що шалено розвівалися на бізань-щоглі, — але не встигла, бо з наступним сильним поривом вітру уривки вітрила на ослаблій реї бізані відірвалися, дзвінко ляснувши, немов пістолетний постріл.

Саме цієї найнещасливішої хвилі Ебенезер, якого знову знудило від передчуття того, що отут йому й рішенець, перехилився через релінг; натягнутий, мов струна, уривок вітрила відскочив і, немов батіг, вдарив по його попереку, і він з жахом за якусь мить спостеріг, що перебуває в морі біля корабля! Ніхто не бачив, як він перелетів через облавок; помічники капітана та залога мали свій клопіт, а Бертран, не в змозі під час своєї сповіді подивитися хазяїну в очі, досі стояв біля релінга, закриваючи обличчя долонями. Ебенезер, захлинаючись морською водою, і крикнути не міг, але для його порятунку, навіть якби хтось і почув його, нічого не можна було вдіяти. Коротко кажучи, тут йому і саксаган, якби той самий вітер, що перед тим підкинув його догори, не здув тепер верхівку наступної великої хвилі: піднятий на гребінь, облитий водою і непритомний, поет талапнувся назад на чардак разом із незчисленними тоннами зеленої води Атлантичного океану, і на щастя чи на жаль, Лауреат був урятований.

Однак Ебенезер не одразу прийшов до тями. Деякий час, який для нього міг однаково бути годиною чи роком, він ледь животів у стані якоїсь ейфорії, байдужий до всього, що відбувалось навколо, до того, як плинув час, і навіть до того, що він і досі був живий. Це був якийсь запаморочливий стан, немов уві сні, який здебільшого в жодному разі не можна було назвати неприємним, хоча його час від часу і переривала якась непевна боротьба, що тривала недовго та супроводжувалась якимось невиразним болем. Іноді він бачив сни — але снилися йому зовсім не жахіття, а якісь чудні супокійні видіння. Два з них повторювалися з певною частотою: першим і найзагадковішим було видіння двох гіпсових конусоподібних гір, високих і ретельно відшліфованих: на вершинах сиділи старці, а навколо них біля підніжжя гір кипіла якась бридка діяльність, природу якої він ніяк не міг збагнути. Іншим видінням було повторення того нещасного випадку, що з ним стався, у якійсь дивовижно зміненій версії: він був у воді, поруч із «Посейдоном», але погода того дня була напрочуд теплою і сонячною, а не штормовою; теплувата вода була зеленого кольору, спокійна, мов у склянці, і навіть не мокра; корабель, хоч усі його вітрила й були напнуті, не просувався вперед ані на дюйм; і не Бертран, а його сестра Анна та його друг Генрі Берлінґейм спостерігали за ним зі шканців, усміхаючись і помахуючи йому, і замість жаху почуття екстазу сповнювало груди поета!

Коли він врешті-решт опритомнів, зміст цих марень відмовлявся воскрешатися в його пам'яті, але почуття спокою увійшло з ним до світу яви. Він тривалий час лежав сумирно з розплющеними очима, потроху впускаючи дійсність у свою свідомість. Для початку, він був живий — деяке запаморочення в голові, слабкість у шлунку та біль у сідницях свідчили про це, хоча він і відчував їх з якоюсь відчуженістю, немов його нездужалі кінцівки йому не належали. Він пригадав нещасливу пригоду без ляку, але не знав, як вона трапилася, і так само не знав того, що його врятувало. Навіть спогад про те, що Бертран втратив усі його гроші, який негайно за цим сплив у його пам'яті, не міг збурити відчуття просвітленості. Поступово він зрозумів, що лежить у гамаку на баку: він упізнав вигляд цього місця, де його колись утримували. У каюті стояв напівморок і тхнуло тютюновим димом, та ще олією від лампи; час від часу було чутно короткий сміх, стишені голоси і ляскіт гральних карт; хтось зовсім поблизу хропів уві сні. Отже, була ніч. Останнє, що він усвідомив, було те, що корабель не гойдало і він рухався плавно, ніби ковзав по льоду, дещо нахилившись на один борт; шторм минув, як і минув небезпечний період штилю у відкритому морі, який часто настає після шторму; «Посейдон» спокійно просувався вперед.

І хоча йому дуже не хотілося залишати той приємний край, де ще зовсім нещодавно подорожував його дух, він незабаром таки звісив з гамака ноги й сів. В інших гамаках довкола нього спали люди, а четверо моряків грали в карти за столом у центрі каюти.

— Дідько! — вигукнув один з них. — Наша спляча красуня заворушилася! — Решта моряків повернулися до нього обличчями, на яких можна було помітити різні усмішки.

— Добрий вечір, — мовив Ебенезер. Голос його був слабкий, і коли він випростався, ноги його підкосилися, а біль в сідницях відновився. Він вхопився за перебірку, щоб не впасти.

— Що таке, хлопче? — поцікавився, усміхнувшись, один морячок. — Ніжки не тримають?

На цьому все товариство голосно зареготало, і хоча він так і не второпав змісту цього жарту, Ебенезер також усміхнувся: те дивне відчуття просвітленості, із яким він прокинувся, робило несуттєвим той факт, що вони напевне сміялися з нього.

— Здається мені, що я впав, — чемно сказав поет. — І дещо забився при тому, отут і отут.

— То було б справжнє дев'ятиденне чудо, якби не забився, — вишкірив зуби один старий уже хлоп, й Ебенезер впізнав у ньому того самого Неда, який уперше відвів його до Бертрана і на додачу так дошкульно його вщипнув. Інші знову зареготали, але таки попросили свого товариша втриматися від жартів і трохи помовчати.

Третій моряк, що здавався дещо менш грубуватим з виду, ніж решта, поквапився пояснити:

— Нед мав на увазі, що воно й не дивно, що у тебе болить там, де тебе вдарили рештки бізані. — Він вказав на боклагу, що стояла поруч на столі. — Давай-но, сьорбни, щоб підкріпитися, поки помічник капітана на палубі.

— Дякую, — сказав Ебенезер і, відпивши з боклаги й здригнувшись від рому, м'яко запитав: — Як так сталося, що я тут опинився?

— Ми найшли тебе непритомного на чардаку під час шторму, — відказав моряк. — Тебе ледь не змило крізь шпигати.

— Сокирник, он він сидить, пустив твою койку на дошки для латок, — весело додав старий Нед і показав на моряка, який заговорив першим, — худого, міцного хлопа років сорока.

— Справді, не хотів тебе образити, — сказав тесля, виклавши карту. — Ми почали набирати воду, а всі мої дошки змило за облавок. Я запитав у твіндеку, чию койку можна використати, і мені вказали саме на твою.

— Ну, що ж, я так гадаю, що не дуже-то й сумуватиму за їхнім товариством. — Розпитуючи далі, Ебенезер дізнався, що був непритомним три дні та три ночі, упродовж яких зовсім нічого не їв. Він був голодний як вовк; кок, очікуючи, що він помре, не залишив для нього пайки, але матроси радо розділили з ним свій хліб і трохи сиру. Вони виказали надзвичайну цікавість щодо його триденного забуття: особливо їх цікавило, чи він і справді нічого не відчував? Його запевнення в тому, що геть нічого, здавалося, дуже їх розвеселили.

— Ну, раз так, то й годі вже про це! — вирік тесля. — Справа ця минула, приятелю, а якщо щось не так, то не забувай, що ми думали, ти ось-ось помреш.

— Щось не так? — Ебенезер не зрозумів. На цю хвилю ром добре вже зігрів усі його кінцівки і відчуття голоду трохи вщухло. Ця каюта на полубаку здавалася доволі затишною. Останнім часом йому не доводилося подибуватися з такою гостинністю, яку виказали йому ці грубуваті матроси, що, без жодних сумнівів, не знали навіть його прибраного ім'я, не кажучи вже про справжню особу.

— Якщо щось і не так, — з теплотою в голосі запевнив він, — то це те, що у своєму очманілому стані я забув подякувати вам як слід за вашу доброту. Якби ж то, заради Бога, у мене був бодай пенс, щоб заплатити вам за все, однак я знаю, що вами рухала природня доброта, а не жадоба золота, як у суходільного люду. Але я злидар.

— І не думай про те, до сраки всі ці подяки, — відповів один із них. — Нехай цим клопоче собі голову твій хазяїн. Ну ж бо, давай пий.

Лауреат усміхнувся на їхню необізнаність і зробив ще один ковток. Чи варто їм сказати, з ким вони були такі люб'язні? Ні, вирішив він, сповнений ніжності до них: нехай чеснота буде сама собі винагородою. Йому спали на згадку оповідки про королів у скромному вбранні, які прогулювалися серед своїх підданих; історія про самого Христа, який подорожував, не впізнаний ніким. Безперечно, одного дня вони взнають правду з одного з віршів, які він складе: тоді ця пригода стане легендою, що її розповідатимуть моряки на полубаку, і промовистим анекдотом у біографіях, що їх колись напишуть.

Це щиросердне ставлення моряків до нього, як і поетів гідний подиву супокій, панували цілих два тижні. Цей останній він починав нарешті розуміти дедалі краще: друге з його видінь знову повернулося до нього, і він, з тихим трепетом, вбачав у ньому таємниче підтвердження свого покликання, як того, буває, сподобляються святі. Чим іншим був у ньому корабель, як не Кораблем Долі, звідки його викинуло, аби покарати за вагання? Чим іншим був океан, як не Купіллю Переприсвяти, моральною мийнею, що мала очистити його від розпачу й зневіри та повернути назад на Корабель? Зміст цього видіння був недвозначним навіть без додаткового, майже моторошного дива, яке він несвідомо передбачив! Звідси й Берлінґеймова присутність на кораблі у мареві, адже саме він у «Володарі морів» (так би мовити, на «Посейдоні»!) взяв на глузи третій рядок Ебенезерового катрена…

Хай в Бурі Океан реве:

Ні Щогл, ні Дошок не зірве.

Бо славний Посейдон за нас,

Недикий він і вужчий враз.

Рядок, у якому, як він стверджував, поет опиняється в океані. Ебенезер з теплотою згадав свого друга та навчителя, який з того, що йому було відомо, уже давно міг бути викритий Слаєм і Скеррі та спроваджений до водяної могили. Генрі скептично поставився до його лауреатства, в тому не було жодних сумнівів.

— Якби ж то, заради Бога, він був разом зі мною, я б оповів йому про це диво!

Від тої знаменної миті, коли на горизонті помітили Корву, який належав до групи Азорських островів, «Посейдон» тримав курс прямо на захід уздовж тридцять сьомої паралелі, що мала привести їх, якщо все буде гаразд, прямісінько до Віргінських мисів. Тривалий шторм розкидав флотилію на всі чотири сторони, тож на обрії не було видно жодного іншого вітрила; проте капітан Міч сподівався з дня на день наздогнати флагманський корабель, який, як він вважав, плив попереду них. І хоча деякий час і згаяли на те, аби дещо полагодити, але щойно Сокирник майстерно скінчив зрощувати пошкоджену рею, «Посейдон», гнаний вітром, цілими днями плавно йшов на повних вітрилах. Минуло вже п'ять тижнів, як вони вийшли з Плімута. Почався травень, і поява землі на обрії була в усіх на вустах.

Увесь цей час Ебенезер рідко коли залишав полубак: по-перше, знадобився деякий час, щоб він відновив свої сили; по-друге, у нього не було жодного бажання знову здибатися зі своїми колишніми співтрапезниками; і в будь-якому разі він був у полоні приємних дум. З Бертраном він, звичайно, не міг не стикатися, але їхні зустрічі були короткими та небагатослівними — слуга був не певен щодо свого становища, а Ебенезер, якщо залишити поза увагою його задоволення від того, що слуга ніяковів, не мав що тому сказати. І хоча його вже більше не бавили ілюзії щодо імпозантності корабля, його захоплення моряками зросло вдесятеро. Його розпач минув цілком: з тихою радістю спостерігав він за тим, як поруч із бортом або в кільватерному струмені пливуть дельфіни, і, охоплений почуттям очікування чогось неясного, гострив свої пера, діставав томики Мільтона і Семюеля Батлера, які правили йому за довідники, та базграв нижче наведені вірші, які змальовували велику подію, що очікувала на нього попереду — першу мить зустрічі з Мерілендом.

Від Іліону плив Улісс

На Захід у Дранті колись,

Декада стомлених Блукань:

Пустельний Край, пінява Хлань.

Нарешті він Ітаку вздрів,

Кінець всім Злидням, зрозумів:

Присяй-бо, це ж хіба не Рай,

Такий він милий, рідний Край,

Всупір злим Скелям й Берегам.

Небесний він, пишаюсь сам,

Пісок златий, зелений Ліс,

Й втішають Гавані поблиз

Моряцьку Долю й Око теж

Лиш Вродою своєю все ж,

І Піснь Поета програє,

Хоч і солодка й довга є,

Їй МЕРІЛЕНДу не збагнуть,

Як вдасться Океан минуть,

Й Вандрівець все ж уникне Дна,

То з щогли власного Судна

Землі Красу він бачить!

До чого він унизу сторінки гросбуха, як і належить, доточив Е. К., Джент, Пт & Лт Мду і подивився на все із задоволенням, якого не відчував з часу доленосного нічного візиту Джоан Тоуст. Йому не терпілося покінчити з цим перевдягом і зайняти гідне його чину становище в Провінції; його фізичний стан був кращим, ніж до нещасного випадку, а його душевний стан навряд чи міг би стати ще піднесенішим. Розглянувши переваги декількох планів, він постановив врешті-решт припинити це ошуканство, оголосивши всім, ким він є насправді, і прочитати ці останні складені ним вірші, щойно «Посейдон» наблизиться до берега: було цілком очевидно, що проти Лауреата на кораблі не було жодної змови, і пасажири заслуговують на те, щоб знати правду про нього та Бертрана.

Однак таке вже було його щастя, що йому не вдалося втілити цей приємний задум у життя. Позаяк кінець їхньої подорожі був уже не за горами, настрій у пасажирів, зарівно як і в залоги корабля, день у день ставав дедалі піднесенішим, і хоча морякам офіційно заборонялося випивати на борту корабля, полубак не менше, аніж кают-компанія, зробився місцем нічних бенкетів. Гостинність залоги щодо Ебенезера відповідно зростала дедалі більше: йому бракувало грошей, аби вкласти їх у гру в карти, але він радо брав собі частку їхнього рому та їхньої сердечності.

Одного вечора, коли вже випили достатньо, старий Нед, чиє доброзичливе ставлення найбільше здивувало Лауреата, спустився по трапу в каюту й оголосив усьому присутньому товариству, що він повернувся після розмови з містером Ебенезером Куком, яка щойно відбулася на палубі. Ебенезерові вуха нашорошилися, щоки його спалахнули, позаяк тон, яким розмовляв цей чоловік, говорив про те, що його послали як якогось офіційного представника від усього гурту. Решта присутніх уникали дивитися на нього.

— Я розповів сквайру Куку, як добре ми обійшлися з його слугою, — вів далі Нед, неприємно посміхаючись до поета. — Я сказав йому, що ми видряпали його з пазурів смерті та дбали про нього, поки він знову не одужав, і розділили з ним і покій, і стіл, ні на що не скаржачись. Потім я запитав його, чи не буде він такий люб'язний заплатити нам щось за наші клопоти, позаяк ми вже наближаємося до берега…

— Що він сказав? — запитав хтось. Риси Ебенезерового обличчя вирували, смикаючись навсібіч: він був розчарований, дізнавшись, що їхня щедрість була, принаймні частково, корисливою, але водночас він визнавав свої зобов'язання перед ними та законність їхніх вимог.

Нед подивився на нього скоса лиховісним поглядом.

— Те жалюгідне брехло послалося на те, що він бідняк і грошей у нього немає! Каже, що свій останній гріш він втратив, коли ми помітили на горизонті Корву!

— То все щира правда, — виголосив Ебенезер у відповідь на те загальне обурення, яке викликало оголошення Неда. — Це розпусний чоловік, якому було замало того, що він розтринькав усі свої гроші, так він заклався ще й на мої, ось чому я не міг долучитися до ваших ігор. Але присягаюся, що відплачу вам за вашу ласку, позаяк ви назначили їй ціну. Запишіть мені ваші імена і, щойно я прибуду до Молдену, того ж таки дня відішлю вам цю суму.

— Еге ж, б'юся навзаклад, що пришлеш — і плакали вже мої грошенята, — засміявся Сокирник. — Такі обітниці легко складати!

— Послухайте, дозвольте мені пояснити… — Ебенезер вирішив відкрити перед ними свою справжню особистість — тут і зараз.

— Не треба ніяких пояснень, — сказав боцман, який у більшості подібних справ виступав від імені моряків, що стояли на вахті. — Коли моряки доглядають хворого моряка, то не потребують жодної подяки, але коли вони ділять полубак із якимось хворим пасажиром, то їм за це в кінці подорожі платять.

— Такий морський закон, — підтвердив Нед.

— І справедливий, — погодився Ебенезер. — Але якщо тільки ви…

— Годі, — наказав боцман, усміхаючись, і дістав зі своєї кишені шмат паперу. — Твій хазяїн каже, що в нього немає грошей, і ти також це стверджуєш. Тобі нічого не залишається, як підписати цей папір.

Ебенезер нерішуче взяв до рук документ і прочитав слова, що були написані грубим почерком.

— Що це таке? — вигукнув він і, відвівши очі від документа, уздрів моряків, які, бачачи, як він здивувався, вишкірили зуби.

— Це морський закон, як уже сказав Нед, — відповів боцман. — Підписуй, і ти станеш таким самим бідним мариманом, як і решта з нас, який ані бзда не винен своїм товаришам.

І справді, документ стверджував, що підписант цього стає кимось на кшталт почесного члена залоги «Посейдона» і ділить з ними всі права, привілеї й обов'язки, як і звичайний моряк, за винятком того, що він не стає до роботи і не отримує платні. Мова документу, вишукана порівняно з краснописом, наводила на думку, що це насправді є традиційним способом вийти з цих, як здавалося Ебенезеру, нових важких обставин, і підпис капітана Міча в кутку свідчив про те, що на це мається офіційний дозвіл.

— Отже… вам зрештою не потрібно буде нічого платити?

Боцман кивнув.

— Було б проти правил очікувати цього від товариша, із яким разом служиш.

— Ну, що ж, це честь для мене! — засміявся поет, і його шана до цих людей подвоїлася. — Я з радістю негайно поставлю під цим свій підпис! — І витягши своє перо, він написав на папері власне справжнє ім'я та титул.

— Еге, приятелю, — сказав Сокирник, заглядаючи йому через плече, — що це ти за штуку надумав утнути у відповідь на нашу ласку? Підписуйся своїм власним ім'ям, а не ім'ям свого хазяїна!

— То ти вже чув раніше про морський закон? — підозріло запитав Нед.

— Ба ні, джентльмени, я не збирався жартувати. Настав час, щоб ви взнали правду. — І він розповів їм усю історію свого перевтілення, намагаючись якомога коротше з'ясувати, навіщо це все йому знадобилося. Випивка розв'язала йому язика: він говорив пишно й велемовно і, аби підтвердити свої повноваження, прочитав їм напам'ять усі строфи, що були в його записнику.

— Скажіть лишень слово, — мовив він наостанок, — я приведу сюди свого слугу, і він присягнеться, що так воно і є. Він і вірша напам'ять не знає і навряд чи й прочитає їх зі сторінки.

Моряки поставилися до цього спочатку недовірливо, але коли поет скінчив, вони були вочевидь вражені. Ніхто не запропонував привести Бертрана, щоб він це засвідчив. Головне, що викликало в них зауваження і сумніви, як з'ясувалося, становив той факт, що Ебенезер погодився на гамак на полубаку, тоді як його слуга насолоджувався милостями міс Люсі Роботем, але й це Лауреат використав собі на руч, нагадавши їм про свій славень невинності: така поведінка, як Бертранова, була немислима для людини, для якої невинність є самою її суттю.

— Дідько! — вигукнув боцман. — Та невже ти хочеш сказати, що поет — то такий собі піп-кателик, який послуговується своїм стручком, лише аби спустити воду з трюму?

— Я не кажу про всіх поетів взагалі, а лише про себе, — відповів Ебенезер і пояснив, наскільки то йому дозволяла сором'язливість, різницю між целібатом духовних осіб і справжньою цнотою. Перша, за його словами, є не більше, ніж різновидом дисципліни, хоч і гідна хвали, позаяк вона скеровує час та енергію, які зазвичай витрачаються на любощі, до більш шляхетної праці, вберігають особу, що дала обітницю, від зв'язків з коханками та дружинами, що відволікають, і загалом сприяє тривалішому та більш плідному життю; але в жодному разі це не є таким чистим станом, як справжня цнота, і в суті своїй зовсім не обов'язково, щоб целібат являв собою якусь чесноту взагалі — найбільший розпусник дотримується целібату в похилому віці, коли сили покинули його. Целібат, коротко кажучи — це практика зречення, яку майже завжди приймають за браком альтернативи або під зовнішнім впливом; а цнотливість є метафізичним станом згоди, гідним більшого захоплення, позаяк він добровільно накладається на себе, і не містить у собі ніякої практичної цінності, і не має для чоловіків фізичного прояву її наявності чи втрати. Для нього в ній немає навіть посмертної практичної цінності християнської чесноти, позаяк його інтерес у ній є радше онтологічним та естетичним, ніж моральним.

Він просторікував, не стримуючись, більше напучуючи себе, аніж залогу, яка дивилася на нього з благоговінням.

— То це ти тут сидиш і хочеш втелющити нам, — запитав незворушно боцман, урвавши йому мову посеред речення, — що ніколи в житті не конопатив корму? Ти ніколи своєю старою швайкою не драв коноплі жодній портовій шлюсі?

— І ніколи не буду, — бадьоро відказав поет, і, аби убезпечити себе від набридливо допитливих, він у відповідь на твердження боцмана звернувся до присутніх з пропозицією підняти келихи за його нове становище.

— Не думайте, що тепер я як Лауреат ставлюся до вас з меншою шаною, — запевнив він. — Перехилімо наші чарки, і перш ніж ця ніч добіжить кінця, я заплачу вам свою данину дечим приємнішим за срібло. — Насправді ж він мав намір виказати їм честь, оспівавши їх раз і назавжди у своїх віршах.

Моряки перезирнулися.

— Хай буде так, — реготнув старий Нед, і решта присутніх також висловила свою згоду. — Давайте, влийте в нього трохи рому, перш ніж почнеться наступна вахта!

Ебенезеру дали цілу пляшку та наказали випити її до дна.

— Що це? — засміявся він якось непевно. — Щось на кшталт церемонії посвячення?

— Ні, то буде пізніше, — сказав Сокирник. — Ром потрібен для того, щоб тебе приготувати.

Ебенезер відхилив підготовчі заходи, виказавши готовність до будь-якого жартівливого випробування.

— Отже, відкладім усю цю петрушку набік і перейдімо до м'яса; дичина готова для забави!

Це було сигналом для них, і довкола здійнявся гамір: руки поета скрутили з обох боків, один моряк висмикнув з-під нього стілець, і перш ніж він встиг отямитися, інший тицьнув його головою в подушку, що, немов під дією якихось чар, невідь-звідки взялася на столі, і міцно притис до неї. Не схильний за своєю вдачею до брутальних розваг, Ебенезер ніяково зіщулився; і, крім того, йому через його чин та й просто від страху болю прийшлася зовсім не до смаку ідея ритуального побиття кийками, що, як він гадав, і було метою моряків.

Коли, на його превеликий жах, за мить стало зрозуміло, що дати йому різок аж ніяк не входило до їхніх намірів, жодна сила на світі не могла примусити його мовчати; і хоча його голову тримали так само міцно, як і кінцівки, він так пронизливо крикнув, що його почув навіть марсовий на грот-щоглі.

— Капітан Міч вас за це повісить! — вигукнув він, коли нарешті спромігся видобути із себе декілька слів.

— Гадаєш, він нічого не знає про морський закон? — Ебенезер впізнав квоктання старого Неда позаду себе. — Ти ж бачив його ім'я на папері, еге ж?

І немов підтверджуючи безнадійність його ситуації, щойно він знову поновив свої зойки, старпом устромив голову в люк і поставив веселий ультиматум: «Капітан наказав або негайно припинити цей лемент, або угріти цього поганця рукояттю пістолета, щоб йому тяму одібрало. Він турбує панянок».

Єдина його погроза звелася таким чином нінащо, й Ебенезер, здавалося, був приречений пройти це посвячення до самого згубного кінця. Але раптом хтось на палубі щось крикнув — Ебенезер, напівпритомний, не звернув на те уваги, — і за якусь мить усі присутні моряки збігли по трапу на палубу, залишивши майбутнього новонаверненого на самоті. Слабкий і сповнений гніву, він послав їм навздогін прокляття. Потім, доклавши певних зусиль, щоб вдягнутися, він спробував, як міг, заспокоїти свої нерви думками про відплату. Досі причмелений і глухий до вигуків і тупотіння ніг над головою, він за якусь хвилину проказав свій фінальний морський куплет, вірші, які ще багато наступних тижнів залишатимуться останніми, які він написав:

Ад не зна брудніш, бридкіш Чортів:

Боронь, БОГ, од Аглицьких Моряків!

Тепер до загального гамору на палубі додався звук пострілу з мушкета, і навіть прокотилась луна від гармати, хоча на «Посейдоні» не було ніякої артилерії: хоч би що там відбувалося, на це не можна було більше не звертати уваги. Ебенезер підійшов до трапа, але перш ніж встиг піднятися, він зіткнувся з Бертраном у нічній сорочці та ковпаку, який одним стрибком скочив вниз і розпростерся на підлозі.

— Хазяїне Ебенезере! — скрикнув він і, вгледівши поета біля трапа, тремтячи всім тілом, став на коліна. Побачивши, який нажаханий був його слуга, Ебенезер відчув, як йому аж морозом сипнуло поза шкірою.

— Що таке, приятелю? Який шляк тебе трафив?

— Тут нам усім і каюк, пане! — заволав Бертран. — Із нами все кінчено! Пірати, пане! Хай буде проклятий той час, коли я погодився зіграти Лауреата! Ці дияволи оце вже зараз висаджуються на наш корабель!

— Ні! Ти п'яний!

— Присяй-бо, пане! Нас усіх очікує прогулянка по дошці!

Як він пояснив, на «Посейдоні» пізно по обіді помітили на південному сході якесь вітрило, і, узявши його за один з кораблів флотилії, капітан Міч вирішив поквапитися і його наздогнати, перш ніж стемніє, — військовий корабель, який мав провести їх безпечно через води, де траплялися пірати, зник з обрію, відколи вони були біля Корву, і два кораблі становили складнішу здобич, ніж один. Але оце лиш нещодавно їм вдалося наздогнати незнайомця, і щойно вони опинилися на достатній відстані, як звідти у напрямку носа корабля пролунав постріл, і вони вже надто пізно зрозуміли, що потрапили в пастку.

— Заради Бога, і чого я не залишився з Ральфом Бердселом! — заголосив він наостанок. — Краще вже втратити свого струка, ніж втратити життя! Що ми тепер робитимемо?

У Лауреата на те питання не було кращої відповіді, аніж у його пахолка, який, припавши до землі, тремтів, стоячи навколішки. Стрільба припинилася, але галасу стало ще більше, ніж раніше, і Ебенезер відчув поштовх від того, як корпус іншого корабля торкнувся корпусу «Посейдона». Він піднявся трохи вгору трапом, аби виглянути з люка.

Йому відкрилося моторошне видовище. Інше судно пройшлося вздовж правого борту «Посейдона», міцно причепившись до своєї жертви численними гаками. Це було двощоглове судно, що мало оснащення, як у шхуни; менше від «Посейдона», але завдяки своїй близькості та тому, що багато тижнів довкола них, окрім моря аж до самого горизонту, нічого не було видно, воно здавалося велетенським. Чоловіки з пістолями чи смолоскипами в одній руці й абордажними шаблями в другій безперешкодно дерлися через релінг і збивали докупи залогу «Посейдона» навколо грот-щогли, а їхні постаті, підсвічені вогнем, ставали ще більш страхітливими; здавалося, що капітан Міч вважав нерозумним чинити спротив. Самого капітана разом із його помічниками можна було побачити далі, ближче до корми, під окремою охороною біля бізань-щогли, а на чардак уже, піднявши з ліжок, виводили пасажирів, більшість із яких була в нічних сорочках і спідньому. Чоловіки слали прокляття та скаржилися; жінки зомлівали, верещали або просто плакали в очікуванні своєї долі. Над фок-щоглою піратів висів щербатий місяць, і біле світло відбивалося від гафельних топселів, що тріпотіли на вітру; нижні вітрила, круто приведені до вітру, також обдував прохолодний нічний бриз, і вони, кидаючи гігантські тіні, горіли помаранчевим світлом від смолоскипів. Ебенезер наліг усім тілом на трап, щоб не впасти. Йому спали на пам'ять усі жахіття, про які він читав у Есквемеліна; як Рош Бразиліано мав звичку смажити своїх бранців на дерев'яних рожнах або натирати їхні рани після шмагання батогом лимоном і перцем; як Л'Оллоне голіруч виривав у своїх жертв язики та жував їхні серця; як Генрі Морґан вичавлював у чоловіків очі з очниць за допомогою джгута, зав'язаного навколо черепа, підвішував їх за пальці рук і ніг або тягнув їх догори, прив'язавши за інтимні місця.

Позаду знизу було чутно, як голосив Бертран.

— Досить, відставити! — віддавав накази один з піратів. Вони не збираються зазіхати на нещасні життя пасажирів, виголосив він, їм потрібні гроші та запаси, що є на кораблі. Якщо кожен поводитиметься належно, то їм не завдадуть жодної шкоди, і єдине, що їм загрожує, — це втрата цінного майна, декількох діжок солонини й гороху та трьох чи чотирьох матросів, котрі піратам потрібні, щоб поповнити їхню залогу; і за годину вони зможуть відновити свою подорож. Потім він відрядив загін піратів, щоб вони супроводили чоловіків з-поміж пасажирів назад до їхніх кают і зібрали здобич, залишивши жінок нагорі як заручниць, аби ніщо їм не завадило в пошуках поживи; іншій команді він наказав оглянути трюм, забравши все необхідне; а третя група, що складалася з трьох озброєних чоловіків, вирушила до полубака привести решту моряків, які могли там залишитися.

— Мерщій! — вигукнув Ебенезер, стрибнувши на підлогу і звертаючись до Бертрана. — Вдягай цю одіж і дай мені мою нічну сорочку! — Він почав якомога хутчіш стягувати з себе одяг слуги.

— Навіщо? — заскиглив Бертран. — Усе одно з нами все кінчено.

Ебенезер уже зняв із себе одяг і почав стягувати нічну сорочку.

— Ми не знаємо того, що на нас очікує, — сказав він похмуро. — Можливо, їм потрібні джентльмени, а не голота. У будь-якому разі, краще вже було б чесно пройти це випробування: якщо я й маю померти, то помру Ебеном Куком, а не Бертраном Бертоном! — Він потягнув востаннє, і сорочка спала з Бертранової голови та злізла з його рук. — Господи Ісусе, таж вона засрана!

— То від страху, — визнав пахолок, порпаючись в одязі.

— Ану стій, дамочки! — почувся голос з люка. — Та ви тільки-но погляньте, панове, це ж якась плавуча Ґоморра!

Ебенезер, наполовину просунувши голову крізь закаляну сорочку, і Бертран, що стояв навколішках голий, обернулися обличчям до трьох піратів, що вишкірили зуби та, тримаючи в руках пістолі й шаблі, стояли біля трапа.

— Мені б дуже не хотілося псувати вам вечірку, морячки, — сказав їхній ватаг. Це був лютий з виду мавр, темношкірий, з бичачою шиєю, зламаним носом і шорсткою бородою; на голові в нього сидів червоного кольору капелюх, схожий на тюрбан, і крізь розстебнуту сорочку куделилося чорне волосся. — Але нам потрібні ваші дупи на чардаку.

— Прошу, не робіть помилки щодо мене, сер, — відказав Ебенезер, тягнучи край своєї нічної сорочки донизу. Він випростався і якомога спокійніше з погордою вказав на Бертрана. — Цей хлоп хай говорить сам за себе, але я ніякий не моряк: моє ім'я Ебенезер Кук, і я є Поет-лауреат Його Королівської Величності Провінції Меріленд!

14

Лауреат зазнає двох віроломних смертельних ударів по своїй репутації, стикається з піратством, спробою позбавити незайманості, заколотом, який таки довели до скутку, з убивством і приголомшливою бесідою двох капітанів, і все це на декількох сторінках

Оскільки заява Ебенезера не справила на страхітливого мавра та його двох спільників жодного враження, вони виштовхали своїх бранців — Лауреата, що мав на собі тільки свою огидну нічну сорочку, і Бертрана в плюндрах, які він похапцем натягнув, — нагору, на чардак. Гамір тим часом трохи вщух; хоча жінки та слуги з усіх боків плакали й голосили, корабельна старшина та залога стояли похмурі, збившись у невеличкі групи навколо бізань- і грот-щогли відповідно, а джентльмени, які по одному поверталися з кают-компанії під охороною своїх драпіжників, міцно стиснувши губи, справляли мовчанку. Поки що ніякої фізичної шкоди ані жінкам, ані чоловікам завдано не було, і це спритне пограбування «Посейдона» майже добігало кінця. З усіх тих намірів, про які заявили пірати і які вдалося підслухати Ебенезеру, їм залишилося лише перевантажити провізію та переконати трьох чи чотирьох моряків перейти до них на службу.

Що стосувалося пограбування, то про це Ебенезер не турбувався, позаяк його слуга вже обібрав його дочиста; але те намовляння на службу до піратів вселяло в нього жах, бо його та Бертрана схопили на полубаку й жоден з них двох не був вдягнений як джентльмен. Його страхи подвоїлися, коли їхні поневолювачі повели їх до грот-щогли.

— Ні, прошу, послухайте мене! — вигукнув він. — Я зовсім не моряк! Мене звати Ебенезер Кук, з мису Кука, що в Меріленді! Я — Поет-лауреат!

Залога «Посейдона», попри серйозність свого становища, під час їхнього наближення почала посміхатися, підштовхуючи один одного.

— Ти брехло-лауреат, маримане, — гарикнув один з піратів і штовхнув його так, що той приєднався до гурту. Але ця сцена привернула увагу, й один зі старшин піратів, що стояв на шкафуті й за віком та зовнішністю, здавалося, міг би бути капітаном, підійшов до них.

— Що там таке, Боабділе? — голос цього старшини був незлобливий, а вдягнений він був, порівняно з чудернацькою вдяганкою своїх підлеглих, у доволі скромне вбрання, яке можна було б очікувати побачити на джентльмені; на березі його можна було б узяти за чесного плантатора чи кораблевласника років п'ятдесяти, але здоровань мавр, вочевидь, був стурбований його наближенням.

— Та нічо' такого, капітане. Ми знайшли цих пустотливих песенят-содомітів на полубаку, й отой довгий стверджує, що він ніякий не моряк.

— Спитайте мого слугу! — благально мовив Ебенезер, впавши навколішки перед капітаном. — Спитайте тих негідників, що стоять отамо, чи я один з них! Присягаюся, сер, я джентльмен, Лауреат Меріленду за наказом лорда Балтимора!

У відповідь на капітанове запитання Бертран засвідчив особистість свого хазяїна та виказав власну, а боцман самохіть надав додаткове підтвердження; але старий Нед, хоч його думкою ніхто і не цікавився, на зло присягнув протилежне і, як доказ, видобув, на превеликий поетів жах, підписаний на полубаку документ, який проголошував Ебенезера членом залоги.

— Буде краще всім, якщо ви заберете їх обох із собою, — додав він. — Вони достатньо здібні моряки, але, щоб плавати з ними, треба пам'ятати, що вони ще тії злодії та крутії! Не дозволяйте їм своїми витівками ошукати вас!

Бачачи, що має на меті їхній старий товариш, дехто також підняв галас, сподіваючись таким робом врятуватися, щоб їх не примусили приєднатися до піратів. Але капітан, перебігши очима Недів документ, відкинув його вбік.

— Знаю я ці штучки, — глузливо відказав він. — Поза тим, це підписав Лауреат Меріленду. — Він скептично оцінив Ебенезера. — То ти і є той самий Ебен Кук?

— Саме він, клянуся, сер! — Серце Ебенезера шалено калатало; у нього аж мурашки по тілу побігли від захоплення перед прозорливістю капітана та від подиву, що його слава сягнула так далеко. Але його неприємності на цьому не скінчилися, бо хоча пірат зовні, видавалося, і був переконаний, він наказав, щоб обох чоловіків відвели на корму, аби їх розпізнали пасажири, після чого він був геть збитий з пантелику, почувши третю версію — що жоден з них не був моряком, але що саме старший, огрядніший, і був Лауреатом, а той худорлявий поганець — його секретар. Капітан Міч підтакнув і додав, що це не вперше, коли слуга має нахабство вдавати, що саме він займає посаду свого хазяїна.

— Ага, — сказав капітан, звертаючись до Бертрана, — отже, це ти ховаєшся під вбранням свого слуги! Але як же це так, що команда твердить протилежне?

На цю хвилю пограбування «Посейдона» вже завершилося, й увага всіх присутніх була прикута до цього дізнання. Ебенезер був у розпачі, не в змозі пояснити всю ту заплутану історію свого перевтілення.

— Яка вам різниця, хто з них бреше? — поцікавився капітан Міч з містка, де його тримали під дулом пістолета. — Забирай їхні гроші, та й квит!

На що капітан піратів незворушно відповів:

— Не гроші Лауреата мені потрібні — у нього їх обмаль, б'юся навзаклад. — Ебенезер і Бертран обоє рішуче запевнили в істинності цієї здогадки. — Я шукаю собі гарного слугу, щоб прислуговував мені на кораблі; Лауреат може йти до біса.

— Ви мене викрили, — негайно ж відказав Бертран. — Я визнаю, що я — Лауреат Ебен Кук.

— Негідник! — вигукнув Ебенезер. — Зізнайся, що ти брехливий слуга, пройдисвіт, якого світ не бачив!

— Ні, я повідаю тепер правду, — сказав пірат, пильно вдивляючись у чоловіків. — Це слуга най іде під три чорти. Я маю вказівки затримати на своєму кораблі Лауреата.

— Ось ваш поет, пане, — безсоромно вказав Бертран на Ебенезера. — Кращого хазяїна слузі нізащо не знайти.

Ебенезер вибалушив очі.

— Ні, ні, добрі паничі, — сказав він нарешті. — Це вже не вперше, коли я наважуюся вдавати з себе іншого, як то і підтвердив капітан Міч! Ось цей чоловік і є Лауреат.

— Досить, — наказав пірат і повернувся до мавра в тюрбані. — Закуй їх обох у кайдани, і ми відпливаємо.

Отак, під стишений гомін залоги та пасажирів «Посейдона», цю безталанну парочку, яка весь той час завзято заперечувала, перепровадили до шхуни та, конфіскувавши всю зброю і геть усе військове спорядження, що вони були в змозі знайти на борту пограбованого корабля, пірати наостанок декілька разів вщипнули панянок, перелізли через облавок, прибрали абордажні гаки та вирушили у відкрите море, залишивши далеко позаду своїх обурених жертв. Моряків, яких забрали примусом — Сокирника, боцмана та ще одного молодика з іншої вахти — відвели до каюти капітана підписати відповідні папери, а двох бранців ув'язнили в комірчині на носі корабля, де зберігалися линви та вітрила і яка, маючи додаткові двері з ґратами, разом із залізними, міцно припнутими до книць кайданами на ногах полонених, перетворилася на тюремну камеру, куди не проникало жодне світло.

І хоч би як зле він почував себе від гніву на зрадливого слугу та потерпав за свою долю, Ебенезер був також дуже спантеличений усією цією подією, вимагаючи, щоб йому пояснили причину його викрадення; на всі подібні запитання їхній тюремник — отой самий чорний здоровань, котрий уперше їх і злапав, відповідав просто: «Капітан Паунд має на те свої причини, приятелю». І тільки тоді, коли на ноги вже були накинуті кайдани і цей мурмило, замикаючи на засув важенні двері, вчетверте чи вп'яте повторив свою відповідь, Ебенезер упізнав це ім'я.

— Як ти сказав, капітан Паунд? То вашого капітана звати Паунд?

— Том Паунд, саме так, — гарикнув пірат і, не чекаючи подальших запитань, пішов.

— Святий Боже! — вигукнув поет. Вони з Бертраном були тепер одні в малесенькій комірчині, у суцільній темряві, позаяк мавр забрав лампу із собою.

— Ви знаєте цього мерзотника, пане? Він відомий пірат? Святий Ісусе, якби ж то я міг зараз знов опинитися на Паддінґ-Лейн! Я б сам тримав руками цього свого нетіпаку, а Ральф Бердсел хай уже робив би там, що хоче!

— Еге ж, я знаю Томаса Паунда. — Ебенезер був настільки здивований таким збігом, якщо те й справді було випадковістю, що це тимчасово взяло гору над його гнівом. — Це той самий пірат, із яким Берлінґейм колись плавав біля берегів Нової Англії!

— Пан Берлінґейм — пірат? — вигукнув Бертран. — Але, зрештою, для мене в тому немає нічого дивного…

— Припни свого брехливого язика! — різко урвав йому мову Ебенезер. — Ти ще та шельма, щоб судити мого друга, — сам був ладен викинути мене на корм акулам, і пропав би я ні за понюх табаки!

— Ні, послухайте, пане, — з мольбою в голосі мовив Бертран, — не думайте ви вже так зле про мене. Я визнаю, що вчинив щодо вас віроломно, але ж ціною питання було або ваше, або моє життя, а не якийсь там понюх табаки!

Та й крім того, додав він, Ебенезер за якусь мить вчинив так само, коли капітан відкрив свої справжні наміри.

На цю гірку істину поет не мав що відповісти, і якийсь час обоє зажурено помовчали, кожен розмірковуючи над своєю недолею. За ліжка їм правили два стоси вітрил, подертих на шмаття, що лежали на дерев'яних брусах — тимберсах, які, оскільки їхній карцер розташовувався в самісінькому носі шхуни, були не горизонтальними, а, вигинаючись догори від кіля до водоріза, утворювали таким чином також стіни. Кут, під яким вони були розташовані, та постійне гупання хвиль об ніс корабля не дали б Ебенезерові, попри його велику втому, заснути, навіть якщо залишити поза увагою додаткові незручності — страх і збудження. Його думки повернулися до Генрі Берлінґейма, який плавав під командою того самого розбійника, що тримав їх зараз у полоні; можливо, саме на цьому кораблі.

— Якби ж то він був тут зараз, щоб замовити за мене слівце!

Він розмірковував над тим, щоб розповісти капітану Паунду про свою дружбу з Берлінґеймом, але відмовився від цього задуму. Він не знав, під яким ім'ям плавав Генрі, це одне, і потім — те, за яких обставин його друг полишив своїх товаришів, навряд чи піднесло б в очах капітана знайомство з ним. Ебенезер пригадав історію, розказану в диліжансі дорогою до Плімута, про Берлінґеймові пригоди з матір’ю та донькою, яких він врятував від ґвалту і які винагородили його, надавши йому, окрім іншого, першу справжню провідну нитку до його походження. Як же сильно йому бракувало Генрі Берлінґейма! Він навіть не міг достеменно пригадати, яким він був із себе, його улюблений друг; у кращому разі образ, який він малював у своїй уяві, складався з дуже різних облич і голосів Берлінґейма до та після його пригод в Америці. Йому знову пригадалися Бертранові слова, що викликали тривожний спогад про зустрічі його пахолка з Генрі: їхня стріча на поштовій станції в Лондоні, про яку його друг ніколи не згадував, їхній обмін одягом у стайні «Володаря морів». Чому Бертран не здивувався, дізнавшись про Берлінґеймове піратство, яке так приголомшило Ебенезера?

— Чому ти так зле одзивався про Берлінґейма? — запитав він уголос, але у відповідь з протилежної сторони кільового бруса, що проліг між ними, почув лише хропіння.

— І за таких обставин цей негідник ще може спати! — вигукнув він із сумішшю подиву і роздратування, але так і не зважився його розбудити. І, врешті-решт, хоч він і вважав, що це неможливо, не витримав, і його, знесиленого, також зморив сон у найбільш негодящому для цього місці.

На ранок це питання або ж вислизнуло йому з пам'яті, або втратило свою важливість, бо ж об тім він своєму слузі нічого не сказав. Коли ж настав день, виявилося, що ставлення до них капітана Паунда не можна було назвати таким уже й немилосердним: після сніданку, що складався зі шматка хліба, сиру і води — і це було не покарання, позаяк уся залога вранці їла те саме, — їх розкували, дали їм якусь крадену вдягачку та дозволили вийти на чардак, де вони й з'ясували, що пливуть посеред безмежного океанського простору. Мавр, який, здавалося, був старшим помічником, поставив їх справляти різну невибагливу роботу, як-то драти коноплі чи драїти пемзою палубу; тільки надвечір їх повернули до їхньої вбогої камери, і ніколи вже більше не заковували в кайдани. Капітан Паунд дуже просто з'ясував їм свої наміри; він певен у тому, що хтось один із них є Лауреатом, але не вірить запевненням жодного і тому має намір тримати їх обох при собі під вартою. Нічого він їм не скаже щодо того, чому їх позбавили волі, хіба тільки те, що він просто виконує накази, а стосовно того, як довго їх будуть утримувати, він може сказати, що як тільки надійде відповідний наказ, він їх звільнить. А поки що вони мають поводитися як слід, і їм не завдадуть жодної шкоди.

Ебенезеру нічого не залишалося, як з усього цього зробити висновок, що його поневолювач є у певному розумінні агентом провідника змовників Джона Куда, за вказівкою якого він і сидів у засідці, очікуючи на «Посейдон». Цей чоловік для досягнення своїх капосних цілей не зупиниться ні перед чим! І як же воно по-диявольськи змисно — звалити всю провину на піратів!

Позаяк смерть від тортур йому більше не загрожувала, Лауреат дав волю своєму безмежному гніву, обурюючись на те, що його викрали, — втім, це сильне почуття він доволі розважливо приховував від своїх викрадачів, — і водночас він не міг не схвалювати те, з якою шаною його ворог поставився до сили пера.

— Ясна річ, — пояснив він Бертранові дружнім тоном, — що мілорд Балтимор, замовляючи мені написати «Мерілендіаду», мав на мислі дещо більше, ніж музу поезії. Він знає те, що визнає мало хто з державців: гарний поет вартий двох друзів при дворі, коли йдеться про те, щоб підтримати чи розладнати якусь справу, хоча, звісно, цей чоловік дуже обережно ставиться до почуттів поета, щоб сказати про таку річ відверто. А інакше чого б він послав мого дорогого Генрі наглядати за мною, як ти гадаєш? І чому б це Куд чатував на мене, якби не знав того, який я маю вплив зарівно з Балтимором? Достоту, це два грізних супротивники!

Якщо на Бертрана це і справило враження, то воно аж ніяк його не втішило.

— А най би їх обох чума вхопила!

— Не кажи так, — запротестував його хазяїн. — Дуже добре бути неупередженим, коли мовиться про якісь дрібниці, але це справа, де справедливість виступає проти ницості й легкодухості, і людина, яка ухиляється, дає свою згоду на тяжкий злочин.

— Може, й так, — мовив Бертран, знизавши плечима. — Мені ваш Балтимор відомий як дивовижний папіст, але я маю сумніви, що він при всьому цьому уже став святим.

І коли Ебенезер почав заперечувати, пахолок повів далі, переповівши історію, почуту від Люсі Роботем на «Посейдоні», суть якої полягала в тому, що Чарлз Калверт стоїть на службі в Рима.

— Уклавши диявольську угоду з Папою, він приєднався до папістів і дикунів проти протестантів, щоб вирізати їх усіх до ноги! Потім, утворивши з Меріленду Римську фортецю, єзуїти, немов сарана, заполонять усю місцевість, і перш ніж ви встигнете проказати «Отче наш», увесь той край належатиме Риму!

— Яка зловмисна маячня! — глузливо мовив Ебенезер. — Які ж у Балтимора є причини, щоб вчинити таке зло?

— Які причини! Папа заприсягся, що приєднає його до лику блаженних, якщо він запровадить римську віру в Меріленді, і канонізує його, якщо той загарбає весь край! Він зробить з нього клятого святого!

І саме тому, щоб запобігти цій катастрофі, як вирекла Люсі Роботем, її батько та решта заколотників і приєдналися колись до Джона Куда, щоб, скинувши владу папістів у Меріленді, що збіглося в часі з усуненням із трону короля Якова, подати петицію Вільяму та Мері з проханням дозволити їм перебрати управління Провінцією на себе.

— Але Кудові за всі його старання відплатили чорною невдякою, — сказав Бертран, — бо щойно той дім впав, як здобичники пересварилися між собою, і Балтимор примудрився здобути посаду губернатора для цього добродія Ніколсона. І хоч він і став під знамена короля Вільяма, усьому світу відомо, що в серці він католик: коли бився разом із Яковом у Ганслоу-Гіті, то разом з іншими справляв месу, і саме загін ірландських католиків він і привів у Бостон.

— Святий Боже! — заволав Ебенезер. — Ця блудниця Роботем — то ціла помийня наклепів! Ніколсон така ж чесна людина, як і я!

— Він — байстрюк герцога Болтона, — наполегливо правив своє слуга. — І перш ніж пристати до папістів, був ад'ютантом полковника Кьорка в Африці. Стверджують, що він зробив ковток вина з дупи полковника в Мекнесі, щоб зробити приємність імператору Мулаю Ісмаїлу…

— Зупинися!

— Одні кажуть, що це було травневе вино, інші — що бристольський херес; пані Люсі особисто бере сторону прибічників травневого вина.

— Я більше не хочу цього чути! — пригрозив поет, але на всі його протести в Бертрана були однакові відповіді: «Багато чого відбувається, що вашому чесному хлопу навіть і не снилося» або «Історію здебільше творять в опочивальнях, а не у тронових залах».

— Мені воно до дупи, хто там правий, а хто ні, — сказав він нарешті. — Хай там як, а ми потрапили в Кудове сільце, і нам уже ніколи не ступити на сушу.

— Як це так? — зажадав поет. — Мені на борту цього корабля ведеться аж ніяк не гірше, ніж на «Посейдоні», а триматимуть нас тут, поки не надійде наступний наказ.

— Ще б пак, хто б мав сумніви! — сказав слуга. — Але якщо ви й справді аж така потужна гармата, як гадає Чарлз Калверт, то хіба ж Куд відпустить вас на свободу, щоб ви його висадили в повітря? Для мене залишається загадкою те, як ми й досі ще живі!

Ебенезеру нічого не залишалося, як визнати слушність цієї думки, проте не можна було сказати, що вона одразу ж вселила в нього жах. Капітан Паунд був, безперечно, грізним, але не жорстоким: хоча в тому випадку, про який розповів Берлінґейм, він, вочевидь, і заплющував очі на поґвалтування, але проводив межу, коли діло доходило до смертовбивства, і його пограбування «Посейдона» було майже джентльменським.

Ба більше, він не був ласий до наживи, як то ведеться в піратів: цілими тижнями шхуна борознила море з півночі на південь і навпаки, піднявши англійський прапор; коли на обрії з'являлося вітрило, пірати починали переслідувати його і, наздогнавши, дружньо вітали корабель, а капітан Паунд цікавився, як то міг би вчинити капітан будь-якого іншого корабля, що зустрілося в морі, до якого порту прямує незнайомець і який має на борту вантаж. І хоча відповіді, траплялося, і були спокусливими — «Барк „Аделаїда“, сто тридцять днів, як відплили з Фалмута, прямує до Філадельфії з вантажем шовку та срібних виробів» або «Бриг „Пілігрим“ з Ямайки з вантажем рому для Бостона», — однак тільки двічі за три повні місяці свого ув'язнення Ебенезеру довелося стати свідком піратських дій, і відбулися вони одного й того ж дня в серпні, а сталося це ось як.

Декілька днів шхуна лежала в дрейфі, хоча погода була гарна і, куди не глянь, не було видно ані хмаринки. Одразу ж після обідньої попоїжки в той самий день, про який ідеться, марсовий помітив на заході вітрило, і, поспостерігавши за ним якийсь час через прозірну трубу, капітан Паунд сказав: «Так і є, це „Посейдон“. Давай їх усіх вниз». Трьом забраним з «Посейдона» морякам наказали спуститися в їхнє помешкання на полубаку, Бертрана замкнули в комірчині, де зберігалися вітрила, а Ебенезера, який увесь ранок виконував, здавалося, безглузду роботу, перетаскуючи з місця на місце вантаж у трюмі, відправили вниз скінчити справу.

— Бідолашний капітан Міч, — подумав він. — Цей диявол тільки й чекав на те, щоб ущент його розорити!

І хоча він і відчував сильну відразу до самої ідеї піратства та не бажав ні Мічу, ні пасажирам ніякого зла, йому анітрохи не було шкода моряків, які вчинили над ним таку наругу; бувши вже свідком диких звичаїв піратів, він радше тішився від думки про сутичку між ними та залогою «Посейдона». Так чи інак, він не мав жодного наміру проґавити нагоду поспостерігати за тими захопливими подіями на чардаку: під час переслідування, яке тривало не більше години, він сумлінно працював у трюмі, перетаскуючи діжки та ящики на корму, аби (як він тепер зрозумів) звільнити місце для додаткової здобичі; але, коли кинули гаки і всі пірати, за винятком лише декількох, повсідалися із підвітряного боку на релінг, приготувавшись до абордажу, він видерся до кормового люка і визирнув назовні.

Серце його стріпнулося, коли він побачив знайоме судно: ось воно — те місце на юті, де він сперечався з Бертраном про те, як належить поводитися поетові, і звідки його волею провидіння скинуло в море; он там на містку з похмурим виразом обличчя стояв капітан Міч, вимагаючи, як і раніше, від своїх людей, аби вони не чинили опір і не ставили під загрозу безпеку пасажирів, хоча на носі корабля він встановив новісіньку восьмифунтову гармату.

Ебенезер клацнув язиком.

— От бідака!

Там, на шкафуті, так само як і раніше, вищали та мліли зо страху жінки, поки знервованих і похмурих джентльменів припроваджували до їхніх кают, щоб пограбувати; а біля грот-щогли товпилися моряки. Ебенезер побачив декількох своїх кривдників, включно з Недом, а також декілька нових облич. Пірати, пробувши у морі принаймні шість тижнів від часу їхньої останньої зустрічі, не завдавали собі клопоту приховувати ту хіть, що охопила їх при вигляді леді та служниць; звертаючись до них, вони зуживали найбільш розпусних виразів; щипали їх, штовхали, смикали та погладжували. Капітан Паунд з ніг збивався, намагаючись запобігти суцільному ґвалту. Він сичав своїм тихим голосом, матіркуючи залогу, погрожуючи кілювати матросів, якщо вони не стримуватимуть себе. Але навіть старпом, чорний Боабділ, що ошалів від вигляду якоїсь неповнолітньої красуні, якій, певно, стало зле від морської хвороби і яку вивели на чардак в одній тільки нічній сорочці, схопив її і, перекинувши через плече, попрямував до релінга, вочевидь, маючи намір взяти її у традиційний для піратів спосіб; капітану знадобилося приставити пістоль до його скроні, щоб вгамувати маврів запал, і той пішов геть, щось невдоволено буркочучи та облизуючись. Дівчина, на щастя, щойно він до неї підійшов, одразу ж зомліла, і так і залишилась у цьому стані, не відаючи, що була лише на волосину від того, щоб втратити честь.

Але справа так повернула на лихе, що капітан у розпачі зрештою наказав усім перебратися назад на шхуну і, хоч пограбування ще не закінчилось, велів прибрати абордажні гаки. Він прихопив із собою капітана Міча, двох членів команди «Посейдона» та баркас із корабля, пояснивши, що йому потрібна порада щодо визначення географічної довготи, та ще й він не зовсім певен, чи вилучили вони всі заряди до восьмифунтівки; він пообіцяв відпустити їх на волю, щойно шхуна стане недосяжною для гармати. Потім він звелів команді, яка досі ремствувала, сховати до трюму свіжі припаси, перед тим як формально розподілити здобич, й усамітнився зі своїм заручником у штурманській рубці.

Ебенезер, звісно, полишив свій спостережний пункт тепер, коли пірати повернулися назад на корабель; а їхній настрій був такий лихий, що до того, як перше барильце портвейну пройшло крізь отвір люка, він, щоб уникнути їхнього гніву, завбачливо сховався подалі, ближче до корми, за старим вантажем. Місце, що послужило йому сховком, було широкою темною шпариною футів зо три заввишки, що тяглася попід каютами обабіч кіля корабля аж до самого рудерпоста на кормі. Оскільки ця ділянка забезпечувала доступ до рульових канатів, що крізь систему блоків тяглися від штурвала на палубі аж до рудерпоста, то там над днищем була фальшпідлога, на якій наш Лауреат і влігся на спині, намагаючись нічим себе не виказати. Над його головою, що була на відстані не більше двох футів від керма, було чутно скрегіт стільців по підлозі, а незабаром почулися придушений сміх і пара голосів.

— Їй-бо, той негр ледь її не розчахнув! — сказав один з голосів, й Ебенезер легко впізнав у ньому капітана Паунда. — Я було вже подумав, що він мене кине на корм рибам, коли я його зупинив!

Другий голос розсміявся.

— Присяй-бо, Томе, якби я тільки спробував стати йому на заваді, він би її наскрізь проштрикнув! А було б шкода: ця лакоминка призначена для джентльмена, а не для таких бикуватих бугаїв, як він; я хочу спробувати, яка вона на смак, перш ніж ми дістанемося берегів Англії.

Ебенезер не здивувався, почувши голос капітана Міча, але був приголомшений, взнавши, у яких близьких стосунках були ці двоє, що прямо випливало з їхньої розмови.

— Гадаєш, це тобі так минеться? — запитав Міч.

— А Бог його зна, Джиме. Боабділ стає геть несамовитим, як накидає оком на якусь волохатку. Їм усім потрібно провести бодай тиждень на березі, інакше мені каюк.

— Ну, що ж, у мене немає жодних наказів стосовно твого поета, але я привіз тобі оце — вони нишком пронесли це на корабель у Сідар-Пойнті.

Розмова на якусь мить урвалася, поки Міч видобував предмет, про який мовилося, а потім почувся відляск паперів, кинутих на стіл. Ебенезер нашорошив вуха, хоча він і так чув усе до останнього слова. Він зовсім забув, що саме привело його до цього сховку.

— «Таємна історія подорожі вгору Чесапіцькою затокою», — прочитав Паунд уголос. — Це що за нісенітниця?

— Ніяка це не нісенітниця, — розсміявся Міч. — Старий Балтимор горлянку тобі перегризе, аби це отримати! Подивися на зворотний бік.

Було чутно шелест паперів.

— Святий Боже!

— Еге ж, — підтвердив Міч висновок, до якого дійшов його приятель. — Вони роздобули це у Діка Сміта з округу Калверт — один Бог відає, як їм це вдалося! Він головний доглядач і управитель Балтимора.

— Ну, і що мені з цим робити?

— Вони кажуть, що десь за місяць Куд особисто по це прийде. З того, що мені вдалося взнати, це лише частина цілого «Діярія»; якщо йому вдасться, перш ніж там настане лад, знайти решту, тоді Ніколсон уже нічого не зможе йому заподіяти. Зараз там суцільний бедлам, Томе: побачив би ти тепер Сент-Мері-Сіті! Ендрос то є, то його нема. Лоуренс знову повернувся; Генрі Джоулз отримав колишню посаду Нініана Біла; і старий Роботем повернувся, у нього є ще донька, яка так тобі сподобалася, — пам'ятаєш Люсі?

— Авжеж, — мовив Паунд, — ще з минулого разу. Ти ще казав, що в неї родимка на сраці.

— Ба ні, Томе, жодних родимих плям! То Велика Ведмедиця вся у веснянках, присяй-бо, а місце, куди вказує стрілка візира…

— Годі! — зареготав Паунд. — Я добре пам'ятаю, де та Полярна зоря, куди спрямовано стрілки компасів усіх чоловіків. Давай, закінчуй уже про Меріленд, поки не відплив.

— Дідько, що то за дівка! — сказав Міч. — Так на чому пак я зупинився? Я розповідав тобі про Ендроса? — і він повів мову далі про те, як Кудів шваґер, Неємія Блекістоун, що мав такий вплив за часів покійного губернатора Коплі, помер, вкритий ганьбою, минулого лютого після того, як члени Митного комітету на підставі наданих документів «Діяріуша Берлінґейма», які Ніколсон таємно передав лорду Балтимору, винесли йому звинувачення в хабарництві. Сер Едмунд Ендрос з Віргінії в травні повернувся до Сент-Мері разом із сером Томасом Лоуренсом, якого Коплі, усунувши з посади, звинуватив у злочинах, та поставив його Головою Ради й чинним Губернатором Меріленду — чим викликав переполох у ребелізантів, позаяк саме Лоуренс нишком переправив Ніколсону оті горезвісні Протоколи Асамблеї за 1691 рік. Потім там висадився Ніколсон, з розкритими обіймами зустрів свого доброго приятеля Лоуренса та поставив членом Ради Меріленду Едварда Рендольфа, якобіта і Королівського Доглядача, добре відомого в колоніях тим, що він відверто збиткувався з органів влади провінції. Але дуже далекий від того, щоб подякувати своєму старому начальнику Ендросу за те, що той за його відсутності здійснював керівництво, Ніколсон, недовго думаючи, оголосив уряд поза законом, визнав недійсними й нікчемними всі прийняті ним закони та зажадав (поки що марно), щоб Ендрос повернув гонорар у п'ятсот фунтів, який він отримав за свою службу від Ради, очолюваної Лоуренсом! Повстанці, за словами Міча, вирішили якнайліпше скористатися з цієї рішучої відмови, щоб навернути Ендроса проти Ніколсона; їхній ватажок Куд досі безкарно обіймав посаду шерифа в окрузі Сент-Мері та мав чин підполковника в посполитому рушенні округу, де його начальником був сам Лоуренс, отримуючи з того платню від того ж таки уряду, для повалення якого він робив усе від нього залежне. Ендрос, звичайно, дозволив Куду користатися послугами свого «побережника», капітана Паунда, і на додачу фактично пообіцяв Куду притулок у Віргінії на той випадок, якщо Ніколсон — а були підстави побоюватися, що це ось-ось має статися, — порушить судову справу проти нього, його спільника з Асамблеї Кенелма Чезелдіна та старої вдови Блекістоуна. Повстанці, провадив далі Міч, однаково і боронилися, і атакували: вони перерили всю провінцію, намагаючись знайти інші частини цих викривальних Протоколів, котрі, як їм стало зрозуміло, надійно сховані в різних місцях у католиків і якобїтів, та весь той час підбурювали індіян піскатавеїв до бунту, можливо, у спілці з іншими індіянськими племенами.

— Дідько, вони грають у дуже небезпечну гру! — вигукнув Паунд. — Моє щастя, що я плаваю в морі!

— А я, на щастя, пливу на схід до Лондона, Томе; цей Куд такий, що, побившись навзаклад, ладен буде спалити провінцію до останку. А втім, він таки добре платить.

— І коли вже зайшла мова про…

— Авжеж, — сказав Міч. У розмові знову виникла пауза. — Вони мені дали це, аби я заплатив тобі за утримання Кука, а ще ось майже стільки ж за зберігання цих паперів. — Він пояснив, що Ніколсон взнав про зникнення «Діярія» і тепер перевертає догори дриґом усю провінцію, шукаючи його, — ось тому ребелізанти й прийняли рішення взагалі вивезти його з колонії до кращих часів, поки все не вляжеться. Паунд мав кружляти на цій широті наступні шість тижнів, або поки від Куда не прийде корабель, щоб забрати ці папери. Тоді він і отримає свою платню та, певно, і вказівки щодо своїх бранців.

— Годиться, — сказав капітан Паунд. — А тепер дозволь мені віддати тобі твою частку з минулої подорожі.

— Непогано на тому заробив, Томе?

— Не так уже й погано, — мусив визнати Паунд, додавши, що, оскільки за умовами їхньої домовленості вся готівка належала піратам, а всі коштовності — Мічу, який легко міг збути їх у Лондоні, то можна було очікувати, що з кораблів, які прямують у західному напрямку, пірати матимуть стільки ж, скільки й він, а то й більше, а от з пасажирів, що пливуть на схід, більшість із яких не мають при собі нічого, окрім сімейних коштовностей, Міч отримуватиме левову частку. Владнавши таким чином фінансові справи, Міч лаштувався відплисти на баркасі, а Ебенезер, із жахом і подивуванням прослухавши цю розмову, збирався залишити свою криївку, позаяк пірати давно скінчили завантажувати припаси в трюм.

— І ще одне, — сказав Міч, і поет, щоб почути, мусив дертися назад. — Якщо Куд не потрапить знайти решту свого «Діярія» до того часу, коли з'явиться, щоб забрати цю частину, скажи йому, що я здогадуюся, де її можна пошукати, але це коштуватиме йому двадцять фунтів, якщо він її там знайде. Ти бачив, що написано на зворотньому боці цих паперів?

— Ти кажеш про «Подорож вгору Чесапіцькою затокою»? І що воно значить?

Міч пояснив, що Кенелм Чезелдін вів записи Протоколів Асамблеї за 1691 рік на зворотньому боці сторінок, що були переплетені в скрипт формату кварто, який надав йому Куд і який випадково виявився старим щоденником, який цей ребелізант придбав, переховуючись у Джеймстауні.

— Написав цей щоденник один чоловік на ім'я Сміт — ото вже окаянна книжка, другої такої годі й шукати! — і всі вони задля безпеки називають її «Книгою Сміта»: і католики, і бунтівники, хоча мало хто з них бачив її на власні очі.

Отож хіба не схоже на лорда Балтимора, запитав він Паунда, — розділити книгу і сховати частини у своїх спільників, які носять таке ж ім'я?

Ебенезер вкрився рясним потом. Але зітхнув полегшено, почувши, як Паунд розсміявся над цією здогадкою, сказавши, що це безглуздя, втім, пообіцявши переказати агентам Куда, якщо воно того варте.

— А варте воно двадцяти фунтів, — жваво заявив Міч, усміхнувшись. — Ну що, давай, жени вже мене до човна і не шкодуй лайки, а то у них ще виникнуть якісь підозри. Я повернуся знову з Флотилією курців наступної весни або навіть раніше.

Поки Ебенезер видряпувався зі своєї шпарини, перелазячи через ящики та діжки, і сходив вгору по трапу, щоб відкрити люк, його ледь не знудило від обурення та збудження. Його буквально розпирало бажання розповісти Бертрану все, що він щойно почув; серед того значного гамору, яким зустріли появу двох капітанів, йому вдалося вилізти на палубу та пробратися вперед до трапа на баку (що вів також до його койки в комірчині для линв), не привертаючи до себе зайвої уваги.

Настрій серед залоги панував бунтівний, і команда була ладна вибухнути за першої ж ліпшої нагоди. Знехотя вони відпустили двох нажаханих моряків із «Посейдона», з яких збиткувалися весь той час, поки тривала розмова капітанів; обличчя їхні стали зовсім похмурими, коли під дулами їхніх пістолів баркас капітана Міча з кожним ударом весел віддалявся все далі на північ до свого корабля.

Ебенезер прослизнув повз бак до своєї комірчини-цюпки — вона зазвичай залишалась відчиненою — і розповів Бертрану про зраду капітана Міча, про останні каверзи, які затівав Куд, і про той важливий документ, що залишився лежати в каюті капітана.

— Мені конче треба роздобути ці папери! — вигукнув він. — Як вони потрапили до Куда, я й гадки не маю, але Балтимор має їх отримати!

Бертран похитав головою.

— Їй-бо, сер, це не ваша війна. А поетові так взагалі не варто мати справу з подібними речами.

— Е, ні, — відповів Ебенезер. — Я поклявся з головою зануритись у вихор Життя, а що таке життя, як не потреба щоразу обирати, на чиєму ти боці? І поза тим, я маю особисті причини хотіти здобути цей «Діярій».

Як зрадіє Берлінґейм, подумки тішився він, коли взнає, що капітан Сміт вів таємний щоденник! Хтозна, може, саме ці папери й будуть тим ключем, який бідолашний Генрі так давно розшукує, щоб відімкнути таємницю свого походження?

— Мені добре зрозумілі ці причини, — вирік слуга. — За цю книгу можна було б добряче вторгувати, якщо продати її тому, хто дасть кращу ціну. Але який вам з того буде пожиток, коли нам жити на землі лишилося тижнів зо два, не більше? Дідько, та чи ви бачили, в якому гуморі був мавр? Якщо нас не приб'є цей Куд, то пірати вже точно вколошкають.

Однак Лауреат з цим не погодився.

— Ця колотнеча може бути нашим порятунком, а не лихою недолею. — Він описав той хисткий настрій, що панував на чардаку. — Адже це Паунд тримає нас у полоні, а не залога, — сказав він. — Якщо вони збунтуються, то, вбивши нас, нічого з того не матимуть, але може так статися, що вони вб'ють його. Тим паче що їм нічого не відомо про цей «Діярій». Можливо, вони візьмуть нас до себе в команду, і коли ця веремія вляжеться, я знайду спосіб викрасти книжку. А потім ми пильнуватимемо нагоди прокрастися на берег. Або ще краще, ставши, як і решта, піратами, ми зможемо сховатися на якомусь кораблі, коли нас туди пошлють грабувати; вони і не помітять, що ми зникли. Отож я і кажу: нехай вони бунтують, а ми долучимось до них!

І, немов ці останні слова були командою, за якусь мить нагорі на чардаку пролунав вигук, а потім одразу гримнуло декілька пострілів із пістолів. Ебенезер і Бертран негайно поквапилися нагору, аби заявити, що вони цілком на боці бунтівників, передчасно гадаючи, що ті вже захопили шхуну, і вони таки справді застали Боабділа біля стерна: він стояв, вишкіривши зуби на моряків, що зібралися посеред палуби. Але замість лежати мертвим на палубі капітан Паунд з кривою посмішкою на обличчі стояв поруч із ним, схрестивши на грудях руки, у кожній тримаючи по пістолю, що з них ще звивався вгору дим; натомість один з членів залоги, одноокий хлоп з Кароліни на ймення Петч, простягся обличчям вниз біля трапа, що вів на капітанський місток.

— Ми попливемо до порту, коли я накажу, — вирік Паунд, застромивши пістолі назад за пояс. Двоє моряків вийшли наперед, щоб забрати свого пораненого товариша.

— Викиньте його за облавок, — наказав капітан, і, незважаючи на те що він досі був живий, каролінця жбурнули в океан.

— На наступного я навіть кулі не марнуватиму, — з погрозою мовив Паунд, навіть не озирнувшись, щоб побачити, як його жертва борсається в струменях води за кормою.

— А чого це мавр так радіє? — прошепотів Бертран, звертаючись до Ебенезера. — Ви ж казали, що він лютував більше за всіх.

Поет, приголомшений цим першим видовищем смерті, трусонув головою і судорожно ковтнув, щоб не знудило.

Саме цієї хвилі пролунав крик марсового.

— Вітрило! Я бачу на сході вітрило!

Пірати подивились туди, куди вказав марсовий, і побачили трищоглове судно, яке рухалося в їхньому напрямку, але вони були надто пригнічені покаранням, щоб виказувати до нього якусь особливу цікавість.

— Ану, ходи-но сюди, — засміявся капітан Паунд, подивившись на незнайомця крізь прозірну трубу. — Якби Петч протримався ще хвилин десять, то не годував би зараз собою крабів! Чи знаєте ви, що там за корабель, хлопаки?

Вони не знали, не вселяла в них особливої радості й перспектива грабунку.

— Це корабель, що прямує з Лондона, на який я чатував ці останні два тижні, — пояснив Паунд, — поки ви, нікчеми, там у себе в кубрику готували змову проти мене. Ви коли-небудь чули про бригантину «Кіпріотка»?

Почувши цю назву, команда звеселилася, зустрівши новину схвальними та хтивими вигуками. Вони почали ляскати один одного по плечах, стрибати на радощах і танцювати, і, за наказом капітана, немов одержимі, миттю кинулися на вантові щаблі, до шкотів, фалів і брасів. На кораблі підняли марселі та фока-штаг, круто переклали стерно, і шхуна швидко побігла напереріз своїй новій здобичі.

— Що воно таке, ця «Кіпріотка», що так легко змінила їхній настрій? — прошепотів Бертран.

— Я не знаю, — відповів його хазяїн, шкодуючи, що заколот так нічим і не скінчився. — Але так само, як і її тезко, вона постала з моря, і хтозна, либонь, у нас будуть причини її полюбити. Ти пильнуй — може, з'явиться нагода перелізти на той корабель, а я спробую, якщо зможу, поцупити «Діярій».

15

Зґвалтування «Кіпріотки»; а також повість про Гіктопіка, короля аккомаків, і найбільша халепа, в яку Лауреат наразі вскочив

За якусь чверть години шхуна і бригантина, спритно йдучи протилежними галсами, опинилися на відстані гарматного пострілу одна від одної. Десятки пасажирів бригантини юрмилися на носі, щоб побачити шхуну — напевно, перший корабель, який вони зустріли впродовж багатьох тижнів, — і невинно вітали її помахами рук і хустинок. Пірати, у кого були вільні руки, зробили так само і, здійнявши у відповідь моторошний гук, вистрілили у воду прямо попереду своєї наміченої жертви. І тільки тоді, коли всі там почали верещати й тікати, шукаючи прихистку, Ебенезер став потроху здогадуватися, що ж тут насправді відбувається: геть усі пасажири, яких він там потрапив побачити, були жінками.

— Царю небесний! — ледве видихнув він.

Капітан бригантини, зрозумівши наміри шхуни, взяв курс фордевінд на північ, відстрілюючись від нападників: але його спроба захиститися була запізнілою. Очікуючи на це, залога, за наказом капітана Паунда, вже стояла напоготові, щоб здійснити такий самий маневр, і перш ніж бригантина встигла розіпнути всі свої вітрила, шхуна вже йшла новим курсом. Ба більше, хоч прямі вітрила бригантини і були краще придатними для того, щоб іти курсом фордевінд, ніж косі вітрила її переслідувача, але невеликі розміри шхуни та її менша вага з лишком покривали цю різницю. Капітан Паунд наказав не відповідати на постріли з мушкетів і пістолів; натомість, взявши стерно до своїх рук, він, зрізавши шлях, так близько підійшов до корми бригантини, що на її транці можна було виразно прочитати назву «Кіпріотка», написану на бандері, яку тримали у своїх руках різьблені з дуба купідони. Тієї самої хвилі, коли, здавалося, бушприт шхуни мав продірявити корму жертви, він, поклавши стерно праворуч на декілька градусів, змінив курс; гармаш на носі корабля здійснив постріл без набою в стерно бригантини, і на тому гонитва скінчилася. Залога «Кіпріотки» почала видиратися на реї, щоб прибрати вітрила, аби безпорадне судно не перевернулося. Коли шхуна змінила галс і взяла попередній курс, бригантина вже колихалася на хвилях з голими щоглами; залога стояла з піднятими руками, старпом вивісив білий прапор на грот-фалі, а капітан, склавши руки за спиною, стояв на містку, очікуючи найгіршого.

Пірати нетямилися з радощів. Вони гуртом кинулись до релінга, викрикуючи всілякі сороміття та хтиво жестикулюючи. Боабділу ледве вдалося підвести шхуну впритул до бригантини, бо пірати на радощах забули ледь не про все на світі: та й сам мавр стяг із себе весь одяг, залишивши тільки свій високий червоний тюрбан, і стояв біля стерна, немов привид з нічного кошмару. Урешті-решт закріпили гаки, прибрали вітрила, і кораблі, міцно прив’язані один до одного вздовж бортів, колихалися на хвилях, мов двійко морських птахів, що паруються. Потім пірати з дикими вигуками й лайкою, спотикаючись у поспіху на своєму шляху, юрбою кинулися через поруччя. Перелякана залога «Кіпріотки» відступила назад, але ніхто не звертав на неї жодної уваги: капітану Паунду навіть довелося, погрожуючи трьом своїм матросам пістолем, змусити їх прив'язати залогу до щогл. Решта дбала тільки про те, як виламати двері, що вели до східного трапа і кают, які нажахані пасажирки замкнули зсередини на засув.

Спостерігаючи за цією дикою сценою, Ебенезер побілів як полотно. Поруч з ним на шхуні біля фок-щогли стояв найстаріший із піратів, Карл, вітрильщик — худий і зморшкуватий, невисокий чоловічок років шістдесяти, лихий на виду, з куцою брудною борідкою та геть беззубий, який, хихочучи й хитаючи головою, споглядав за тим, що відбувалося.

— На цьому кораблі що, самі жінки? — запитав його Лауреат.

Старий ствердно кивнув, блаженно всміхаючись.

— Це корабель, що везе з Лондона шльондр.

Він пояснив, що раз чи двічі на рік капітан «Кіпріотки» завантажував корабель жінками, що зубожіли й погодилися на шість місяців стати проститутками в колоніях, де відчувалася гостра нестача в жінках. Дівчат перевозили безкоштовно; підприємливий капітан отримував не тільки платню за перевіз, а й у разі якщо дівчина мала якусь особливу відзнаку — була незаймана, походила з поважної та порядної родини або була дуже юна, — премію від власників борделів, котрі з'їжджалися до Філадельфії з усіх провінцій, маючи на меті оновити чи поповнити свій штат. Що ж стосується дівчат, то декотрі з них уже були проститутками в Лондоні, інші жінки, доведені до розпачу, зважувалися на цей крок з бідності або з інших причин, а деякі молодички, що були в прислугах, надумавши дістатися Америки за будь-яку ціну, керувалися холодним розрахунком і вважали, що бути проституткою шість місяців привабливіше, аніж відбути служницею в колонії звичаєві чотири роки за договором.

— Усі пірати на цьому узбережжі о цій порі року виглядають «Кіпріотку», — сказав вітрильщик. — Там, за тими дверима, понад сотню дівок. Ти тільки-но глянь на Боабділа!

Ебенезер побачив, як голий Боабділ, відштовхнувши вбік своїх побратимів, узяв до рук знайдену поблизу здоровенну довбню, яку, ймовірно, залишив на чардаку тесля з бригантини. З одного ж удару він розщепив двері та сторчголов кинувся всередину, а решта негайно ж ринулася за ним. По якійсь хвилі залунали зойки та прокляття.

В Ебенезера затремтіли коліна.

— От бідолашні! Бідолашні!

— Тю, оце?! — глузливо кинув Карл. — Таж це якісь нікчемні молитовні посиденьки, от що це! Плавав би ти зі старим Томом Тью з Ньюпорта, як колись довелося мені! Якось торік пливли ми з Ліберталії[49] до Аравійського узбережжя й у Червоному морі перестріли один з кораблів великих моголів, що віз пілігримів до Мекки; у нього на борту було сто гармат, але ми взяли його на абордаж, не втративши жодного чоловіка, і як ти гадаєш, що ми там знайшли? Тисячу шістсот незайманиць, сер! Не більше, не менше! Тисяча шістсот незайманиць, що прямували до Мекки, найгарніші мавританочки, яких тільки хтось коли-небудь бачив, а нас і сотні не було! Нам знадобилися цілий день і ціла ніч, аби полускати їх усіх — серед нас були французи, голландці, португальці, африканці й англійці, — і коли ми скінчили, палуба виглядала, як різницька. Присяй-бо, у всій історії сластолюбства не знайдеться дня і ночі, рівних цим! Я й сам продірявив парочку, хоч мені було вже під шістдесят, — смаглявенькі близнючки, тугенькі, мов удавка з напівштиками, і відтоді мені вже більше ніколи не вдавалося підняти свою стару швайку!

Він і далі щось теревенив, але Ебенезер не міг його більше слухати. Передусім тому, що події на чардаку надто вже поглинали його увагу, щоб відволікатися ще на щось: пірати витягували своїх жертв по одній чи по двоє за раз, зомлілих чи притомних, погрожуючи пістолями чи силоміць. Він бачив, як жінок насилували на палубах, трапах, релінгах — усюди та як тільки можна. Жодна пощадку не дістала, і за найгожіші трофеї жадібно хапалися одразу двоє, а то й троє піратів. Боабділ виринув, тримаючи на кожному плечі по жінці, що марно намагалися його дряпати та лупцювати: одну він підніс капітану Паунду, який стояв на шканцях, а друга вивільнилась і спробувала було втекти від своєї жорстокої долі, видершись по вантах на бізань. Мавр дав їй можливість трохи втекти, а потім почав поволі залазити слідом за нею, на кожному кроці щось сласно гукаючи до неї арабською. На висоті п'ятдесяти футів, де внаслідок кільової хитавиці кожен рух корабля значно відчутніший, нерви дівчини зрадили: вона просунула руки та ноги крізь квадратові вічка у вантах і повисла, щосили вчепившись у них, поки Боабділ, підійшовши ззаду, із залассям нещадно порав її. Внизу на шхуні вітрильщик ляскав у долоні, підхихикуючи; Ебенезер, пригнічений цим видовищем, відвернувся.

Він побачив Бертрана, що стояв позаду на деякій відстані й спостерігав за всім з неприхованою пожадливістю, та згадав про свій план. Нагода була слушною: усі члени команди шхуни, окрім старого Карла, були заклопотані тим, щоб вдовольнити своє бажання, і навіть капітан Паунд, який зазвичай тримався осторонь усіх веселощів, вирішив, що трофей, піднесений мавром, надто спокусливий, щоб відмовитися від нього, і зник із дівчиною в каюті бригантини.

— Гляди уважно! — прошепотів він слузі. — Я зараз піду по «Діярій», а потім ми спробуємо прослизнути на «Кіпріотку». — І не звертаючи уваги на переляканий погляд Бертрана, він обережно рушив до дверей, які вели в напрямку каюти капітана Паунда. Йому не довелося докладати особливих зусиль, щоб знайти предмет своїх пошуків: «Діярій» лежав на столі, просто на виду, а його окремі сторінки були притиснуті прес-пап'є, зробленим із корала. Ебенезер схопив їх і з калатанням у серці перебіг очима першу сторінку: опис зборів Асамблеї нічого для нього не значив. Але на recto…

— Ага!

«Таємна історія подорожі вгору Чесапіцькою затокою від Джеймстауна у Віргінії, — прочитав він, — здійснена Кап Дж. Смітом року Божого 1608 та старанно в усіх подробицях викладена ним самим на папері в декількох частинах». І нижче, написана старожитнім рукописним шрифтом, який ледве можна було розібрати, починалася розповідь, що скидалася зовсім не на щоденник, а на короткий звіт, що, імовірно, створювався як початковий нарис частини добре відомої «Загальної історії Віргінії»:

Семеро жовнірів, шестеро джентльменів, лікарь-хірург Рассел та я сіли на корабель, щоби вирушити з міста Кекутана, що у Віргінії, у червні сього року 1608,

Дорогою по Бездоріжжю йти,

Християн там і сліду не знайти…

Далі цього місця поет цієї хвилі читати не зважився, але не зміг втриматися, щоб не погортати похапцем решту сторінок стародавнього скрипту, сподіваючись знайти ім'я Генрі Берлінґейм. Довго шукати не довелося: «Щойно Король заснув, — прочитав він на одній з перших сторінок, — як я одразу ж рушив до дверей і сповнив би всі його схотінки, якби Лд Берлінґейм, схопивши мене за руку, не став мені на заваді, ознаймивши, що він рішуче проти того, аби я се робив…»

— То Берлінґейм — лорд! — вигукнув Ебенезер, звертаючись сам до себе, і радо запхав скрипт собі за пазуху, заткнувши його за пояс штанів. Він визирнув на палубу. Шлях, здавалося, був вільний: єдиний, хто міг його вгледіти, був мавр на вантах бізань-щогли «Кіпріотки», але він був зайнятий тим, що злазив донизу, аби вполювати собі наступну здобич, залишивши першу геть розтерзаною на вантах. Сонце вже заходило: його довгі промені підсвічували картину збоку якимось неприроднім рожево-золотавим світлом.

— Агов, хазяїне Ебене!

Лауреат перелякано смикнувся, почувши, що хтось його гукнув, але голос був Бертранів.

— От же бовдур! Він мене таки доконає! — Він марно визирав слугу, шукаючи його на чардаку шхуни: вітрильщик стояв самотньо біля релінга.

— Ходіть-но сюди, хазяїне Ебене! Я тут, ондечки! — голос лунав зі сторони бригантини. Вжахнувшись, Ебенезер побачив Бертрана, що стояв біля стерна корабля, маючи намір накинутися на пухкеньку дівку, яку він перехилив через гакаборт. Ебенезер гарячково подавав йому знаки, щоб той повернувся назад, але Бертран засміявся та похитав головою.

— Вони запросили нас приєднатися до них! — крикнув він і повернувся, щоб завершити свою справу.

Перед таким відступництвом годі було й думати про те, щоб прослизнути на інший корабель непоміченим. Повсюди на «Кіпріотці» тривав бешкет: безпорадні жінки, позолочені сонцем, у більшості своїй втратили будь-яку надію і, замість рятуватися втечею, скорилися своїм нападникам, хто благаючи про пощаду, а хто й мовчки. Поет стенувся і, шукаючи прихистку, подався до своєї цюпки в комірчині для линв, вирішивши, що, раз уже втекти немає можливості, то слід скористатися з цього гульбища, аби прочитати до кінця дорогоцінний скрипт. Позичивши на півбаку лампу та зачинивши за собою двері, він дістав «Діярій» і, влігшись на своє ліжко, що складалося з подертих на шмаття вітрил, прочитав таке:

Семеро жовнірів, шестеро джентльменів, лікар-хірург Рассел та я сіли на корабель, щоби вирушити з міста Кекутана, що у Віргінії, у червні сього року 1608,

Дорогою по Бездоріжжю йти,

Християн там і сліду не знайти…

Ми відправилися в подорож на барці тоннажністю три тонни, риштувати в путь яку я призначив раніше великого ліверпульця Генрі Берлінґейма, котрого я не зважився залишити, аби не плямував мого імені, вигадуючи напрасну та зводячи наклепи. Але ледве ми залишили позаду себе на півдні Кекутан, як з'ясувалося, що сей поганець ошукав мене; щоб прогодувати гурт пятнайцяти люда всеньке літо, він призапасив один жалюгідний мішок вівса, та й той заражений довгоносиком, та барильце каламутної води! Я запитав його: Він хоче, абисьмо повмирали з голоду? Чи він гадає, що принукає мене, підібгавши хвоста, повернутися додому? Сю надію, як мені відомо, він плекав посполу зі своїми приятелями гультяями-джентльменами. Потім я посадив усіх на зменшений пайок і примусив ловити рибу за облавком, хоча я і не знав, яким-то робом можна було приготувати на барці рибу. Правду кажучи, за два дні я сподівався пристати до берега, але нічого про теє не казав, і всю рибу, яку вони зловили, викидав назад у Затоку. Потім я зачав учити всіх і кождного мистецтва вправлятися з вітрилами та румпелем, речі, коло яких охвітно заходилися жовніри, а джентльмени почали нарікати на те, а найголосніше Лд Берлінґейм, котрого я послав вичерпувати воду з трюму.

Сей Берлінґейм, бувало, казав свойму сусідові: Яке капітану до того діло, якщо ми всі згинемо? Щоразу, як він потрапляє в якусь халепу, ми, джентльмени, маємо витягувати його з неї, якщо тілько якась нага дикунка не спуститься з небес, аби порятувати його шкуру. Сим він натякав на Покахонтас, доньку Поухатана, яка декілька місяців тому врятувала мене, і мені стало зрозуміло, що він збирається дрочитися зі мною всю подорож.

Наступного дня ми досягли мису, що лежить на північ од Кекутана, і все товариство зраділо з того, бо всі наші животи вже кавчали од їжі та каламутної води. Ми пристали до берега, де знайшли двох дикунів, грізних на виду, озброєних списами, що мали гострі наконечники з кісток. Я зважився привітати їх і був радий довідатися, що вони говорять мовою, подібною до мови Поухатана, чиїми підданцями вони, з їхніх слів, і були. Лютий вид сих людей пояснювався тілько їхньою войовничою покрассю; бо ж самі вони лише ловили списами рибу на мілині. На моє проханє, вони одвели нас до свойого міста та короля, котрого звали Гіктопік.

Потім трапилася та приключка, розповідь про яку я не можу долучити до моєї Історії. Я оповім про неї на сторінках сих особистих спогадів, бо вона оп'ять показує ту ворожнечу, про яку я вже згадував, між мною та Лд Берлінґеймом, що небавом привела нас до самісіньких воріт Смерті…

— Господи милосердний! — вигукнув Ебенезер і перегорнув сторінку.

Отже, сей Гіктопік привітав нас у свойому королівстві, котре, як він сказав, мало назву Аккомак, і справив нам препишну учту. Покіль ми їли, я спостерігав за ним, і присягаюся, що се був найпризвоїтіший, найшпетніший і найчемніший дикун, якого ми будь-коли подибували. Я всмак, як то вже в мене ведеться, пообідав, і так само зробили лікар Волтер і жовніри, але наші джентльмени не виказали великого апетиту до дикунського їства. Берлінґейм виявив особливо мало охоти до їди, що було дивно для такого огрядного чоловіка, як він, надто як згадати, який він здіймав галас, потерпаючи за свій шлунок. Як учта скінчилася, Гіктопік виголосив невеличку промову, знову сказавши, що він радий нас вітати у свойому місті, та запропонував нам, перш ніж вирушити далі, поповнити наші припаси. Мені тогді так здалося, що він було виказав якусь дивну хіть, аби ми залишилися ще трохи у нього, але мені не одразу стала зрозуміла причина сього.

Коли я запитав його про розміри королівства, Гіктопік лише одповів, що воно доволі широке і простягається далі на північ, ген аж до того місця, де вже починаються дикі краї. Сим краєм він правив обопільно зі своїм братом, таким собі Дебедевоном, який дістав у дикунів-аккомаків прізвисько Король-Сміхун. Місто Дебедевона, як ми взнали, лежало далі вглиб сеї країни, де він і жив посполу зі своєю королицею у великій і гарній хижі. Я тогді запитав, а де ж королиця Гіктопіка? — звернувшися до нього з цим питанєм радше з ввічливости. Але вздрівши, яка хмара набігла на його лице, я спробував змінити тему розмови, і поцікавився, чому се Дебедевона прозивають Королем-Сміхуном? Після чого, хоч причина того мені і була невідома, гнів Гіктопіка тілько зріс, так що він уже ледве стримував себе. Провадити далі розмову мені здавалося марною річчю, тож я замовк, затягнувшися тютюном з люльки, що переходила по колу з рук у руки.

Гіктопік, зрештою, опанував себе і наказав, щоб моїм людям облаштували нічліг, а я й пристав на те, бо небо затягнуло низькими хмарами, що віщувало негоду. Джентльменам і мені надали місце в хижі Гіктопіка, яка мала, дарма що він був король, лише один великий за розмірами покій. Усі почали лаштуватися до сну, опріч Берлінґейма, котрий завше невідступно стежить за мною і спить хіба лише тогді, коли вже і я сплю. Потім я і король, сидячи отак мовчки перед огнищем, викурили ще чимало люльок. Я добре бачив, що йому кортить поговорити зі мною, але, як то ведеться у дикунів, він ще довго зволікав перед тим, як розпочати. Із сеї причини я волів, щоби Берлінґейм пійшов спати, абисьмо мали змогу поговорити наодинці, але він ніяк не хотів іти, попри мої натяки та знаки, що я йому показував.

Нарешті Гіктопік заговорив і доволі довго просторікував про незначні речі, як то звикле у дикунів. Потім він сказав, а я переповім стисло лише саму суть (бо я тут витлумачую його слова англійською): Пане, ви, поза сумнівом, маєте мене за безженця, оскільки жодна жінка не прислуговувала мені в сьому домі чи за столом, ба більше, коли ви запитали, де моя королиця, я вам не одповів. Одначе в сьому ви помиляєтеся. Я навсправжки маю королицю, і то незрівнянної вроди, яку я оце лише недавно взяв собі за жону. Проте вона не стала дружиною, бо хіба ж од дружини не вимагається передусім, аби вона не шукала для свойого раювання когось иньшого, опріч свойого пошлюбленого мужа? Але моя королиця вважає, що мені бракує на силі, хоч я маю себе кругом за справжнього чоловіка, і вона ходить, не вдовольнивши своє бажанє. Та й не королиця вона, бо хіба ж од королиці не вимагається передусім, щоб вона робила тілько теє, що засвідчує велич її короля? Але моя королиця, незадоволена моєю чоловічою моццю, повсякчас шукає собі втіхи в домівках иньших чоловіків, вкриваючи мене ганьбою; і вона ще й досі, як стверджує, не вдовольнила своє бажанє. Се вельми згубна справа, бо вона не тілько знеславила мене і постійно уймає мені на силі, але й виснажує всіх молодих чоловіків мого міста, рівно як і старих. Вона немов та п'явка, що, скуштувавши крові, ніяк не може напитися досхочу; або немов та сова, що, зжерши всіх мишей у полі, все одно вертається несита до свойого гнізда. Мій брат Дебедевон надає цій справі великої ваги та й досі ще сміється з мене (ось чому його і прозвали Королем-Сміхуном). Він має дружину, яку він вповні задовольняє, а відтак вважає, що кращий од мене, рівно як і його люди вважають себе кращими од моїх людей. (Втім, його жона — мов та миша, і її легко наситити, бо я й сам частенько вивіряв себе на ній, покіль мій брат був на риболовлі.) Тому я і прошу тебе, блідолиций, абись спробував зробити приємність королиці або ж навчив її здобріти тим, що вона вже має, аби мир і шана знову запанували в моєму місті, а мій брат більше з мене не кпив. Бо з огляду на твою вдягачку, твоє дивне судно та твою мужеську поставу, ти не звичайний чоловік, а чудотворець.

Отак-то промовляв Гіктопік, і я слухав його, здумівши, бо більшість чоловіків, незугарних вдовольнити своїх жінок, не люблять зізнаватися иньшим чоловікам, що їм бракує на чоловічій силі. Одначе я захоплювався його правдомовністю, щирістю та щедрістю, з якою він припрошував мене спробувати вчинити те, що він сам був неспроможний зробити. З усім тактом, на який я тілько виявився удатний, я прийняв пропозицію Гіктопіка, після чого він вказав мені на двері у своїй хижі, що вели, як він сказав, до покоїв королиці. За сим він влігся коло багаття та заснув, але сон його був тривожний, як тілько і може спати чоловік, що дав дозвіл иньшому ввійти до опочивальні, де лежить його дружина.

Щойно Король заснув, як я ізразу ж рушив до дверей і сповнив би всі його схотінки, якби тільки Лд Берлінґейм, схопивши мене за руку, не став мені на заваді, ознаймивши, що він рішуче проти того, аби я се робив. Я запитав його, чого се він проти? — оскільки відав, що він ніякий не католицький святенник. На що він одповів: Хай там що, але він замірився зробити се сам, бо я вже зажив милостей у Покахонтас і справичив сю дівицю, удавшись до непристойного способу, тогді як він так і не запобіг у неї жодної ласки і не спав з жодною жінкою, відколи відплив з Лондона. Ба більше, він ознаймив, що коли я одмовлю йому в сій послузі (хоч саме він був у мене в боргу і завдячує мені своїм нікчемним життям, а не навпаки), він намірявся розголосити правду, відкривши всім у Джеймставні, а також в Лондоні мій рецепт з баклажаном.

Я йому на теє одповів, що він може плужити сю дикунську королицю, якщо йому вже так кортить, мені до того байдуже, додавши, що якщо вона бодай вполовину така Мессаліна, як її змалював наш добрий Гіктопік, то знадобиться з десяток таких Берлінґеймів, аби її вгамувати. Сказавши се, я чемно вклонився, припрошуючи його до дверей, і приєднався до своїх товаришів, що хропли біля огнища. Одначе я не став вкладатися спати і, покурюючи люльку, міркував собі так, що мої нічні пригоди цілком імовірно ще не добігли кінця.

Нарешті Берлінґейм повернувся, бувши в кепському гуморі, і коли я поцікавився: Невже так легко було вгонобити королицю? — він у відповідь тілько перднув, одначе, побачивши, що король досі спить, почав лаяти її на всі заставки, зуживаючи всіляких слів од шльондри до сракопродавки. Він сказав, що виліз би на неї, бо вона прийняла його доволі люб'язно, але коли він уже стояв напоготові, щоби зробити свою хтиву справу, вона запитала, де ж його гроші? А що він, опріч пачки тютюну, нічого не міг їй офірувати, вона ізразу ж перевернулася на живіт і більше не схотіла мати з ним справу. Із сим він і пійшов собі геть.

Почувши сю оповідку, я розреготався і сказав, що він довіку хапатиме облизня у жінок, якщо його так легко відвадити. Наше щастя, що Поухатан вибрав було мене, а не його, щоби продірявити спідній панцер його доньки. У відповідь на те Берлінґейм ізнову перднув і сказав, що, як я маю бажанє довести на ділі, що мої вихвалки — не пусті балачки, то двері ще не замкнені, а королиця лежить собі на долівці. Щодо нього, то він більше нічого не хоче мати зі шльондрами, дарма королиці вони чи помийниці.

Я не став гаяти часу і пійшов до покоїв королиці, залишивши Берлінґейма біля огнища пріти у соку власної легкодухости. Тільки-но мої очі призвичаїлися до темряви, я розгледів королицю, що лежала, ізнову перевернувшись на спину. Се була, наскільки я міг бачити, доволі приваблива дикунка, з приємними рисами, гарної статури та з пласким животиком, а її пипки та иньші принади були такими спокусливими, що могли ввігнати в хіть будь-якого чоловіка. Вона звеліла мені дикунською говіркою «учинити свою волю», і я весь настовбурчився, мов ті вуха у пса, що вчув запах м'яса. Я представився як Кап Джон Сміт з Віргінії, вважаючи, що то вже буде зовсім по-скотинячому порати жінку, не сказавши спочатку для годиться одне одному декілька ґречних слів. Але вона на теє не звернула жодної уваги, натякнувши мені певними рухами, що подібні люб'язності — то лише марна трата часу. Тому я став квапливо роздягатися і вмить згріб би її до своїх обіймів, але вона пригасила мій запал і, вказавши на теє місце, яке вона за своєю дикунською традицією вищипала догола і що скидалося на корж випаленої глини, обмазаний червоною фарбою, яку вони роблять з горобейника, зажадала, аби я їй наприпочатку щось заплатив, бо вона не звикла давати комусь усолоджуватися своїми принадами задарма.

Мене се анітрохи не збило з плигу, бо ж я звик мати справу однаково і зі шльондрами, і з дикунками. Я підняв свої плюндри і витяг ізвідти жменьку брязкалець, що завжди полонили очиська дикунів. Ото я й дав їй сії штуки, але вона викинула їх геть і стала вимагати, аби я дав їй ще щось. Тогді я дав їй маленький оберіг, котрий належав колись мертвому мавру, а од нього перейшов до мене, що, як казали, мав магічну силу, але і сього дарунку вона не рачила прийняти. Опісля я запропонував сій курві хтиву фігурку, різьблену зі слонової кістки, дрібну монету із сороміцьким написом арабщиною та пообіцяв їй дванадцять ярдів шкотського сукна, що мають привезти наступним кораблем з Лондона, — але все було марно. Вона зажадала шість низок вомпомпегів або дев'ять роаноків за свої послуги і ні на що иньше не погоджувалася, бо саме таку ціну за її тіло звикли платити иньші коханці, адже вона королиця. Я одрік їй, що не маю при собі дикунських грошей, як і не маю жадної можливості роздобути їх, але якщо вона дозволить мені угонобити мою хіть, то я пришлю їй з Джеймставна цілого фунта стерлінгів — монету, якої у Лондоні вистарчить на те, щоби купити собі чортів тузінь хвойд. Але королиця і чути не схотіла про мого фунта стерлінгів і, повернувшись на живіт, так бзднула, що це зробило б честь і самій королеві Єлизаветі. Я заявив, що Кап Джона Сміта так легко не одвадити, і коли на теє вона одповіла у притаманний їй спосіб, я поклав собі хай там що, а таки вволити, незважаючи на неї, своє бажанє. Межи практичних французів ходить така примовля, що коли нема змоги їсти дроздів, то тогді, либонь, тра' вдовольнятися вороною. Отож я вже більше не зволікав і одразу ж приневолив королицю до того гріха, за який наш Господь наслав на Міста Рівнини дощ з вогню…

Справувавшись, я одсунувся, очікуючи, що королиця гукне своїх охоронців, аби вони вхопили мене, що, як я гадав, вона не забариться зробити. Якусь хвилю вона лежала на долівці, одхекуючись, а коли нарешті перевела дух, то зняла зі своєї шиї десяток низок вомпомпегів і подарувала мені. Потім вона ознаймила, що сеї ночі вона налюбилася вдосталь, так що в неї болітиме аж до молодого місяця. Отак сказавши, вона чи то зомліла, чи то запала в якийсь сон, і я залишив її, перейшовши до другого покою, аби цабанити Берлінґейма за те, що йому забракло фантазії. Він се сприйняв, не приховуючи свойого дрантивого настрою, що було очікувано, бо я знову взяв гору над ним.

Спав я довго, і був уже день, коли я прокинувся і знайшов Гіктопіка, що сидів у свойму королівському фотелі в гурті своїх заступників-ватажків. Він наказав їм, покіль я спав, поводитися тихо, і побачивши, що я вже встав, вийшов наперед та обійняв мене, ознаймивши, що я буду другою після нього людиною в сьому місті і я можу взяти собі в жони найгарнішу дикунку з його племені, бо я потрапив відновити мир межи його людьми. Я поцікавився: Як се могло ся стати? — і він дав відповідь. Королиця на світанку прийшла до нього і попрохала вибачити її за невірність, і присяглася, що я її так вгонобив, що однині вона ніколи більше не відлучатиметься од королівського ложа. От тілько він боїться, мовив він, що її рішучости надовго не вистарчить; то вже напевне завдяки якійсь моїй неймовірній чоловічій моці я потрапив догодити їй, а я збираюся залишити се місто сьогодні.

Почувши се, я одвів його набік і, зоставшись із ним сам на сам, повідав йому, якого простого способу я зажив, запевнивши його, що й він так само, як і я, може се зробити. Бо така вже мала була калюжка, що будь-яке жабеня там здаватиметься великим. Гіктопік нігди не чував про такий обичай (якого я навчився у скурвих арабів) і слухав мене з почудуванєм. Але знати — то не вміти, тож йому нічого не залишалося, як спробувати сю науку самому, і він прудко вийшов із приміщення.

Поки він ото так ходив мизкатися і був відсутній, я зібрав докупи своїх братчиків і наказав їм лаштувати судно в путь, бо мав намір відплисти того ж таки дня, щоби продовжити наші розвідини. Вони одразу і вирушили, усі, опріч Берлінґейма, що тинявся берегом, кóпаючи камінці; і ми вже були майже готові відплисти, коли Гіктопік вийшов зі своєї хижі. Він знову обійняв мене, сього разу ще палкіше, та став благати мене залишитися в його місті назавжди яко принц і його спадкоємець. Адже його мизканє так укоськало королицю, сказав він, що вона три дні не вставатиме з ліжка і матиме закреп із тиждень. Але я одкинувся його пропозиції, сказавши, що маю справи в иньших місцях, які потребують мойого втручання. По довгій розмові він зрештою таки поступився, дозволив мені плисти далі, обмисливши мене і моїх братчиків усілякими дикунськими гостинцями і давши їства й води, абисьмо мали того подостатком на кораблі.

Отак-от нарешті ми знову розіпнули вітрила і відплили, верстаючи путь у відкрите море і прямуючи до того, що чекало на нас попереду. Мені не дуже-то й хотілося вирушати, і я б радо затримався на якийсь час, бо ж Гіктопік розповів мені про свій намір відправитися до міста Дебедевона, свойого брата, і там своїм плужком зорати Дебедевонову королицю у спосіб, якого він навчився, аби назавжди посіяти неспокій у душі брата. Тогді як учинивши се, він, Гіктопік, сам стане Королем-Сміхуном аккомаків. А воно, присяй-бо, варте того, щоби на се подивитися. Але милість короля — то непевний дар, її легко виявляють і так само легко од неї одрікаються, тож я міркував собі так, що буде розважливіше, якщо я вчасно поїду, ущедрений його ласками, аніж, зволікаючи, наражатися на те, що гостинність аккомаків може вичерпатися…

На цьому місці й закінчувалася ця повість, або ж той уривок, що приніс на корабель Міч. Ебенезер знову його прочитав, а потім прочитав і втретє, сподіваючись натрапити на щось, що могло б пов'язати Генрі Берлінґейма та його безталанного тезку з цієї історії. Однак усе вказувало на те, що непримиренний противник капітана Джона Сміта, який, як сподівався Генрі, виявиться його предком, був не тільки бездітний, але й нежонатий, а на його майбутнє в товаристві дослідників не варто було покладати якихось сподівань. Зітхнувши, Лауреат зібрав докупи сторінки «Діярія» та сховав їх під своєю постіллю з подертих вітрил, де їх навряд чи хтось би знайшов. Потім він загасив ліхтар і деякий час посидів отак у темряві. Виразні звуки ґвалту, що долинали крізь бак шлюпа, викликали в його уяві картини, достатньо яскраві, щоб змусити здригнутися. Вкупі з історією зі скрипту — яка стала для нього таким же одкровенням, як і для Гіктопіка — вони хоч-не-хоч, а таки примусили його думки плисти в одному напрямку, і небавом він відчув фізичний потяг. Відверто кажучи, він не міг стверджувати, що до жалю, який він відчував до дівчат «Кіпріотки», не домішувалося чогось іще, або ж що насильство, вчинене над ними, він засуджував щиросердно; і якщо це видовище і викликало в нього обурення, то воно також приємно хвилювало і настільки його захопило, що лише ця нагальна справа з «Діярієм» була тим єдиним, що могло відволікти Лауреата. І справді, вид дівчини, що застрягла у вантах, мов муха в павутинні, і вид Боабділа, що, немов великий чорний павук, неспішно вилазить, аби покрити її, збуджувало його, як і самий лише спогад про це збуджував його зараз.

Йому було цілком зрозуміло, що цінність його незайманості не була моральною цінністю, як він і переконував Бертрана на «Посейдоні». Але й та таємнича онтологічна цінність, яку він їй приписував, уже не видавалася йому нині настільки беззаперечною, як тоді. Спогад про відвідини Джоан Тоуст до його помешкання, наприклад, що відклався в його пам’яті переважно як промова, із якою він звернувся до неї, перед тим як вона пішла, чи як той славень невинності, складений уже опісля, зостановився нині на згадці про саму лише дівчину, що зухвало сиділа на ліжку, і далі ані руш. Вона подалася вперед і обійняла його, коли він стояв перед нею на колінах, її перса прохолодним шовком терлися об його чоло; його щока лежала на ясику її живота; а погляд був прикутий майже до Таємниці!

Ззовні пролунав ще один крик протесту, високий і пронизливий, що перейшов у голосіння. У ньому звучало щось древнє, вчувалася певна архаїчна туга, що навертала поета на думки про Філомелу, Лукрецію, дівиць-сабинянок, доньок Трої й увесь волаючий легіон зґвалтованих жінок. Він пішов до трапа і, сходячи по ньому вгору, дивився в небо на зірки. Якою мізерною здавалася їм ця теперішня сцена, їм, котрим довелося побачити незчисленні війни, пограбування цілих націй та поодинокі насильства без ліку на просторах полів чи у вузьких провулках! Чи був колись бодай рік, щоб їхнє світло десь на землі не затьмарював дим від полум'я охоплених вогнем міст? Тієї миті, коли він ступив на чардак, скільки жінок — в Англії, в Іспанії й у далекім Сіпанґо — почули звук кроків ґвалтівника на східцях або на шляху позаду себе? Ряди приневолених жінок налічують сотні, тисячі й мільйони — різного віку і за будь-яких обставин, — упродовж століть розносяться й відлунюють їхні крики; увесь бруд планети политий їхніми слізьми!

Події, що тепер розгорталися на чардаку «Кіпріотки», були вже не такими бурхливими, хоча спокійніше від того не стало. Залога була досі міцно прив'язана до щогл і в понурому мовчанні спостерігала за цим безкраїм гульбищем; але поки що ніхто не постраждав. Пірати, погамувавши свою першу хіть, дістали ром і дуже швидко почали хмеліти. Дехто з них уже лежав безтямно, просунувшись у шпігати; інші порозлягалися вкупі зі своєю здобиччю на чардаку та дахах кают, по черзі прикладаючись до пляшки та даючи собі волю з жінками, але не в змозі вже довести свої домагання до скутку, декотрі взагалі втратили інтерес до жіноцтва — вони танцювали, співали сороміцьких пісень або грали в ломбер при світлі ліхтарів, вдихаючи п'янке повітря, нібито це був звичайнісінький вечір на морі. Із кают долинали здебільша звуки пиятики, а не насильства: двох дівок, здавалося, примусили всупереч їхній волі витворяти якісь штуки, й Ебенезер чув, як декілька жінок, долучившись до товариства, реготали разом з усіма, підбадьорюючи їх.

— Так легко змирилися вони зі своєю долею! — І він знову згадав вдів Трої, які, за намовлянням Гекуби, не стали чинити опір, погодившись стати коханками й рабинями.

Найбільш незавидний жереб, наскільки він міг бачити, випав сімом жінкам, котрих, зв'язавши в один оберемок, стегно до стегна, перекинули, у класичний для піратів спосіб, через релінг штирборту «Кіпріотки» таким чином, що їхні голови та верхні частини тулуба звисали над дещо нижчими бортами шхуни; але навіть про них, попри це приниження та виразну незручність їхнього положення, не можна було сказати, що лихо цілком їх поглинуло. Одна з них і справді, здавалося, схлипувала, хоч її ніхто зараз і не зачіпав, дві інші втупилися померклим поглядом у свої руки, що були перев'язані на зап'ястях та приторочені внизу до балясин, але решта патякали з Карлом, вітрильщиком, що курив люльку, стоячи перед ними на шхуні! Побачивши Ебенезера, який підійшов збоку, вони анітрохи не збентежилися.

— О, Господи, — мовила одна удавано стурбованим тоном, — ось іще один іде!

— Ну, ну, він, схоже, славний хлопець, — сказала її старша за віком сусідка. — Ти ж не станеш робити щось таке, що не личить лицареві, еге ж, голубе?

І поки вони реготали, ззаду до них, похитуючись, підійшов п'яний пірат.

— Ой! — зойкнула одна, котрій він дав знати про свою присутність. — Скажи йому, Карле, що зараз не моя черга! Агов! Цьому жируну я все одно що шмат баранини! Карле, скажи йому!

Вітрильщик, з огляду на його вік, мав деякий авторитет серед своїх братчиків.

— Гей, приятелю, спробуй-но іншу, — порадив він. Пірат слухняно перейшов до тої молодшої, заплаканої дівчини скраю, котра, щойно він її торкнувся, так несамовито скрикнула, що цей зойк пронизав Ебенезера аж до самого серця.

— Е ні, негіднику, не смій кидати мене напризволяще! — гукнула жінка, до якої він чіплявся на початку. — Ходи-но сюди, до тої, яка знає, що і до чого!

— Еге ж, дай спокій дитині, — гримнула інша. — Я покажу тобі, як це робиться в Лейчестерширі! — І, звертаючись до своїх подруг, додала: — Господи, аби не мавр!

— Сама напросилася, — сказав пірат, повернувшись до тої, яку він обрав спочатку.

— Далебі, який гарний хлопака! — вигукнула вона, вдаючи задоволення. — Дідько, ото вже стоїть, як у жеребця, дівчата! — А своїй сусідці, перейшовши на шепіт, сказала: — Він і половини мавра не вартий, якась розмазня, усе ходить околясом, а пожитку ніякого. Так! Ой, Боже ж мій, пане! Ой, Боже ж мій!

Решта троє жінок мали собі з того гарну забавку.

— Твій друзяка отамо в каюті, — сказав Карл, звертаючись до Ебенезера. — Нум, давай, не барися, якщо хочеш собі дівку, бо ми вже тут довго не затримаємося.

— Справді? — сказав Ебенезер, ніяково переминаючись з ноги на ногу; жінки дивилися на нього з цікавістю.

— Може, я краще піду подивлюся, що там затіває Бертран.

— От дідько, таж ми йому не любі, — сказала одна з жінок. — Йому більше його приятель подобається.

Решта підхопила це і почала дражнитися, долучилася навіть та, яку оце саме зараз топтали, тож Ебенезер мусив поспіхом відступити.

«Я цього ніяк не можу збагнути», — мовив він собі подумки.

Хоч він і відмовився повністю від затії сховатися на борту «Кіпріотки» і мало або й зовсім не цікавився тим, що зараз поробляє його слуга, втім, ці дві причини сповнили його відвагою достатньою, щоб він спробував перебратися на бригантину, вирушивши спочатку до корми, аби уникнути кпин жінок. Однак він не став би заперечувати, що мав намір повернутися назад, принаймні з цікавості, маючи ту перевагу, що цього разу він був би на чардаку «Кіпріотки» позаду них. Він виліз на поруччя і вхопився за ванти бізані, щоб підтягнутися. Але коли випадково глянув угору, то його очам в місячному сяйві відкрилося дивовижне видовище: високо в нарядді бізань-щогли, забута всіма, просунувши руки й ноги крізь вічка драбинки, неначе закута в колодки, досі висіла перша здобич мавра. Знизу не можна було напевно сказати, у якому вона стані: можливо, вона залишилася сидіти на цьому сідалі від страху, сподіваючись уникнути ще одного ґвалту, а може, просто зомліла, адже положення, у якому вона сиділа, не давало їй впасти. Було цілком можливо також, що вона мертва після укусу свого велетенського чорного павука. Запевнивши себе, що він лише задовольняє цікавість, перебуваючи, однак, у стані сильного збудження, Ебенезер, перекинувши ногу, поставив її не на палубу «Кіпріотки», а на першу вибленку в драбинці бізані й, не кваплячись, як це робив Боабділ, почав вилазити вгору до дівчини, що там висіла…

Коли він став підніматися, ванти під ним затремтіли, дівчина заворушилася, застогнала і сховала своє обличчя, закривши його долонями. Поет, у якого від жадання вже насправді голова йшла обертом, почав тихенько наспівувати, звертаючи це мугикання до неї.

— Ось я доберусь до тебе, подруго! Ось я доберусь до тебе!

Одначе, коли він був уже на півдорозі, із каюти внизу вийшов капітан Паунд, і мавр наказав усім забиратися назад на шхуну. Залога відповіла на те голосними протестами, проте підкорилася наказові, відчайдушно намагаючись урвати останні окрушини плотських утіх з жінками. Ебенезер поліз вдвічі швидше.

— Ось я доберусь до тебе!

Але знизу долинув голос Боабділа.

— Гей, ти, на бізані! Ану злазь негайно! Ну ж бо, хутчіш!

До дівчини було вже рукою сягнути.

— От же ж пощастило тобі, дівко! — зухвало гукнув він до неї.

Вона подивилася на нього зверху. У світлі місяця з цієї відстані вона була дещо схожа на Джоан Тоуст, і згадка про неї ще більше додала вогню його бажанню. На її обличчі був вираз жаху.

Відчуваючи слабкість від збудження, Ебенезер знову гукнув до неї.

— Ще б якусь хвильку, і я б тебе розчахнув!

Вона сховала своє обличчя, і він зліз додолу. По декількох хвилинах пірати відкинули гаки й заходилися біля вітрил, готуючись до відплиття. Кинувши погляд назад через смужку океану, що ставала дедалі ширшою, Ебенезер побачив, як жінки на «Кіпріотці» відв'язують своїх подруг від поруччя та звільняють залогу. Угорі на бізані він досі міг розгледіти білу постать дівчини, жадання до якої, так і залишившись незадоволеним, почало вже викликати в нього досаду. Полегшення, яке він відчув, коли його сутність була так випадково врятована, хоч і було непідробним, проте і близько не походило на те глибоке почуття, що охопило його, коли він був на вантах, і він усе ніяк не міг збагнути, що ж то з ним відбувалося. Звісно, переконував він себе, то було дещо більше, ніж звичайна хтивість: а інакше чому б від самої лише думки про поґвалтування, що вчинив мавр, йому ставало аж млосно від ревнощів? Чому він вподобав саме ту дівчину, що висіла на вантах, замість обрати жінок, прив'язаних до поруччя? Чому її схожість (яка, коли вже на те пішлося, існувала, либонь, тільки в його уяві) з Джоан Тоуст лише розпалила, а не остудила його запал? Та й уся його поведінка в цій справі була йому геть незрозумілою.

Він повернувся і поплентався до своєї цюпки в комірчині для линв, аби переконатися, що дорогоцінний скрипт у безпеці, і якось вгамувати, якщо можна, той біль, що ставав дедалі дужчим. Коли він спускався по трапу, різкий, пронизливий жіночий крик прорізав темряву, лунаючи з боку бригантини, а слідом і другий, і третій.

— Тепер їхня черга, — сказав хтось на шхуні, і було чутно, як дехто з піратів реготнув. Кров відлинула йому від голови; він заточився на східцях і, припавши головою до горішньої сходинки, вирішив, що краще буде зачекати якусь хвильку.

«Вона всього лише повія, звичайнісінька повія», — мовив він собі подумки й мусив повторити ці слова декілька разів, перш ніж почати спускатися далі.

Хтозна, чи то він гадав, що сховав його десь подалі в безпечне місце, перш ніж зійти на борт «Кіпріотки», чи то був надто п'яним, щоб помітити його відсутність, однак капітан Паунд зауважив втрату «Діярія» лише наступного дня по обіді, але на той час Ебенезер уже знайшов для нього кращий сховок. Міркуючи собі так, що буде нерозважливо надто довіряти своєму слузі, він дочекався, поки Бертран уранці вийде на чардак, а потім, діставши свою здобич з-під ліжниці, переніс її та поклав у стос нових вітрил, сховавши межи складок парусного полотна, що лежало під купою інших вітрил на великій полиці поодаль. Отож коли по обіді вони з Бертраном, роздягнуті догола, як і решта залоги, стояли й чекали, поки Боабділ і капітан прочешуть увесь корабель, він анітрохи не турбувався, дивлячись на те, як вони перекидають ліжка зі шмаття вітрил у їхній цюпці: щоб розгорнути та скласти знову кожне запасне вітрило на полиці — об тім не можна було і помислити. Після невдалих пошуків скрипту, що тривали години зо дві, капітан Паунд вирішив, що хтось із «Кіпріотки» нишком проскочив на корабель і поцупив його. Увесь той день і наступний пірати галювати по морю, намагаючись знову знайти бригантину, поки поява на обрії мису Генлопен і Делаверської затоки не поклала край їхньому полюванню, змусивши їх знову шукати безпечного місця у відкритому морі.

Від цієї втрати капітан із кожним днем ставав дедалі похмурішим і дратівливішим. Звичайно, понад інших він підозрював Ебенезера та Бертрана: хоч у нього і не було жодних підстав вважати, що хтось із них раніше знав щось про існування «Діярія» на кораблі й не було жодних доказів того, що хтось із них міг його вкрасти — їх обох, наприклад, бачили на борту «Кіпріотки» — але він знову, бувши в кепському гуморі, наказав замкнути їх у цюпці. Тоді ж він велів мавру покарати старого вітрильщика, наказавши всипати тому десять батогів за те, що недогледів злодія: у комірчині для линв було добре чути, як його шмагали, й Ебенезер, почуваючись ніяково, мусив нагадати собі, що скрипт був надто цінний для встановлення порядку та справедливості в Меріленді. Бертрану ж, який ледь не зомлів під час обшуку, він пояснив, що викинув «Діярій» у море, боячись, що його можуть викрити, а старий Карл усього-на-всього пірат, якого будь-який суддя на березі наказав би неодмінно повісити.

— Однак, — додав він рішуче, — якщо я почую, що вони збираються за це когось вбити чи закатувати, а хай навіть і оту бридку тварюку Боабділа, я зізнаюся в скоєному.

Чи зізнався б насправді, він і сам того не знав, та йому це й було байдуже; цю клятву він дав насамперед заради Бертрана, аби запобігти ще одній зраді.

— А то вже невелика різниця — зізнаєтеся ви чи ні, — відповів слуга. — Все одно наша остання година вже не за горами. — Він був дуже пригнічений; від самого початку Бертран недовірливо ставився до плану втечі, що її замислив Ебенезер, і навіть цієї примарної можливості вони були позбавлені, коли їх знов ув'язнили. Дарма Ебенезер вказував на те, що саме Бертран своєю поведінкою на борту «Кіпріотки» змарнував їхню найкращу нагоду втекти: така правда є поганою втіхою.

Їхні надії ставали чимдалі слабшими мірою того, як наближався день призначеного шхуні рандеву. Вони чули, як залога на баку скаржилася на те, що капітан стає аж надто суворим: трьом із них — чий злочин полягав лише в тому, що Паунд підслухав, як вони обмінювались думками, порівнюючи жінок з «Кіпріотки», — урізали пайку; четвертого, що як речник виступив від імені гурту, поцікавившись, коли вони зайдуть до якогось порту, він погрожував кілювати. Щодня двоє бранців зі страхом очікували, що йому спаде на думку взяти їх на тортури. Єдиною за весь той час світлою подією зарівно і для залоги, і для Ебенезера стала та новина, що мавра, який уже починав викликати в них обурення тим, що надто ревно виконував накази капітана, одна з його жертв з бригантини нагородила венеричною хворобою.

— Не знаю, чи то хранцузька, чи якась інша капавка, — повідав хлоп, що приніс звістку, — але воно болить так, ніби йому оте в окріп сунули, і він не може й ходити.

Ебенезер одразу ж припустив, що саме дівчина на бізані й була заражена цією болячкою, бо хоч Боабділ, звісно ж, і не обмежився нею, однак більше ніхто з піратів не виказував ознак цієї хвороби. Задоволення, яке принесло йому це відкриття, було неоднозначне, і його було непросто пояснити: по-перше, він був радий бачити, що мавру це зґвалтування так просто не минулося, однак він цілком усвідомлював, що його почуття досить дивне з огляду на його власні наміри. По-друге, полегшення, яке він відчував, уникнувши хвороби, хоч і був лише на волосину від того, щоб заразитися, як і полегшення від того, що йому таки вдалося зберегти свою цноту, не змогло притлумити розчарування, як він на те сподівався. По-третє, наявність інфекції свідчила про те, що дівчина вже не була незайманою, і ця обставина викликала в нього додаткові почуття, що не зовсім узгоджувалися між собою: досаду від того, що в нього нині було менше підстав ненавидіти мавра та смакувати свою гризоту; розчарування від того, що це знецінювало ледь не здобуту ним любовну перемогу; сум'яття від усвідомлення того, що ж означало це розчарування, позаяк те, що спонукало його до зґвалтування дівчини, мусило б бути ще жорстокішим, ніж те, що рухало мавром, оскільки той не вважав принаймні, що вона було незайманою; жах, який наганяла на нього ця двоїста зіпсутість, зумовлений тим, що хоча його похіть і була принаймні частково викликана тим жалем, який він відчував до дівчини, щойно позбавленої, як він гадав, дівоцтва, втім, у своєму серці він відчував, що цей жаль був усе ж таки непідробний, і він тільки став би ще більшим, а не меншим, коли б він уже напав на неї, тоді як те відкриття, що вона не втрачала своєї незайманості з Боабділом, насправді робило його тільки меншим; і нарешті, щось на кшталт усеосяжної радості, до якої домішувалося почуття полегшення від здогадки, яка здавалася дедалі вірогіднішою щоразу, як він звертався до неї, — здогадки, що ця його одержимість жаданням, яку інакше було непросто пояснити, хоч і залежала насправді від того припущення, що її позбавили дівоцтва, та від жалю, що був цим викликаний, утім, саме завдяки цій збоченій залежності ця одержимість ставала майже невинною, немов уся ця справа відбувалася між незайманцями. Це загадкове прагнення того, хто ще зостався чистим і не спізнав гріха, з'єднатися зі своєю поґвалтованою сестрою, устрявши в бруд: чи не було це насправді самозґвалтуванням, а відтак якимось різновидом кохання?

«Скидається на те, що так воно і є», — зробив він висновок і заходився на радощах гризти ніготь вказівного пальця.

Як капітан Паунд пояснив своє службове недбальство, Лауреат так ніколи й не довідався. Шість тижнів добігли кінця; у призначений день пізно ввечері, коли вже стемніло, бранці почули, як пірати дали залп, вітаючи інший корабель, а згодом до них долинули голоси та звуки відвідувачів, що прибули на баркасі. Хай би про що вони там перемовлялися, але розмова їхня була короткою: за якісь пів години гості вирушили назад. Усім наказали зібратися на чардаку, і в комірчині для линв було чутно, як пірати ставлять вітрила, ловлячи легенький бриз. Щойно шхуна набрала хід, починаючи вже слухатися керма, як чинний старший помічник — не хто інший, як боцман, силоміць завербований з «Посейдона», який швидко і вповні пристосувався до нових обставин, так що Паунд призначив його на місце хворого мавра — спустився на бак, відімкнув двері комірки, де утримували в'язнів, і наказав бранцям вилазити на чардак.

— Еге ж! — скрикнув Бертран. — От нам і кінець!

— Що це означає? — запитав Лауреат.

— Це кінець! Це кінець!

— Це кінець твоєї візити, — пробурмотів боцман, — оце й усе, що я скажу.

— Хвала Богу! — вигукнув Ебенезер. — Хіба ж я не казав тобі, Бертране?

— Давай, ворушися.

— Хвилинку, — став упиратися поет. — Перш ніж піти з вами, прошу залишити мене на хвилинку одного, пане. Я маю скласти дяку Спасителю. — І, не чекаючи на відповідь, він впав навколішки, приймаючи молитовну позу.

— Гм, ну, що ж, тоді… — мовив боцман, переминаючись з ноги на ногу, але зрештою вийшов з цюпки. — Але тільки на хвилинку; капітан у кепському настрої.

Щойно залишившись на самоті, Ебенезер хутко витягнув скрипт зі сховку і сунув його за пазуху. Потім він приєднався до Бертрана та боцмана.

— Я готовий, приятелю, і я радо кажу Adieu цій цюпці. По нас приплив якийсь корабель, чи ми вже недалеко від берега? Їй-бо, моє серце сповнюється радістю!

Боцман лише крекнув і повів їх трапом на чардак, де їх зустріла лагідна і безмісячна вереснева ніч. Шхуна плавно рухалася по воді під небесним склепінням, повним осяйних зірок. Уся залога скупчилася посеред корабля, дехто тримав у руках ліхтаря, і їхню появу зустрів загальний стриманий гомін. Ебенезер подумав, що буде доречно сказати прощальне слово у формі якогось вірша, оскільки, врешті-решт, їхнє ставлення до Лауреата, окрім останніх шістьох тижнів, загалом не викликало в нього нарікань; але часу для віршування не було, а з усього, що він мав, так би мовити, про запас (його записник, на превеликий жаль, залишився на «Посейдоні»), був лише невеличкий вірш-привітання Меріленду, який він склав у морі та вивчив напам'ять, але той, на жаль, не годився для цього випадку. Тому він вирішив вдовольнитися декількома простими, однак вивіреними і, попри свою стислість, вправно складеними словами, суть яких полягала в тому, що він хоч і не схвалює їхнього способу життя, проте вельми їм вдячний за те, що вони ґречно поводилися з ним і його слугою. Ба більше, він наостанок сказав би, що те, чого не можна виправдати, можна все ж таки пробачити: Багато речей, які з відразою відмовляється сприйняти розум, знаходять своє виправдання у серці; і якщо їх коли-небудь злапають за цим ремеслом, йому нічого не лишатиметься, як наполягати на тому, щоб вердикт був справедливий, однак він від щирого серця складатиме молитву, аби кара була милосердною.

Але йому так і не пощастило висловити усі ці думки, позаяк щойно вони підійшли ближче до того місця, де скупчилися пірати, як декілька з них, що стояли поблизу, міцно вхопили їх за руки. Гурт розділився надвоє, утворивши дві колони, що вели до сходень бакборта, звідки, як помітили бранці в мерехтливому світлі ліхтарів, була виставлена дошка довжиною футів шість, що вела в море.

— Ні! — Ебенезер вкрився гусячою шкірою. — Царю Небесний!

Капітана Паунда ніде не було видно, але десь з корми почулося, як його голосом хтось сказав:

— Нум, давайте вже.

Пірати, вишкіривши зуби, дістали свої шаблі, тримаючи їх напоготові; Ебенезера та Бертрана поставили зі сторони східців на дошку обличчям до моря та відпустили, підштовхуючи ззаду шаблями та ножами, аби примусити рухатися.

— Від самого початку, панове, я не був певен щодо того, хто з вас Ебенезер Кук, — сказав капітан Паунд. — Тепер я знаю, що ви обидва самозванці. Справжній Ебенезер Кук — у Сент-Мері й перебуває там уже декілька тижнів.

— Ні! — скрикнув поет, а Бертран заголосив. Ряди сталевих лез зімкнулися за ними, і невдовзі вони вже стояли похитуючись на дошці. Під ними неслося чорне море, і було чутно, як хвилі терлися об борт корабля: Ебенезер побачив у ньому відблиски ліхтарів і впав навколішки, щоб краще вчепитися за дошку. Часу, щоб заспівати прощальну пісню, як Аріон, чиє музикування викликало дельфінів, які його й урятували, уже не було. За кілька секунд Бертран, що стояв трохи далі, втратив рівновагу і з вереском впав у воду.

— Стрибай! — вигукнуло декілька піратів.

— Пристрельте його! — закликали інші.

— Святий Боже! — заволав Ебенезер і мусив таки шелепнутися з дошки.

16

Лауреат і Бертран, кинуті напризволяще й приречені втопитися, займають свої місця у небесному Пантеоні

Хтозна, чи то було на краще, але вода, як з'ясував Ебенезер, виявилася теплою; його початкове потрясіння, викликане зануренням, швидко минуло, щойно він виборсався на поверхню, і коли він розплющив очі, то побачив, як вогні шхуни, що були вже на відстані декількох ярдів, повільно віддаляються. Але попри помірну температуру води, серце його взялося кригою. Він ледве тямив своє становище: першим, про що він подумав, була зовсім не смерть, яка неминуче насувалася, а остання заява капітана Паунда про те, що справжній Ебенезер Кук перебуває в Сент-Мері-Сіті. Ще один самозванець! Та що це, зрештою, тут за змова така дивовижна затівається? Звісно, існувала ймовірність того, що Берлінґейм, цей майстер перевдягу, благополучно прибувши, вирішив, що буде вигідно вдавати із себе поета, аби ще більше заплутати Куда. Але якщо він довідався, що Ебенезера, коли той був пасажиром «Посейдона», полонили, як це можна було б припустити, то тоді він, звісно, мав би розуміти, що, вдаючись до цього перевдягу, він ставить під загрозу життя свого друга; а якщо він натомість вважав, що його підопічний і протеже уже неживий, то тоді важко було б уявити, що він був настільки безсердечний, що зважився б на це ошуканство. Ні, найпевніше, то сам Куд у всьому цьому винен. Але ж для якої такої лихої мети йому знадобилося це ім'я? Ебенезер здригнувся від самої думки про це. Він скинув черевики, щоб було легше триматися на воді; дорогоцінний скрипт він також був змушений викинути геть і став гребти якомога повільніше, заощаджуючи сили.

Але для чого? Безнадійність його ситуації почала потроху вимальовуватися перед ним. Вогні шхуни вже ледве жевріли вдалечині, тьмяніючи з кожною новою хвилею; скоро вони зникнуть взагалі, а інших вогнів не було. З того, що йому було відомо, він цілком міг бути десь посеред Атлантики; звісно, він був на відстані багатьох миль від берега, і шанси зустріти інший корабель, який пропливав би поруч, були мізерними навіть при денному світлі, так що про них взагалі не варто було й думати. Ба більше, ніч тільки-но настала, і до світанку залишалося не менше восьми годин, і хоч море не було бурхливим, він навряд чи міг сподіватися на те, що йому вдасться протриматися довго.

— Їй-бо, доведеться таки мені померти! — вигукнув він, звертаючись сам до себе. — Іншого вибору немає!

Це була річ, про яку йому частенько доводилося роздумувати. Завжди, насправді ще змалку, з днів, проведених у Сент-Джайлзі, коли вони з Анною грались у святих і цезарів або ж Генрі читав їм історії з минувшини, його чарував вид смерті. Що має відчувати кишеньковий злодій або вбивця, коли йде східцями на шибеницю? Верхолаз, що падає донизу і бачить той наметень, який виб'є з нього усі мізки та нутрощі? Уночі, лежачи в сусідніх опочивальнях, вони із сестрою досліджували усі відомі їм форми, яких тільки може набувати смерть, і порівнювали ті особливі страхи та болі, що її супроводжують. Вони навіть проводили досліди зі смертю: одного разу вони приставили вістря ножа для паперу до грудей, намагаючись притиснути його якомога сильніше, але їм обом забракло духу пролити кров; іншого разу вони спробували душити одне одного, щоб побачити, хто з них протримається довше, перш ніж закричить. Але найцікавішою з усіх була та гра, у якій вони хотіли взнати, хто з них може на довше затримати дихання; особливо їм було цікаво побачити, чи буде хтось із них настільки відважним, що затримає дихання аж до втрати свідомості. Жодному з них не вдалося досягти цієї мети, але під час цього змагання їхні зусилля тривали так довго, що це призводило до чудернацьких наслідків: вони вкривалися червоними плямами, їхні очі вилазили з орбіт, щелепи, міцно стиснуті, ціпеніли, і, нарешті, усе це закінчувалося сильним, мов вибух, видихом, і їх обіймала слабкість. Ця забава викликала якесь страшенне збудження: жодна інша гра не підходила так близько до відчуття смерті, особливо коли в останні миті в якійсь гарячковій нестямі вони уявляли, що їх поховали живцем під землею, або ж вони тонуть, чи у якийсь інший спосіб їх позбавили можливості дихати.

Отож і не дивно, що обставини, у яких опинився Ебенезер, хоч нічого подібного з ним ніколи і не траплялося, не були чимось новим для його уяви. Навіть подробиці того, як він уночі ступає з дошки у воду, як борсається, намагаючись виплисти та вхопити ротом повітря, і як він дивиться на кормові вогні, що повільно віддаляються, — усе це було предметом їхньої уяви, й Ебенезер майже знав наперед, що відчуватиме, коли прийде кінець: вода, що стискає горло і жигає в ніс, судомні спроби відкашлятися і неминучий вдих повітря там, де його немає, до легень засмоктується вода; потім запаморочення, дикий тиск у голові й у грудях, і далі — найгірше з усього — несамовитість, палке прагнення тіла жити та всеохопна, незважаючи ні на що, жага повітря, що в останні секунди мусить невимовно розривати тіло й душу. Коли вони з Анною обирали, якою смертю хотіли би померти, то разом з тим, щоб згоріти у вогні, бути повільно роздавленим чи зазнати якоїсь подібної тривалої агонії, смерть потопельника була викреслена з їхнього списку одразу, і звістка про те, що хтось і справді зазнав такого кінця, так хвилювала їх, що в них від того голова йшла обертом. Але в його серці саме явище смерті й усі ті чуттєві передчуття були для Ебенезера подібні до явищ життя або явищ з історії чи географії, на які він унаслідок своєї освіти та природних схильностей завжди дивився з погляду оповідача: умоглядно він визнавав її безповоротність, опосередковано його захоплювали її жахіття, але ніколи, ніколи він не був здатен сприйняти ні те, ні те як щось, що безпосередньо стосується його. Те, що життя — це історії — це він припускав; те, що історії мають свій кінець — із цим він погоджувався; а як же інакше можна розпочати нову історію? Але те, що сам оповідач мусить прожити якусь особливу оповідку та померти — про це не може бути й мови! Не може бути й мови!

Навіть зараз, коли він не бачив ані найменших підстав для надії і знав, що ці останні страхітливі дві хвилини скоро для нього настануть, його розпач був такий умоглядний, а жах такий опосередкований, немов він був у своїй кімнаті в Сент-Джайлзі та бавився в гру, що називалася смерть, або розігрував у ролях якусь історію у флігелі. Бертран, з деякою заздрістю міркував він собі, уже напевно захлинувся, і для нього все скінчилося; тож не було жодних причин, чому б і йому заразом не покласти всьому край. І не тільки страх примушував його і далі гребти; якийсь недолік, притаманний його організмові, не дозволяв йому пролити власну кров, примусити себе не дихати до втрати свідомості чи визнати у своєму серці, що Римська імперія таки існувала колись насправді. Шхуни вже не було. Окрім зірок, нічого не було видно, і нічого не було чутно, окрім хлюпотіння води навколо його шиї, однак всередині він відчував майже цілковитий спокій.

Невдовзі він почув, як поблизу щось хльоскає в морі; серце його закалатало.

— Це акула, — подумав він і став заздрити Бертрану ще більше. А от це йому на думку не спадало! І чому він одразу не втопився? Це щось стало хлюпати ближче; ще одна хвиля — і ось вони вже пливуть в одній жолобниці. І щойно Ебенезер почав відчайдушно гребти в протилежному напрямку, як його нога торкнулася чудовиська.

— Ай! — заверещав він.

— Ой! — вигукнув інший так само стривожено.

— Боже милосердний! — озвався Ебенезер, почавши гребти назад. — Це ти, Бертране?

— Хазяїне Ебене! Дякувати Богу, а я вже було думав, що це морський змій! То ви не втопилися?

Вони обійнялись і виринули на поверхню, відпльовуючи воду.

— Ну ж бо, годі вже про це, а то ми й справді потонемо! — сказав поет так радісно, ніби його слуга пригнав із собою човна. Бертран зауважив, що то, зрештою, лише питання часу, на що Ебенезер жваво відповів, що гуртом не так страшно вмирати, як на самоті.

— Що скажеш на те, — запропонував він з таким самим запалом, як колись пропонував Анні зіграти в гру «Хто довше витримає не дихати», — якщо ми покінчимо з цим разом, га?

— У будь-якому разі багато часу це не займе, — сказав Бертран. — Мої м'язи вже довго не витримають.

— Глянь-но туди, бачиш, отам щось закриває зірки. — Ебенезер показав рукою на темну смужку на горизонті десь на заході. — Принаймні від цього шторму ми вже не страждатимемо.

— Мені так вже напевно не доведеться. — Слуга важко дихав, намагаючись зостатися на плаву. — Ще якась хвилина, і мені кінець.

— Хоч ти і скривдив мене колись, друже, я пробачаю тебе. Ми підемо на дно разом.

— Раз уже прийшла ця хвилина, — засапано мовив Бертран, — то я маю вам щось сказати, пане…

— Який там пан! — вигукнув поет. — Гадаєш, морю не байдуже, хто з нас хазяїн, а хто слуга?

— …я хочу розповісти про ті ставки, що робив на «Посейдоні», — провадив далі Бертран.

— А, то я вже давно тобі пробачив! Ти програв мої гроші: аби ж то ти тільки мав з того якусь втіху! Яка мені зараз користь із тих грошей?

— Маю ще щось сказати, пане. Пригадуєте того пастора Табмена, який і розраховував ставки…

— Пробачаю! Що ще можна було втратити, коли ти і так обібрав мене дочиста?

Але Бертрану це не стало розрадою.

— Яким же негідником я себе відчував, пане! Я назвався вашим ім'ям, їв за вашим столом, отримував усі почесті, які належать вашому чину…

— Та годі вже про це!

— Я оце так собі міркував: «Це він мав би завалити Люсі на ці простирадла, а не я», — а потім я ще й програв ваші сорок фунтів! А ви, пане, висіли в гамаку в кубрику і зносили всі незгоди замість мене!

— Ну, то все в минулому, годі вже, — поблажливо мовив Ебенезер.

— Але ж вислухайте мене, пане! Коли той жахливий шторм скінчився і ми вже пливли на захід, я склав собі клятву, що поверну вам усі ваші гроші, ба навіть більше, я відшкодую всі ті злидні, що вам довелося перетерпіти. Пастор замислив ще одне мошенство, цього разу ставки приймалися на те, як скоро ми побачимо Віргінські миси, і я задумав спробувати собі смалити халявки до міс Люсі, аби переманити її на свій бік. От тоді б ми вже як липку обідрали самого дерилюда!

— Що ж, з твого боку це рішення було добродійним, однак тобі вже не було з чого робити нові ставки…

— І деяким іншим обдуреним також, — відповів Бертран. — Вони стали погрожувати надавати йому київ, дарма що він особа духовна. Але він відчув, звідки дме вітер, і дав їм шанс знову робити ставки, тепер уже на Меріленд. Треба було тільки заставити якусь власність…

— Присяй-бо! — вигукнув Ебенезер. — Під його сутаною криється справжнісінький жид!

— Він склав потрібні папери незгірше за якого-небудь правника: нам тільки й треба було, що підписати, і ми могли робити ставки, що не перевершують вартості власності у заставі.

— І ти підписав закладну? — запитав недовірливо Ебенезер.

— Еге ж, пане.

— Святий Боже! І що ж ти заставив?

— Молден, пане. Я…

— Молден! — поет так здивувався, що навіть забув гребти, і наступна хвиля накрила його з головою. Коли здібність говорити знову повернулась до нього, він запитав:

— Але ж ти поставив не більше фунта, ну, хіба що два?

— Не буду приховувати, пане, дещо більше.

— Десять? Двадцять? Нум, викладай уже щиро, приятелю! Що там важать якісь сорок фунтів для потопельника? Та яка вже мені різниця, якщо ти й сотню програв?

— Саме так і я думаю, пане, — ледве вимовив Бертран; сили його вже майже покинули. — Саме тому я й розповів вам, скоро ми все одно потонемо. Гляньте-но, як уже близько ця темрява! Здасться, я чую, як там вирує море, але під дощ мені вже не потрапити. Прощавайте, пане.

— Чекай! — вигукнув Ебенезер, схопивши слугу за руку, аби підтримати його на плаву.

— Зі мною все кінчено, відпустіть мене.

— І зі мною все кінчено; я піду разом з тобою! Благаю, скажи тільки, скільки ти програв, двісті?

— То ж була лише застава, пане, — озвався Бертран. — Хто може сказати, що я програв бодай фартинга? Звідки мені знати, може, ви вже зараз багатій.

— То яку ж суму ти заставив? Триста фунтів?

Бертран припинив перебирати руками та ногами й одразу ж пішов би під воду, якби не Ебенезер, який несамовито гріб, тримаючи його однією рукою спереду за сорочку.

— Яке то вже має значення, пане? Я заставив усе.

— Усе?

— Землі, маєток, дур-зілля у коморах — Табмен володіє всім.

— Заставити всю мою спадщину!

— Прошу, дайте мені втопитися, пане, якщо вже самі не хочете.

— І я таки втоплюся! — мовив Ебенезер. — Мій милий Молден пропав? Тож прощавай, і хай Господь тебе прощає!

— Прощавайте, пане!

— Стривай, і я з тобою! — Хазяїн і слуга обійнялися. — Прощавай! Прощавайте!

— Прощавайте! — знову крикнув Бертран, і вони пішли під воду. Тієї ж миті вони звільнилися один від одного і почали щодуху гребти, намагаючись дістатися повітря.

— Так справа не піде! — Ебенезер жадібно вдихнув. — Прощавай!

— Прощавайте! — мовив Бертран. Вони знову обійнялись, і знову занурилися, і знову звільнилися один від одного.

— Я не можу, — сказав Бертран, — хоч мої м'язи ледве рухаються, але вони виштовхують мене нагору.

— Тоді adieu, — похмуро сказав поет. — Твоє зізнання дає мені снаги померти одному. Прощавай!

— Прощавайте!

І так само, як і раніше, Ебенезер, перш ніж піти під воду, глибоко вдихнув, але тільки й зміг, що зануритися обличчям. Цього разу, однак, він був рішуче налаштований: він випустив повітря, востаннє попрощався зі світом і пішов під воду навсправжки.

За якусь хвилю він знову був нагорі, але з іншої причини.

— Дно! Я дістався дна, Бертране! Не глибше, ніж декілька сажнів!

— Ні! — відповів, хапаючи ротом повітря, слуга, який і сам уже майже пішов під воду. — Як таке може бути посеред океану? Може, це кит чи якась інша потвора.

— Це було тверде піщане дно! — правив своєї Ебенезер. Він знову занурився під воду, цього разу вже не боячись, і з глибини не більше восьми футів дістав жменю піску як доказ своїх слів.

— То, може, це тоді якась мілина, — сказав Бертран, на якого це не справило ніякого враження. — Яка вже різниця, скільки там сажнів — сорок чи два; все одно ми не зможемо стояти. Прощавайте!

— Чекай! То не хмара там, чоловіче, а якийсь острів в океані, до якого нас прибило! І це його кручі заслоняють нам зірки; а цей звук — то шум прибою!

— Мені туди не дістатися.

— Ти зможеш! До берега якихось дві сотні ярдів, і ще менше до того місця, де вже можна буде стати! — Боячись, чи ж витримає сам, він не став чекати, доки слуга переконається в тому, і став щосили гребти в напрямку заходу, де небо було без зірок, і невдовзі почув, як позаду нього, засапавшись, хлюпає Бертран. Із кожним змахом руки його здогадка знаходила своє підтвердження; щодалі виразніше було чути лагідний шум прибою і можна було оцінити відстань до нього, а темні обриси набували дедалі різкіших контурів.

— Якщо це не острів, то хоч принаймні буде якась скеля, — гукнув він через плече, — і ми зможемо там чекати на корабель, що пропливатиме поруч.

Через сотню ярдів вони вже не могли плисти далі; на щастя, Ебенезер з'ясував, що, стоячи навшпиньках, він може висунутися достатньо, щоб вода діставала йому лише до підборіддя.

— Добре ж вам, що ви такий високий, — став гірко нарікати Бертран, — а я отак і маю загинути, коли до землі вже рукою подати!

Ебенезер і чути про це не хотів: він наказав слузі триматися на плаву позаду нього, вхопившись за плече поета, щоб йому було легше. Це була виснажлива хода, особливо для Ебенезера, позаяк він стояв на дні тільки кінчиками пальців: вага, що тягнулася позаду, збивала його з рівноваги на кожному кроці, і хоч Бертран рухався окремо, його вага постійно тримала Ебенезера на певній глибині, отож тільки у проміжку між хвилями він і міг перевести дух. Просувалися вони таким робом: у кожній жолобниці, утвореній хвилями, Ебенезер міцно ставав на ноги і робив вдих; коли наближалася хвиля, він відчайдушно гріб обома руками від грудей і, занурившись із головою, пропливав десь футів зо два — один з яких втрачався, коли хвиля починала тягти їх назад, перш ніж йому вдавалося стати на ноги. За пів години, впродовж яких їм вдалося подолати не більше сорока чи п'ятдесяти футів, він був уже геть виснажений, але тоді вже було достатньо мілко, щоб слуга міг стояти також. Знадобилося ще хвилин тридцять, щоб повільно, через силу пройти решту відстані: якби там були буруни, то вони б, напевно, втопилися, але висота хвиль жодного разу не перевищувала двох футів, а найчастіше ті були меншими за фут. Нарешті вони допленталися до кам’янистого берега і, надто втомлені, щоб ще й перемовлятися, порачкували до підніжжя найближчої звисної скелі, де й попадали та якийсь час лежали напівпритомні.

Однак невдовзі, попри те що ніч була лагідна, а круча надавала захисток, ховаючи їх від західного вітру, це місце відпочинку видалося їм надто прохолодним, і вони заходилися шукати собі кращого притулку, допоки їхня одіж не висохне. Вони рушили узбережжям на північ, і їм пощастило знайти неподалік місце, де байрак, розрізаючи високий піщаник, виходив прямісінько на берег. Тут, поміж чагарникових сосен і вощанок, росли високі, схожі на пшеницю рослини; горопахи скрутилися клубочком, неначе звірята в кублі, і весь навколишній світ перестав для них існувати аж до світання.

А збудили їх піщані блохи; безліч цих істот стрибала та повзала по них — їх привабив, на щастя, не голод, а тепло їхніх тіл, — і від цього лоскоту вони і попрокидалися.

Ебенезер аж підстрибнув і недовірливо роззирнувся.

— Святий Боже! — засміявся він. — Я зовсім забув!

Бертран також підхопився, і піщані блохи, насправді ніякі не паразити, шалено пострибали навсібіч, шукаючи прихистку.

— І я забув, — озвався він, охриплим від мерзлості голосом. — Мені снилося, що я в Лондоні разом з моєю Бетсі. А хай би її шляк трафив, цю нужу, що мене розбудила!

— Але ж ми живі, а це головне. Це набагато більше, ніж можна було очікувати.

— Завдяки вам, пане! — Бертран упав навколішки перед поетом. — Тільки католицький святий здатен врятувати людину, яка його зруйнувала.

— Не роби з мене сьогодні святого, — сказав Ебенезер, — а то ще завтра зробиш із мене єзуїта. — Але це його підлестило. — Краще було б мені й справді втопитися, ніж чекати, як батько почує новину!

Бертран заломив руки.

— Я завдав вам багато лиха, пане, за що мені доведеться розплачуватися в пеклі, і вже скоро… і мені не бракуватиме товариства в тому вогні! Але цієї миті присягаюся вам, що віднині я ваш раб навіки, і ви можете розпоряджатися мною, як вам заманеться, і якщо нам коли-небудь вдасться порятуватися з цього острова, я життя своє віддам, аби лиш повернути вам втрачене.

Лауреат, який від цих запевнень зніяковів, відповів:

— Я навіть і не наважуюся просити тебе об тім, а то ти ще й душу мою закладеш! — І запропонував, щоб вони натомість вирушили на пошуки їжі. День був ясний і теплий як на середину вересня; вони трохи змерзли, бо їм бракувало вдягачки, і, струсивши із себе пісок, відчули, що їхні суглоби задерев'яніли, а кожен м'яз болів після всіх тих зусиль, що їм довелося докласти вночі. Але одяг був сухим, окрім боків, на яких вони спали, і, декілька разів підстрибнувши та помахавши руками, вони розігнали кров по жилах. У них не було ні капелюхів, ні перук, ні черевиків, а решта одягу на них була звичайним убранням моряків. Однак їжу їм потрібно було таки знайти, хоча Ебенезеру й кортіло негайно розвідати острів: животи в них бурчали, та й сил їм бракувало. Приготувати їжу не складало труднощів: Бертран мав із собою трутницю, яку носив у кишені, щоб прикурювати, і хоча сам трут був вологий, але кремінь і кресало виглядали як новенькі, а берег подостатком забезпечив їх деревом, що прибило морем, і сухими водоростями. Але знайти те, що можна приготувати, — то вже інша справа. У лісі безперечно було густо всілякої дрібної живності; мартини, рибалочки, лисухи ширяли в небі та пурхали на узбережжі; і напевно ж на відмілинах можна було б зловити рибу; але вони не мали чим полювати.

Бертран знову впав у відчай.

— Дуже злий жарт зіграла з нами доля, замість швидкої смерті подарувала нам повільну! — І попри недавню вдячність, уся та похмурість, із якою він відмітав будь-які пропозиції зробити самотужки якесь мисливське знаряддя, говорила про те, що він дещо сердиться на Ебенезера за свій порятунок. І справді, він невдовзі відмовився від спроб зробити якісь засоби для полювання, вважаючи їх безнадійними, та заходився збирати дрова, заявивши, що якщо йому вже доведеться помирати з голоду, то він робитиме це принаймні з відносними зручностями. Ебенезер міг тепер розраховувати тільки на себе, тож він вирішив прогулятися берегом, сподіваючись, що щось його надихне.

Піщане побережжя було довге. Острів, здавалося, був насправді чималих розмірів, бо хоч берегова лінія, вигинаючись, і зникала з поля зору в обох напрямках, однак її поява далі на південь давала на здогад, що це була якась бухта або затока, а може, їх було декілька поспіль; неможливо було встановити справжню острівну лінію. Сказати про те, з чого ж складався острів, було складно, позаяк уздовж берега тяглася стяга скель, які руйнувалися під впливом моря, набуваючи від сонця, вітру і води різних відтінків від коричневого до помаранчевого; на краю лісу, який тягнувся кудись вглиб від урвища, росли дерева, коріння яких наполовину виглядало з-під землі, деякі з них уже попадали з висоти шістдесяти чи ста футів на берег і лежали там, відполіровані до лиску солоним повітрям і піском. Якби здертися на ці кручі, то які дива можна звідти побачити?

Ебенезер провів у морі майже пів року, але ще ніколи не бачив його таким спокійним. Поверхня була гладенькою, наче стіл: тільки де-не-де дрібні брижі пробігали по воді та хвилі висотою не більше двох хендів накочувалися на берег. Поки він ішов, то помітив, як маленькі рибки шмигають на мілині, та табунці білих окуньців зухвало пірнають, збурюючи воду всього лише на відстані декількох футів. І краби, яких йому ще не доводилося бачити, при його наближенні плавно сунулися в сторони, шукаючи собі безпечнішого місця; у воді їхні панцири відливали оливковим кольором на тлі жовтого піску, але пусті черепки рачків, які він знаходив вздовж берега, підсмажені сонцем, були жовтогарячі.

— Аби ж то, заради Бога, в мене була сітка!

Якраз за поворотом, на тому самому місці, де вони виповзли на берег, його очам відкрилося дивовижне видовище — вздовж усього берега, трохи нижче, де були водорості та лежав плав, позначаючи лінію припливу, були розкидані аркуші білого паперу; інші аркуші поскручувались і колихалися у воді біля самісінького берега. Від самої думки про те, що на острові можуть жити люди, у нього вогнем спалахнуло обличчя, і не тільки радість була тому причиною, і він насправді відчув якесь дивне полегшення, невеличке, але незаперечне, коли з'ясувалося, що ті аркуші містять оповідку про Гіктопіка, Короля-Сміхуна аккомаків; але він не міг напевно сказати, від чого йому стало легше на душі. Він зібрав докупи всі сторінки, які потрапив знайти, хоч чорнила і розповзлося, так що тільки в деяких місцях можна було прочитати окремі слова: коли вони висохнуть, то згодяться на те, щоб розкласти багаття.

Він вирушив з ними назад, мимохідь міркуючи собі про пригоди Джона Сміта. Знаходячи в тому якусь дивну втіху, він питав себе, чи була вона спричинена тільки тим, що він, як і Сміт, був зараз на terra incognita, чи, може, в цьому було ще щось? Він сподівався, що їм не доведеться стріти ніяких індіянів, або принаймні не таких страхітливих, яких зустрів Джон Сміт, що списами ловлять рибу на узбережжі…

— О Господи! — скрикнув він уголос і поцілував цей дивовижний «Діярій».

За якусь годину їхній обід уже стояв на вогні: сім цілком пристойних окунців, десь пів фута завдовжки, після чищення смажилися на рожні з гілки лаврового дерева, а на пласкому шматку сланцю, який можна було підібрати будь-де біля скель на узбережжі, лежали чотири краби, взяті на пробу, які готувались у власному соку. Ті, що мали міцний панцир, не вдалося настромити на списа, але, переслідуючи їх, Бертран натрапив на цих інших — зовні схожих на тих, але з панцирами м'якими, як іспанська лайка, що цілим виводком сиділи біля берега в зарослях морської трави. Не бракувало їм і води; біля підніжжя кручі Ебенезер знайшов з десяток місць із джерелами, що били з-під декількох, як здавалося, шарів твердої глини, і вже звідти текли через увесь берег у напрямку моря, проклавши собі русла в м'якшій глині, і такі джерельця траплялися кожні сто футів. Треба було вкрай обережно підходити до цих джерел, позаяк ці глиняні русла були слизькими і в деяких місцях зрадливо м'якими, як то взнав на власному досвіді Ебенезер: без жодного попередження можна було враз загрузнути по коліно там, де поверхня здавалася твердою, мов скеля. Але вода, процідившись крізь камінь, була чистою і приємною на смак і такою холодною, що аж зуби нили.

Аби мати якомога більший зиск від сонця, вони вирішили готувати обід на березі. Бертран, знову присоромлений винахідливістю свого хазяїна, заходився біля їжі; Ебенезер скористався з поваленого поблизу дерева, обіперся об нього спиною та задоволено жував тростину, дивлячись на те, як шкварчать на вогні краби.

— Як ви гадаєте, де ми опинилися? — допитувався слуга, чия цікавість повернулася разом з гарним настроєм.

— А Бог його зна! — безжурно відповів поет. — Це, певно, якийсь острів в Атлантиці, і скидається на те, що його не нанесли на карти, а інакше я не певен, що Паунд обрав би це місце для нашої прогулянки по дошці.

Це припущення дуже потішило слугу.

— Я чув колись про острови Блаженних, пане, старенька Твіґґі в Сент-Джайлзі, бувало, розповідала про них, тільки-но їй починала допікати подагра.

— Еге ж, пригадую, — засміявся Ебенезер. — Та хіба ж я не чув ще з колиски її розповіді про те, як вона пильнувала майже всю подорож з Меріленду, виглядаючи, коли вже вони з'являться на обрії?

— То ви так гадаєте, що це і є те саме місце?

— Далебіг, цілком може так статися, — визнав поет. — Океан аж кишить островами, про які нікому нічого не відомо. Скільки разів я разом з моєю любою Анною благав Берлінґейма розповісти нам про них — про Ґрокленд, Геллуленд, Стокафіксу та решту островів! Скільки приємних годин я провів, вивчаючи ретельно книги про подорожі Венеціанця Дзено, П'єтро Мартіре д'Анґієри та старого доброго Гаклюйта! Навіть у Кембриджі, де мені краще було б займатися іншими речами, я засиджувався цілими вечорами над старожитніми картами та скриптами. Саме там, у Коледжі Маґдалени, у древній Лізморській книзі я і побачив опис островів Блаженних, узріти які так прагнула місіс Твіґґ, і прочитав, як їх знайшов святий Брендан. Саме звідти я довідався також і про Маркленд — лісистий острів; і про Фрізленд та Ікарію. Хтозна, що це може бути за острів? Може, це сама Атлантида, що піднялася з дна моря, або ж затонулий острів Бусс, який відкрив старий Фробішер; а може, це острів Бра, де жінки зазнають невимовного болю, виношуючи дітей, або чарівний Дакулі, острів колисок, куди вони їдуть, аби полегшити свої страждання під час пологів.

— Мені до того байдуже, — мовив Бертран, — аби нас не повбивали дикуни. Цього я боюся понад усе, відколи ми ступили на берег. Чи доводилося вам читати, які у цих дівок чоловіки?

— Я розділяв твої страхи, — визнав Ебенезер. — Деякі острови взагалі безлюдні; інші, як відомий острів Сібола, пишається своїми містами. Деякі схожі на Естотіленд, мешканці якого є знавцями всіх мистецтв і читають книги латиною, інші схожі на його сусіду — острів Дроджо, де, як пише Дзено, дикуни їдять своїх бранців.

— Молю Бога, аби це був не Дроджо!

— Коли поїмо, треба буде вилізти на вершину кручі, — сказав Ебенезер. — Якщо я побачу цей острів цілком, то тоді, можливо, скажу, як він зветься.

І він став далі пояснювати, що, хоч розташування та розміри островів різняться від однієї карти до іншої, між картографами існує певна згода щодо їхньої форми.

— Якщо він, наприклад, має форму великого серпа, то це напевно має бути острів Майда; якщо малого серпа, то це вже, поза всяким сумнівом, острів Танмар, про який розповідав П'єтро Мартіре. Великий паралелограм — це буде Антилія, а маленький — Сальваджіо. Звичайний прямокутник — це буде Ілья-Верде, а п'ятикутник — то вже Рейлья. Якщо з'ясується, що цей острів має форму досконалого кола, тоді нам треба буде звернутися до характерних ознак у глибині острова: якщо його розділяє навпіл ріка, то ми знатимемо, що це Бразилія, але якщо він натомість утворює щось на кшталт перстня або кільця навколо озера, що лежить всередині й собі має купу маленьких островів, то значить, Небеса змилостивилися й удача всміхнулась нам так, як вона ніколи не всміхалася Коронадо, оскільки це буде Сібола, острів семи Золотих міст!

— Дай Боже, аби так воно й було! — сказав Бертран, перевертаючи рибу, щоб підсмажити з іншого боку. — Люди в золотому місті не повинні бути такими кровожерливими, щоб їсти незнайомців, як ви ото гадаєте?

— Ні, вони радше візьмуть нас за богів і вдовольнять усі наші бажання, — вирік Ебенезер.

— От дідько! Тоді я сподіваюсь і молю Бога, щоб це був острів Семи міст; я візьму собі три, а ви заберете решту, аби відшкодувати втрату Молдену! А в тих книгах щось говориться про жінок у тих містах, чи гладкі вони, чи худі й чи гарні на вроду?

— Щось я нічого такого не пригадую, — відповів поет.

— Їй-бо, не барімось уже і прикінчимо цю рибу, паночку! — закликав Бертран, стягуючи рибу з рожна на чисто вимиті шматки сланцю, що правили їм за тарілки. — Мені вже терпець уривається, так кортить побачити мої золоті міста!

— Не сунься поперед батька в пекло! Зрештою, це може бути і не Сібола. Хтозна, може, цей острів за формою нагадує руку людини, от тоді нам і саксаган. Рука Сатани має таку форму, і це один з Insulae Demonium — островів демона.

Ця остання можливість достатньо приборкала їхню нетерплячку, аби вони віддали належне окунцям і крабам, яких вони присмачили голодом і з'їли руками, запивши все холодною джерельною водою з чашок, зроблених із мушель молюсків. Потім вони засунули собі в кишеню по одному залишеному крабу, просто отак, масних, і, рухаючись вгору по вкритій лісом ущелині, вилізли на вершину кручі, звідки, на превеликий жаль, їхнім очам з однієї сторони відкрився великий водний простір, а з іншої — ряд дерев. Висота сонця над горизонтом на сході на перевищувала сорока п'яти градусів; ще був час — декілька годин, щоб здійснити розвідку, перш ніж треба буде думати про вечерю і місце для нічлігу.

— Ну, і що ви пропонуєте, пане? — запитав Бертран.

— Я маю план, — мовив Ебенезер. — Але перш ніж я тобі його відкрию, скажи, з чого почав би ти?

— Не мені вам вказувати, паночку. Я визнаю, що частенько ліз там, де мене не питали, але це все в минулому. Ви врятували моє життя та пробачили мені все те лихо, яке я вам заподіяв; так що ниньки, пане, як ви заграєте, так я й танцюватиму.

Ебенезер мусив визнати доречність цієї думки, однак усе одно вирішив вступити в суперечку.

— Нас викинуло на якийсь Богом забутий острів, — сказав він, — що лежить далеко від перук — чи то з короткими, чи з довгими пуклями. Яку вагу тут має титул Поет-лауреат або ж такі начіпки, як «хазяїн» чи «слуга»? Ти собі чоловік, і я собі чоловік, та й край.

Бертран якусь хвильку над цим роздумував.

— Маю визнати, що я б таки дещо обрав, — сказав він. — Якби я міг вирішувати, то одразу, не гаючи часу, рушив би вглиб острова. І хтозна, може, ще до обіду ми встигнемо знайти собі по золотому місту, а мо', й по два.

— Ми не знаємо напевне, чи це острів Семи міст, — нагадав йому Ебенезер. — І мені не дуже до смаку йти вглиб острова без взуття. Натомість я пропоную пройтися вздовж берега, щоб ми могли взнати щось про довжину та форму цього острова. Можливо, нам вдасться визначити, куди ми потрапили, і довідатися дещо про людей, які тут мешкають, якщо тут взагалі хтось є. Ба більше, у нас є вдосталь паперу, а ще вуглинка, щоб робити відмітки: ми рахуватимемо кроки до кожного повороту і, як будемо йти, намалюємо карту.

— То хай так і буде, — зголосився слуга. — Але це означатиме, що нам ще раз доведеться пообідати рибою і крабами та провести ніч на землі. А якщо ми швиденько подамося вглиб острова, то, може, вже їстимемо із золотих тарілок і спатимемо в золотих ліжках, їй-бо! — голос його гарячково забринів. — Ви тільки-но уявіть собі, пане, ми вдвох станемо якимись із біса богами! Ми з їхніми дівками наробили б собі боженят і щотижня ласували б новенькими! Присяй-бо, та ця посада набагато краща, ніж оте мізерне Балтиморове святенництво! Та я б із самим Папою Римським не помінявся б місцями!

— Це од нас нікуди не втече, — сказав Ебенезер. — Проте ми можемо здибати чудовиськ або диких індіян, які з'їдять нас на обід. Я так гадаю, що було б розумніше дещо тут роздивитися, взнати, що й до чого: що значать декілька днів для безсмертних богів?

Поміркованість цього плану була очевидною; хоч як Бертрану і хотілося не відкладати бодай на один день можливість стати божеством, йому аж ніяк не кортіло стати поживком для канібалів чи драконів — існування і тих, й інших викликало б у нього сумніви у Лондоні, але не тут, — отож він, хай і без особливого піднесення, одразу пристав на цю пропозицію. Вони знову спустилися на берег, позначили місце, звідки вирушали, встромивши в землю кілка, до якого прив'язали шматок тканини, що відірвали від Бертранової сорочки, і попростували на північ уздовж берега. Ебенезер на ходу лічив кроки.

Він не нарахував і двох сотень, як Бертран вхопив його за руку.

— Отамо! — прошепотів він. — Гляньте-но туди!

Вони стали мовчки. З-за поваленого дерева, що лежало неподалік попереду них, долинав якийсь звук, що від нього волосся ставало дибом: це був напівстогін, напівспів, монотонний і позбавлений мелодії, скорботний і дикий.

— Треба тікати! — прошепотів Бертран. — Це одна з цих потвор!

— Ні, — сказав Ебенезер, хоч у нього мороз поза шкірою пішов. — Це ніяке не чудовисько.

— Ну, то тоді голодний дикун; ну ж бо!

До них знову долинув стогін.

— Мені здається, що то крик болю, а не голоду, Бертране. То якийсь неборака лежить там, придавлений отією колодою.

— А хай його Бог рятує! — вигукнув слуга. — Якщо ми підійдемо ближче, його приятелі накинуться на нас іззаду і зжеруть.

— Невже ти так легко відмовляєшся від своєї посади? — почав піддражнювати Ебенезер. — Що ж ти за бог такий, якщо не прийдеш на поміч тому, хто поклоняється тобі?

Жалібний голос рознісся втретє, і хоч слуга був такий нажаханий, що стояв, боячись поворухнутися, Ебенезер підійшов до поваленого дерева і, перехилившись, зазирнув за нього. Там на піску долілиць лежав голий чорношкірий чоловік із зв'язаними зап'ястками та щиколотками; спина його була вся в смугах загоєних шрамів від батога, а з багатьох порізів і подряпин на його ногах на пісок скапувала кров. Це був високий, жилавий чоловік у розквіті літ, але, видима річ, дуже виснажений; шкіра його була мокра, слід від крові тягнувся від того місця, де він лежав, аж до води. І саме тоді, коли Ебенезер подивився на нього згори, він, гадаючи, що за ним ніхто не стежить, неймовірним зусиллям припідняв голову і поновив стогін, наспівуючи щось своїм монотонним голосом своєю дикунською мовою.

— Ходи-но сюди! — гукнув поет до Бертрана та переліз через колоду. Негр перевернувся на бік і, зіщулившись, притиснувся до стовбура дерева, озираючи новоприбульця диким поглядом. Хлоп мав гарну поставу, високе чоло і вилиці, масивне надбрів'я нависало над його великими білими очима, ніс був приплющений, а голова — вибрита майже наголо й уся пошрамована, так само як і щоки, чоло та плечі, маючи вигляд якогось дивного малюнка.

— Святий Боже! — скрикнув Бертран, побачивши його. Очі чорношкірого повернулися в його бік. — Та це ж справжнісінький дикун!

— Його руки зв'язані ззаду, і він поранився, переповзаючи через каміння.

— Тікайте тоді! Він нізащо нас не дожене!

— А от і ні, — сказав Лауреат і, повернувшись обличчям до мурина, голосно та розбірливо сказав: «Дозволь-мені-розв'язати-мотузки».

У відповідь пролунала якась чудернацька тарабарщина; чорношкірий явно чекав, що вони його вб'ють.

— Ні, ні, — став заперечувати Ебенезер.

— Прошу вас, не робіть цього, паночку! — сказав Бертран. — Щойно ви звільните його, як цей лиходій на вас накинеться! Чи ви гадаєте, що ці дикуни щось знають про вдячність?

Ебенезер знизав плечима.

— Вони, напевно, знають про те не менше, ніж дехто інший. Хіба ж його не викинули так само, як і нас, у море, на погибель, і він добрався до берега лише завдяки своїй силі? Я-Поет-лауреат-Меріленду, — виголосив він, звертаючись до мурина. — Я-не-завдам-тобі-ніякої-шкоди.

Аби це довести, він помахав дрючком, немов збираючись ним вдарити, але натомість переломив його через коліно та викинув геть, хитаючи головою й усміхаючись. Він вказав на Бертрана та на себе і, сердечно обійнявши однією рукою слугу за плече, сказав:

— Цей-чоловік-і-я-друзі. Ти, — він по черзі вказав на всіх трьох, — також-будеш-нашим-другом.

Чоловік, здавалося, досі боявся, але в очах його можна було прочитати радше підозру, а не жах. Коли Ебенезер через силу примусив себе зайти позад нього, аби визволити йому руки, а Бертран, за наказом хазяїна, нехотя взявся розплутувати мотузки, що зв'язували ноги, чоловік заскімлив.

Ебенезер поплескав його по плечу.

— Не бійся, друже.

Довелося трохи попотіти, розв'язуючи мотузки, оскільки вузли порозбухали від води, а бранець, намагаючись розірвати, міцно затягнув їх.

— Як по-вашому, чий це в'язень? — запитав Бертран. — Як на мене, то це один з тих, кого мали принести в жертву, як ото ви мені розповідали, кого мешканці золотих міст використовують замість грошей під час шабату.

— Може бути, що й так, — погодився поет. — Його поневолювачі мають бути кебетними людьми, а не якимись дикунами, інакше вони ніколи не сплели б такі гарні й міцні мотузки та не позав'язували б їх так хитромудро. Можливо, він втік, коли вони його тягли, щоб забити; а може, він призначався якомусь морському богові. А чорти б їх вхопили, ці кляті вузли!

— Так чи інак, — мовив Бертран, — навряд чи їм це сподобається, коли вони взнають, що ми його звільнили. Це наче вкрасти щось з таці для пожертв у церкві.

— А їм і не треба про це нічого знати. І, поза тим, ми ж їхні повноправні боги, хіба не так? Нам піднесли офіру, а що ми з нею робитимемо, то вже наше діло.

Це останнє він сказав, звісно, жартома. Вони нарешті розплутали останні вузли й відійшли на декілька кроків, щоб убезпечити себе, позаяк не були впевнені в тому, що збирається робити цей чоловік.

— Ми побіжимо в різні боки, — сказав Ебенезер. — Якщо він поженеться за мною, тоді ти переслідуватимеш його ззаду.

Мурин скинув із себе послаблені пута, досі обережно роззираючись, та з зусиллям звівся на ноги. Потім, немов усвідомивши, що він вільний, випростався, потягнувся, вишкірив зуби, звів руки до сонця та звернувся до нього з палкою промовою, перемежаючи її жестами й вказуючи на них.

— Ви тільки-но подивіться, який же він здоровецький! — зачудовано проговорив Бертран. — Навіть Боабділ таким не був!

Ебенезер насупив чоло при згадці про мавра.

— Я так гадаю, що він тепер звертається до сонця; схоже на те, що він складає молитву, дякуючи богу.

— Та це ж чисто тобі справжнісінький битюг!

Потім хлоп закінчив свою промову та повернувся обличчям до них, від чого їм стало моторошно; він навіть ступив до них крок.

— Тікайте! — крикнув Бертран.

Але ніхто ніякого насильства не вчинив; натомість мурин упав долічерева, простягнувшись у них під ногами та щось побожно бурмочучи, і по черзі обійняв їх за щиколотки; закінчивши, він усе одно не підвівся, а так і залишився стояти навколішках, заточившись чолом у пісок.

— Дідько! Що воно означає, пане?

— Я не можу сказати напевно, — відповів Ебенезер, — але здається мені, що ти нарешті отримав те, що хотів: цей горопаха попрощався із сонцем і має тепер нас за богів.

— Присяй-бо, — сказав слуга, почуваючись ніяково. — Ми його про це не просили! І що він, заради всіх святих, хоче, щоб ми зробили?

— Хто його зна? — відповів поет. — Мені ще ніколи не доводилося бути богом. Ми дарували йому життя, і він тепер наш, хочеш — благослови його, а хочеш — лупцюй його палицею, я так міркую. — Він зітхнув. — Хай там як, накажімо йому звестися, поки в нього ще поперек не заболів: жоден бог не тримає людей вічно на колінах.

17

Лауреат зустрічається з королем анакостинів і дізнається, як же насправді зветься його острів в океані

— Одне знаю напевно, — сказав Ебенезер, коли вони продовжили досліджувати берег, — ми повинні вимагати від хлопа цілковитого послуху, якщо збираємося бути його божествами. По-перше, це, поза всяким сумнівом, властиво всім богам, а поза тим, це найбезпечніший спосіб мати з ним справу: він може прибити нас обох, якщо взнає, що ми смертні.

Вони допомогли чорношкірому підвестися та веліли йому обмити свої рани, які, на щастя, виявилися лише подряпинами від мушель, а ще, крім того, вони пригостили його залишеними крабами — хоч ті були холодні та припорошені дрібним сміттям з кишень, однак цілком їстівні — і, ставши осторонь, зачекали, поки він швиденько з ними впорався. Після цього їхнього акту милосердя той, знову припавши чолом до землі, виказав нові прояви вдячності; прийнявши їх, вони повсідалися разом з ним і, вдавшись до слів, жестів і малюнків на піску, спробували зав'язати з ним розмову. Як зветься цей острів? Ебенезер запитав його про це. Як звати його? Де його місто? Хто зв'язав його та вкинув до моря і навіщо? А Бертран, намагаючись не відставати, додав ще свої запитання: Як далеко звідсіля перше із золотих міст? Яких фальшивих богів мають його мешканці, і які там жінки — темношкірі чи світлі?

І хоча чорношкірий уважно, з благоговінням слухав усі їхні питання, у його очах можна було прочитати радше обожнювання, аніж розуміння: усе, що їм вдалося довідатися від нього, так це його ім'я, котре — хоч воно, у тому не було ніяких сумнівів, не належало до жодної з цивілізованих мов світу — щоразу звучало для Ебенезера по-іншому, як щось на кшталт Дрепунктер, Драйпунктер, Дрекпехтер, Дрогпешьор, Друапактьор, Дрюпегр, Дрешпортьор чи навіть Деспатідор, а для Бертрана він був незмінно Дрейкпекер. Тим-то це могло бути зовсім не його ім'ям, а якимсь дикунським закликом до поклоніння богові, бо щоразу, як вони вимовляли це слово, він впадав навколішки.

— І що ми з ним робитимемо? — запитав Бертран. — Скидається на те, що він зовсім не збирається йти геть у своїх справах.

— Що ж, хай так і буде, — відповів Ебенезер. — Нехай він тоді допоможе нам у наших справах. Саме готовність отримувати наказ робить із людини підданця, а готовність віддавати їх робить із людини правителя. І поза тим, якщо ми його чимось займемо, тоді він нічого не стане замишляти проти нас.

Отож вони і поклали, що нехай уже цей чорний здоровань супроводжує їх і знаходить для них їжу, збирає дрова, куховарить і прислуговує їм у всьому; та й справді, у них не було вибору, позаяк він не виказував жодного наміру залишати їх, і якби розгнівався, то міг би за пів хвилини повбивати їх обох. Усі троє знову вирушили на північ, Ебенезер і Бертран на чолі, а Дрейкпекер позаду, шанобливо відстаючи від них на декілька кроків. Годину або й більше вони повільно йшли берегом, вкритим рінню, пленталися по м'якому піску, перетинаючи верстви червоної, блакитної та білої глини, і незмінно з лівого боку їх супроводжувала суцільна, майже прямовисна скеля, а з правого лежав надзвичайно спокійний океан; на кожному повороті Бертран очікував побачити золоте місто, але натомість перед ним відкривалася якась невеличка затока або звивина в береговій лінії, яка переважно тяглася прямісінько далі на північ. Потім, втомившись і понатиравши собі ноги, вони зупинилися спочити біля підніжжя печери, вхід у яку був просто в кручі на висоті десяти-дванадцяти футів. Ебенезер довірив грубого списа, що допоміг йому вполювати сніданок, дикуну, і той, розмахуючи ним і потираючи живота, показав, що має бажання роздобути щось на обід; отримавши дозвіл, він, немов мавпа, видряпався на кручу і зник.

Бертран подивився йому вслід і зітхнув.

— Тільки ми й бачили нашого Дрейкпекера; і хай собі йде, я так вам скажу.

— Що?! — Ебенезер усміхнувся. — То ти так швидко втомився бути Богом?

Слуга мусив визнати, що так.

— Я ліпше сам пороблю всю роботу, ніж буду корчити з себе якесь цабе, попихаючи таким страховиськом, як оце він. Хтозна, може, саме зараз він замишляє, як би оце йому настромити нас обох на свого списа та засмажити собі на обід!

— Я так не думаю, — сказав поет. — Йому його служба в нас подобається.

— Ет, пане, нікому не подобаються його пута! Гадаєте, у світі залишився б бодай один слуга, якби кожен мав право обирати? То тільки безталання, принука або злидні змушують одного прислуговувати іншому; усі троє — то безжальні хазяї.

— А як щодо звички або природної схильності? — почав піддражнювати його Ебенезер. — Дехто народжується для того, щоб прислуговувати іншим.

Бертран якусь хвильку роздумував над цим, а потім сказав.

— Звичка — то не є першопричина, а дитя суворої нужди, хіба не так? Наші ноги, вкрившись мозолями, не відчували піратських кайданів, однак ми все одно хотіли їх скинути. А щодо цієї природної схильності до неволі, то це тільки байка, вигадана хазяями: жоден невільник у неї не вірить.

— Але ж лише хвилину тому ти казав, що ладен сам поробити всю роботу, — мовив Ебенезер, — але ні слова не мовив про те, щоб я щось зробив; однак саме я запропонував забути наше колишнє становище, оскільки ця дика місцина ніколи нічого не чула про таку річ, як класи.

Бертран розсміявся.

— Ну, то тоді додайте до мого переліку ярем ще й почуття обов'язку; це не менш безжальний хазяїн.

— Назви це натомість вдячністю чи любов'ю, — сказав Ебенезер, — і подивися, як радо люди сповнюють свої обов'язки на службі в когось! Оцей Дрейкпекер, як ти його називаєш, обрав свої теперішні пута, коли ми звільнили його від значно гірших, і він може звільнитися від них, пішовши від нас, коли йому заманеться. Саме тому я його не боюся і сподіваюся, що він служитиме нам ще багато днів.

Потім він запитав свого слугу, як він один збирається панувати над цілим містом, якщо навіть один підданець на двох нагнав на нього стільки страху.

— Я хочу бути богом, а не королем, — відказав слуга. — Нехай інші віддають накази й дістають їх, очолюють і приборкують заколоти; у себе в храмі я запасуся їжею і питвом і спатиму аж до полудня у своєму золотому ліжку! А ще я візьму собі в компанію з десяток молоденьких священниць, хай вони слухають сповіді та правлять службу в церкві, а ще кілька євнухів-здорованів, аби вони збирали та стерегли грошики.

— Лінощі й розпуста!

— А ви хіба б не так зробили, чи будь-хто інший? Кому ж охота управляти? То нудна робота. Люди прагнуть отримати корону, а не скіпетр.

— Той, хто носить перше, мусить володіти й другим, — відповів Ебенезер. — Чоловік, якому поклоняються інші, — то баран на чолі отари, що біжить, і він мусить задавати ходу, а інакше загине.

— Ото ви, значить, у своєму місті правитимете? — допитувався Бертран.

— Авжеж, — відказав Ебенезер. Вони сиділи поряд, спиною до кручі, ліниво розглядаючи морську далечінь. — Ех, і які ж порядки я б у себе завів! Це була б антиплатонівська держава!

— Сподіваюся, що так воно і буде, пане! Нащо вам Папа, коли ви й самі собі бог?

— Hi, Бертране. Цей Платон говорив про націю, якою управлятимуть філософи, і жоден поет туди б не допускався, окрім тих, що оспівували б уряд. Існує давня суперечка між поетами й любомудрами.

— Ти ба! Як на те пішло, — сказав Бертран, — то воно мало відрізнятиметься від Англії чи якоїсь іншої країни; жоден король, що сповна розуму, не дозволить поетові нападати на нього. Хіба ж лорд Балтимор не для того вас найняв, щоб ви оспівували його урядування, і хіба Джон Куд не зробив усе, аби згубити вас і придушити в зародку поему? Гм, таж оте чудернацьке місце, про яке ви кажете, може цілком бути Мерілендом!

— Ти мене не так зрозумів, — мовив Ебенезер, почуваючись ніяково. — Забороняти підданцю віршувати — то одне; а вказувати, що писати, — то вже інше. У моєму місті філософів радо вітатимуть — поки вони не зчинятимуть якихось ребелій, — але саме поет буде їхнім богом, і поет буде їхнім королем, і поетами будуть усі його радники: це буде поетократія! Я так гадаю, що саме це мав на мислі сер Вільям Довенант, коли марно відплив, аби правити Мерілендом. Поет-король, Бертране, — ця думка має дивовижну магічну силу! І присягаюся, це не якесь там безумство; хто краще вміє читати в серцях людей, філософ чи поет? Хто живе у більшій згоді з навколишнім світом?

Він ще багато чого міг би сказати Бертрану з цього предмета, що займав його уяву цілий ранок, але саме цієї миті двійко якихось дикунів впали, немов грім з ясного неба, і стали перед ними, тримаючи в руках списи. Це були підлітки, років десяти-дванадцяти, не більше, вбрані в щось на кшталт тоги з грубої вовни та штани з оленячої шкіри; їхня шкіра була не коричнево-чорного відтінку, як у Дрейкпекера, а мідно-коричневого, кольору круч, а волосся ані було коротким, ані кучерявилося, а падало прямими чорними пасмами, сягаючи нижче плечей. Вони скривили обличчя в найлютішій гримасі, на яку тільки були здатні, та наставили свої списи на білих людей. Бертран скрикнув.

— Дідько! — вигукнув Ебенезер і підняв догори руки, аби захистити обличчя. — Дрейкпекер! Де Дрейкпекер?

— Нам кінець, він кинув нас! — заголосив Бертран. — Цей негідник нас обдурив!

Але не могло й мови бути про те, щоб ці хлопчаки зістрибнули з верхівки кручі, і навряд чи б вони спустилися вниз без жодного шуму й не вивернувши бодай якийсь камінь. Ебенезеру здавалося, що вони ховалися в печері над їхніми головами, вичікуючи слушної нагоди стрибнути вниз. Один з них грубо звернувся до бранців якоюсь невідомою їм мовою, наказуючи звестися, і вказав на вхід до печери.

— Ми маємо залізти туди? — запитав Ебенезер і замість відповіді відчув, як вістря списа вкололо його в стегно.

— Скажіть їм, що ми боги! — не вгавав Бертран. — Вони з'їдять нас живцем!

Їм повторили наказ; вони видерлися по скелі до виступу біля входу в печеру. Хлопчаки забалакали до когось, хто, здавалося, був всередині, і з темноти їм відповів якийсь голос, спокійніший і доросліший. Бранців примусили ввійти, нагнувшись перед тим, оскільки стеля була не більше п'яти футів заввишки. Усередині смерділо екскрементами та пахло ще чимось невідомим. За якусь хвилину їхні очі призвичаїлися до темряви, і вони побачили дорослого дикуна, що голий лежав на ковдрі, якою була застелена долівка, засмічена мушлями, кістками та глиняними черепками з-під розбитих горщиків. Сморід, принаймні почасти, ішов від його правого коліна, що було перев'язане ганчір'ям. Він звівся на лікті, поморщившись від болю і став розглядати бранців. Потім, на їхній невимовний подив, він сказав: «Англійці?».

— Святий Боже! — Ебенезер від подиву аж рота розкрив. — Хто ви, пане, що говорите нашою мовою?

Дикун знову уважно роздивився їхнє сплутане волосся, подертий одяг і босі ноги.

— Шукаєте Куассапелага? Воррен послав вас знайти Куассапелага?

Хлопці зі своїми списами посунулися ближче.

— Ми нікого не шукаємо, — відповів поет виразно й голосно. — Ми англійці, нас пірати викинули в море, щоб ми втопилися; ми припливли до цього острова вночі завдяки неймовірному везінню, але не знаємо, де ми зараз.

Один з хлопців щось збуджено заговорив, потрясаючи списом, ладний накинутися на них, однак дорослий чоловік одним словом утихомирив його.

— Прошу, пощадіть нас, — став благати Ебенезер. — Ми не знаємо, хто такий Воррен, про якого ви тут говорите, та й взагалі ми жодної живої душі тут не знаємо.

Хлопці знову вдали, немов намагаються проштрикнути їх наскрізь. Поранений дикун насварився на них різкіше, ніж минулого разу й, очевидячки, наказав їм стати на варті біля входу, бо вони дуже неохоче залишили цю непривітну печеру.

— Вони хороші хлопці, — мовив дикун. — Вони, так само як і я, ненавидять англійців і ладні були б вас убити.

— Отже, на цьому острові є англійці? Як він називається? — Бертран, досі переляканий, стояв мовчки, але Ебенезер, попри свої недавні мрії про острів поетів, не зміг приховати радості від можливості зустріти своїх земляків.

Дикун пильно подивився на них.

— Ви не знаєте, де ви?

— Знаємо тільки, що це острів в океані, — відповів Лауреат.

— І вам не доводилося чути ім'я Куассапелага, короля анакостинів?

— Ні.

Якусь хвилю їхній полонитель продовжував розглядати їхні обличчя. Потім, немов переконавшись у їхній невинності, він відкинувся на свою вбогу постіль і вп'явся очима в стелю печери.

— Я — Куассапелаг, — виголосив він. — Король анакостинів.

— Король! — голосно прошепотів Бертран на вухо Ебенезеру. — Як думаєте, може, він король одного з наших золотих міст?

— Це земля піскатавеїв, — вів далі Куассапелаг. — Ці поля і ліси належать піскатавеям. Ця вода — то вода піскатавеїв, ці кручі — то наші кручі. Вони належали піскатавеям від сотворіння світу. Мій батько був королем на цій землі, і його батько, і батьків батько; так само і я якийсь час був ним. Але Куассапелаг уже більше не король, і мої сини й онуки не будуть тут правити.

— Запитайте в нього дорогу до найближчого золотого міста, — прошепотів Бертран, однак хазяїн жестом наказав йому помовчати.

— Але чому ви лежите тут у такому жалюгідному стані? — запитав Ебенезер. — Я так гадаю, що це місце не годиться для короля.

— Цей край більше не належить Куассапелагу, — відповів король. — Ваші люди вкрали його в мене. Вони припливли на кораблях з шаблями та гарматами й забрали поля та ліси в мого батька. Вони зігнали нас із наших місць, немов диких звірів, і вигнали геть. І коли я сказав: «Ця земля належить піскатавеям», — вони кинули мене до в'язниці. Наш імператор, Очотомакуат, наче якийсь звір, мусить ховатися по цих пагорбах, а його місце зайняв молодий виродок Пассоп, що ладен лизати чоботи англійському імператору. Мої люди повинні або коритися йому, або гинути з голоду.

— Яка несправедливість! — вигукнув Ебенезер. — Ти чув це, Бертране? Хто він такий, цей Воррен, що таке собі дозволяє? Через нього мені соромно, що я англієць. Б'юся навзаклад, це якийсь шибеник, пірат, що привласнив цей острів, їй-бо! — він вхопив слугу за рукав. — Я пригадую, як старий Карл, вітрильщик, розповідав про місто піратів Ліберталію, що на острові Мадагаскар; молю Бога, щоб це був не він!

— Я не знаю, як звати імператора, — мовив Куассапелаг, — адже він тільки нещодавно прибув і став утискати мій народ. Цей Воррен — лише тюремник та очолює загін солдатів…

Цієї миті ззовні печери почулося сильне заворушення.

— Дрейкпекер! — крикнув Бертран.

При вході в печеру і справді стояв чорний здоровань: біля його ніг, кинутий у нападі гніву, лежав грубий спис, що його змайстрував Ебенезер, з двома настромленими на нього закривавленими кролями, а в здоровенних руках він тримав за карк юних дозорців. Одного він, схоже, якимось чином роззброїв, і перш ніж другий встиг скористатися зі свого оружжя, грізний негр зіткнув їх лобами та скинув обох вниз на берег.

— Браво! — привітав його Ебенезер.

— Ми тут, Дрейкпекер! — заволав Бертран і стрибнув до Куассапелага, аби зв'язати йому руки. — Ходи-но сюди й проломи голову цьому негіднику також!

Негр вхопив свого списа і з ревом кинувся в печеру, вочевидь маючи намір додати до своїх трофеїв і Куассапелага.

— Стій! Дрейкпекер! — наказав Ебенезер.

— Проштрикни його! — закричав Бертран, тримаючи руки Куассапелага за спиною. Дикун не чинив спротиву та дивився на цього непроханого гостя, не приховуючи зневаги.

— Я забороняю! — сказав Ебенезер і вхопився за списа.

Бертран рішуче з ним не погодився.

— Але ж цей мерзотник сам хотів так зробити з нами!

— Якщо і хотів, то він цього жодним чином не показав. Відпусти його.

Коли його руки звільнили, Куассапелаг знову ліг на ковдру і вп'явся очима в стелю.

— Ці хлопчаки — його сини, — сказав Ебенезер. — Піди з Дрейкпекером і приведи їх сюди, якщо він їх не повбивав.

Обоє чоловіків вийшли, хоч Бертран і мав чималі сумніви щодо слушності цього рішення, про що не забарився повідомити, але Ебенезер сказав Куассапелагу:

— Пробач, що мій слуга завдав шкоди твоїм синам; він думав, що нам щось загрожує. Ми не заподіємо вам жодного лиха, ви вже вдосталь настраждалися від рук англійців.

Але дикун залишився байдужим до цих слів.

— Мені що тепер, радіти, здибавши англійця, здатного проявити милосердя? — Він вказав на своє коліно, що так смерділо. — У чому більше милосердя — отримати в серце списа чи смерть від цього коліна, що отруює мене і яке я поранив, тікаючи вночі, наче кріль? Якщо мої сини загинули, я помру з голоду; якщо вони живі, я помру від цієї отрути. Твоє серце добре: я прошу тебе вбити Куассапелага.

Невдовзі Бертран і мурин повернулися, ведучи, наставивши на них списи, двох хлопчаків, у яких начебто було лише декілька синців і боліли забиті голови.

— Досить з мене того, що мої сини житимуть, — сказав Куассапелаг. — Накажи своїй людині вбити мене.

— Ні. Я маю для нього краще завдання, — сказав Ебенезер і звернувся до Бертрана: — Дрейкпекер залишиться тут із королем і доглядатиме його, поки ми не взнаємо, що вони за люди, ці англійські бандити. Хлопчаки можуть провести нас до краю їхнього поселення.

— Не мені з вами сперечатися, — зітхнув Бертран. — Сподіваюся тільки, що вони не захопили собі всі золоті міста та не поробилися богами.

Ебенезер на мигах з'ясував мурину, що хоче, аби той нагодував короля та перев'язав йому ногу, що гноїлася; на останнє, що прозвучало радше як запитання, аніж наказ, чорношкірий радісно відгукнувся, закивавши та щось із захопленням залопотав — це, певно, означало, що він знається на якихось заходах, які запобігають поширенню інфекції, та якихось лікувальних методах. Без зайвого галасу він прибрав брудний завій і уважно роздивився запалення на нозі, від якого йшов такий малоприємний запах, виказуючи цікавість, без сумніву, гідну хірурга. Потім, звертаючись своєю мовою до одного з хлопчаків, він, жестикулюючи, аби було зрозуміліше, відправив того обідрати та приготувати кролів, а іншого послав принести води у двох глиняних горщиках.

— От дідько! — сказав Бертран з повагою. — Та цей хлоп ще й лікар! То велика честь бути його богом, еге ж, пане?

Поет усміхнувся.

— Можливо, він заслуговує на щось краще, Бертране; зрештою, він і справді є досконалим створінням.

Не минуло і двох годин, як кролів приготували та з'їли — разом зі свіжими устрицями, яких постачили до столу хлопчаки, та якимось висушеним і змеленим зерном, що називалося рокагоміні, якого в короля був цілий жбан, а рану Куассапелага розрізали його власним ножем, прочистили від гною, промили начисто та перев'язали, приклавши якогось зілля, що мурин зварив з різних корінців і трав, які він назбирав у лісі, поки смажилися кролі. Навіть на дикунів це справило враження: хлопчаки мацали свої гулі радше з благоговінням, ніж з образою, і в суворих очах Куассапелага з'явився блиск.

— Якщо англійці десь тут неподалік, то я хотів би подивитися на них, поки ще не стемніло, — заявив Лауреат. І коли Куассапелаг відповів, що до них не більше трьох миль, він повторив свої накази мурину, який, як завжди, почувши своє ім'я, впав навколішки, і коли дізнався, що їм доведеться розстатися, то мовчки на це погодився, але в його очах стояли сльози.

— Якщо виявиться, що це пірати або злодії, ми одразу ж повернемося, — сказав Ебенезер королю.

— Імператор англійців не завдасть вам шкоди, — сказав Куассапелаг, — не варто вам боятися і за моїх синів, яких він не знає. Але не згадуйте ім'я короля анакостинів, якщо тільки не бажаєте моєї смерті, й не повертайтеся до цієї печери. Ваша доброта до Куассапелага ніколи не буде забута. — Він звернувся своєю мовою до одного з хлопчаків, наказавши йому принести маленький шкіряний клуночок з глибини печери.

— Він збирається показати нам карту Семи міст! — прошепотів Бертран.

— Візьміть оце, — сказав король і дав кожному з них маленького амулета, різьбленого, як виявилося, з хребта великої риби.

Це був пустотілий водянисто-білий циліндр три чверті дюйма завдовжки та пів дюйма в поперечнику з маленькими виступами в тих місцях, де були зрізані спинні кістки та ребра, майже прозорий, що є характерною ознакою риб'ячих кісток. Бертран похнюпився.

— Це здається малою платою за моє життя, — суворо сказав Куассапелаг, — але за одну з таких штук Воррен відпустив мене на свободу.

— Цей Воррен бовдур, — буркнув Бертран.

Король не звернув на нього уваги.

— Носи це як перстень на пальці, — сказав він Ебенезеру. — Одного дня, коли Смерть стоятиме дуже близько, цей перстень зможе відвернути її.

Ебенезер також був дещо розчарований подарунком, виконаним так незграбно, що навіть декоративним різьбленням це не назвеш; однак він ввічливо прийняв його, а що зовнішній діаметр був надто великий, аби зручно носити амулет на пальці, він почепив його на тоненький ремінець із сириці та повісив собі на шию, сховавши під сорочку. Натомість Бертран недбало сунув свого персня в кишеню штанів. Потім, коли сонце вже давно перевалило за полудень і берег вкрився тінню від круч, вони тепло попрощалися з мурином і Куассапелагом, у супроводі хлопчиків-дикунів, які правили їм за провідників, вилізли нагору, до лісу, і повільною ходою, бо йти доводилося босоніж, побралися більш-менш у напрямку північного заходу.

— Щось ти начебто не дуже радий тому, що на нас очікує зустріч із земляками, — зауважив Ебенезер, звертаючись до Бертрана.

— Я не дуже радий був би потрапити в піратське кубло тоді, коли ми спокійнісінько могли б вирушити на пошуки золотих міст, — зізнався слуга. — Та й не дуже тішить мене та угода, яку ми уклали з цим королем-дикуном, обмінявши Дрейкпекера на пару якихось кісток.

— Це не була угода, і це не було подарунком, — сказав поет. — Якщо він і завдячував нам своїм життям, то, врятувавши наші, сплатив свій борг.

Але Бертрана не так-то легко було умилостивити.

— Їй-бо, пане, не сприйміть це як себелюбство або блюзнірство, але так рідко слуга сподобляється стати богом! Я тільки-но став приміряти на себе цей, так би мовити, сан і тільки-но почав входити у смак, як ви ото проміняли мого парахфіянина на якусь жалюгідну пару риб'ячих кісток! Я хотів би, знаєте, ще якийсь день чи два чинити свою божеську волю, перш ніж відпустити нашого старого Дрейкпекера на волю.

— А я ні, — мовив Лауреат. — Я радий, що позбувся цієї посади. Ми знайшли його безпорадним, викинутим на берег, а залишили в печері, де він може бути корисним; він був рабом божим, а став слугою короля. Який він шлях обере далі, то вже його справа. Ми добре зробили, допомігши йому стати на свій путь, — хіба цей вчинок не гідний богів? Та й крім того, — закінчив він, — ти не мав собі клопоту, чим би оце його зайняти, як я, а інакше б не скаржився; я був радий знайти йому роботу. Якщо ми колись доберемося до наших золотих міст, то моє місто буде республікою, а не теократією, та й у мене немає жодного бажання бути його правителем. Принаймні цього Дрейкпекер мене навчив.

Бертран усміхнувся.

— Ви не так довго були хазяїном, тому так і кажете, пане! Гадаєте, щойно я опинюся в себе в храмі, то буду забивати собі голову всілякими догматами та декреталіями? То все робота для дрібноти — священників, кліриків і решти подібних. А Бог нічого не робить, а лише сидить собі, вдихаючи фіміам, рахує свої грошики та ласує собі дівками.

— Я так гадаю, що твоє правління на Небесах довго не триватиме, — зауважив Ебенезер.

— А воно довго і не треба, — відказав слуга.

За деякий час ліс став рідшати, і на заході крізь дерева вони побачили розчищене поле доволі значних розмірів, на якому росли ряди зелених, широколистих, незнайомих їм рослин. Тільки-но Ебенезер це побачив, як його серце забилося частіше.

— Поглянь-но туди, Бертране! Це не збіжжя дикунів! — Він схопив одного з провідників та вказав йому на поле. — Як це у вас називається? — запитав він голосно, немов гадаючи, що, як підвищить голос, його буде легше зрозуміти. — Що це таке? Це англійці засадили це поле?

Хлопчина зрадів, вловивши знайоме слово і закивав.

— Англійці. Англійці.

Потім він вдався до подальших пояснень, але з усього того Ебенезеру вдалося розібрати тільки слово тютюн.

— Тютюн? — запитав він. — То це тютюн?

— Як так може бути? — здивувався Бертран.

— Зрештою, це не так уже й дивно, — мовив Лауреат. — Капітан Паунд зазвичай плавав на широті Азорських островів, що добігає аж до Віргінських мисів, і на будь-якому острові на цій паралелі був би такий самий клімат, як і у Віргінії, хіба не так?

Бертран тоді поцікавився, навіщо зграї піратів марнувати свій час, займаючись рільництвом.

— У нас немає доказів того, що вони пірати, — нагадав йому Ебенезер. — Вони так само можуть бути пачкарями, що перевозять дур-зілля, яких, за словами Генрі Берлінґейма, існує чимало, або ж це просто чесні плантатори. І це нам дає надію, правда?

На обличчі Бертрана можна було прочитати протилежні почуття, але перш ніж він встиг їх висловити, обоє хлопчаків жестом наказали їм мовчати. Усі четверо потайки, залишаючи позаду останні дерева, рухалися через лісок, прямуючи туди, де на півночі ліс уривався біля берега річки, а на заході його прорізала дорога, мощена дерев'яними колодами. Було чутно звуки людської діяльності, що долинали до них з великої, складеної з колод будівлі, схожої на комору, яка, поза сумнівом, була вислідом праці білих людей і тяглася від дороги вглиб лісу; за вказівкою своїх провідників, вони підкралися до задньої стіни і з цього зручного місця із серцями в п'ятках могли безпечно спостерігати за дорогою, що вела до річки.

— О Боже! — прошепотів Ебенезер. Гомін, який вони чули, — якесь гуркотіння та монотонний спів — зчиняли мурини, що працювали групами по троє осіб; босі та голі по пояс, вони котили величезні дерев'яні бочки по дорозі до пристані, щось при тому наспівуючи. На пришибі, що тягнувся від берега, стояв гурт людей — простоволосі, босі, вдягнені в подерту одіж з вибіленого шкотського сукна; попри свої засмаглі обличчя та грубий зовнішній вигляд, вони явно не були варварами і мали європейське походження. Їхнє заняття аж ніяк не можна було назвати важким: вони стояли, обіпершись об палі, покурюючи свої люльки та передаючи по колу глека (приклавшись до якого, вони, після кожного ковтка, утирали свої роти волохатими руками), і дивились за тим, як негри, борюкаючись зі своїм вантажем, закочували його до двох барж, що стояли вздовж пришибу. Побачивши їх, Ебенезер зрадів, але ще більш дивовижним, настільки дивовижним, що, вздрівши це, він аж просльозився, було інше — посеред широкої річки, яка в тому місці була милі зо дві завширшки, на якорі стояло величне трищоглове судно з високою кормою, яке приймало вантаж з баржі, а з верхівки грот-щогли звисали складки червоного, білого та синього кольорів, котрі не могли бути нічим іншим, окрім прапора його королівської величності.

— Це ніякі не бандити, а чесні англійські плантатори! — засміявся Ебенезер. — Ми потрапили на якийсь острів у Індіях!

І попри те що решта супутників застерігала його, просячи поводитися тихо, він, зраділий, голосно закричав, вискочив на дорогу і, гукаючи й усіляко намагаючись привернути до себе увагу, побіг до пристані. Юні дикуни втекли до лісу, а зажурений Бертран залишився біля складу, з жахом спостерігаючи за тим, що ж буде далі.

— Земляки! Земляки! — гукав Ебенезер. Негри припинили наспівувати свою пісню та кинули роботу, щоб подивитися, хто це до них біжить, а білі чоловіки, почувши цей галас, здивовано повернулися. Це й справді було незвичайне видовище: худіший, ніж зазвичай, виснажений суворим життям, що йому довелося вести впродовж місяців на кораблі, Ебенезер біг, підстрибуючи, немов якийсь кудлатий журавель. Ноги його були босі та вкриті пухирями, сорочка та штани розідрані: стрижений і поголений, коли його викрали з «Посейдона», він відтоді відростив собі бороду та кучму на голові, і волосся, хоч і не дуже довге, було скуйовджене та недоглянуте. Якщо ж додати те, що він був більш засмаглим, ніж плантатори, і принаймні не менш брудним, то тоді перед нами постане справжній образ вигнанця, що зазнав кораблетрощі, а те, як він поспішав, виглядало ще ґротескніше, позаяк руки він тримав хрест-навхрест на грудях, де досі зберігалися пожмакані сторінки «Діярія».

— Земляки! — знову вигукнув він, добігши до пристані. — Скажіть-но що-небудь, аби я міг почути вашу мову!

Чоловіки перезирнулися; дехто стояв, переминаючись з ноги на ногу, а декотрі, почуваючись ніяково, затягнулись димом з люльок.

— Це якийсь божевільний, — припустив один з них, і перш ніж він встиг відступити, опинився в обіймах чужинця.

— То ви англійці! Слава Богу, ви англійці!

— Ану відійди!

Ебенезер зраділо вказав рукою в сторону моря.

— Куди прямує цей корабель, сер, якщо ваша ласка, ви ж бо англійці та християни?

— До Портсмута, разом з флотилією…

— Хвала Небесам! — він підстрибнув, ляснув у долоні та гукнув у бік складу.

— Бертране! Бертране! Це таки справді порядні англійські джентльмени! Ходи-но сюди, Бертране! І послухайте, англійці, що за диво! — сказав він, схопивши іншого плантатора, котрому не було куди тікати, оскільки позаду нього була вода, — на який це острів винесло нас море? Чи це Барбадос, чи далекі Антили?

— Ти що, свої мізки вже геть ромом заквасив? — буркнув плантатор, намагаючись звільнитися.

— Отже, Бермуди! — вигукнув Ебенезер. Він впав на коліна й обхопив руками прикриті штанами ноги співрозмовника. — Скажіть мені, що це Корву або якийсь інший острів, про який я ще ніколи не чув!

— Це ні те й ні інше, це взагалі ніякий не острів, — мовив плантатор. — Чи тобі повилазило, це лише сраний в біса Меріленд!

18

Лауреат платить за переправу через річку

— Меріленд! — Ебенезер відпустив штани своєї жертви та подивився назад у бік лісу, із якого він щойно з'явився, на поля, де ріс ще зелений тютюн, і на негрів, що, вишкіривши зуби, стояли біля своїх діжок. Обличчя його просяяло. Досі стоячи навколішках, він, немов громом прибитий, поклав праву руку на серце, а ліву підвів, простягаючи її до пагорбів, за якими вже починало сідати сонце.

— Всміхніться, ви, о благодатні пагорби та сонцем осяяні дерева! — звелів він їм. — Ваш солодкомовний співець, ваш Лауреат прибув, щоб оспівати вашу славу і красу!

Це були слова, які він склав декілька місяців тому на борту «Посейдона» для тої миті, коли зійде з корабля, гадаючи, що він, як Лауреат Меріленду, має якось поетично привітати свій край, щойно ступить на цю землю, щоб у його нових краян не залишилось жодних сумнівів у тому, що він поет до самісіньких кісток. Отож його немало роздосадувало те, що цю його першу публічну урочисту промову так весело зустріли слухачі, які враз вибухнули грубим і зневажливим реготом, ляскаючи себе по сідницях, хапаючись за боки, шмаркаючись, штовхаючи один одного ліктями, тицяючи своїми вузлуватими пальцями в Ебенезера та пускаючи вітри у свої грубі штани.

Лауреат змінив позу, звівся на ноги, дугою вигнув свої біляві брови, підібгав губи і сказав:

— Я більш не розсипатиму перли перед вами, приятелі мої. Глядіть-но, а то я накажу вашим хазяям, щоб вас усіх до одного висікли.

Він повернувся до них спиною і хутко пішов до Бертрана, який ніяково стояв біля входу на пришиб під допитливими поглядами муринів, що й собі мали з того втіху.

— Забудь свої мрії про золоті міста, Бертране: ти стоїш на благословенній землі Меріленду!

— Та я вже знаю, — мовив слуга зі скваснілим обличчям.

— Хіба ж це не рай? Поглянь-но туди, як призахідне сонце підсвічує ті дерева!

— Утім, я так гадаю, що цих ваших мерілендців і близько не підпустили б до двору короля.

— Ну, ну, хто ж зважиться звинуватити їх у тому, що вони нешанобливо до нас поставилися? — Ебенезер подивився на своє вбрання, а потім на Бертранове й засміявся. — Ну, хто в цьому може вгледіти Поета-лауреата? Та й зрештою, вони всього лише слуги.

— Хотів би знати, що то за хазяїн у них такий ледащо, що дозволяє їм пиячити в обід, — сказав Бертран з іронією. — Тут не можна винити Куассапелага…

— Цить! — застеріг поет. — Не називай його імені!

— Та я лиш хотів сказати, що розумію його.

— Ти тільки подумай! — дивувався Ебенезер. — Він був королем дикунів — індіян Меріленду! А Дрейкпекер… — він захоплено подивився на кремезних негрів, і тінь впала на його чоло.

Бертран зрозумів його думку, і йому на очі навернулися сльози.

— Як міг цей благородний красень бути рабом? А шляк би трафив ваш Меріленд!

— Не варто поспішати з висновками, — сказав Ебенезер, замислено погладжуючи бороду.

Упродовж усієї цієї бесіди англійці, яким не було чого робити, форкали й гиготали, сиплячи дотепами за їхніми спинами. Один з них — худий і жилавий, зморшкуватий старий паскудник з обрізаними вухами та клеймом на долоні, — човгаючи і кланяючись, підійшов до них і з удаваною послужливістю сказав:

— Ваша милість мусить вибачити нам нашу грубість. Ми до ваших послуг, мілорде.

— Що ж, хай буде так, — одразу відказав Ебенезер і, кинувши Бертрану тямущий погляд, зійшов на пришиб і звернувся до присутніх.

— Знайте ж, люди добрі, що хай би яким незграбним голодранцем я вам здавався, але я — Ебенезер Кук, призначений Лордом-правителем на посаду Поета-лауреата провінції Меріленд; я і мій слуга зазнали багато кривди, потрапивши до піратів у неволю і ледве уникнувши смерті у водяній могилі. Цього разу я не донесу про вашу поведінку вашим хазяям, але надалі вам слід виказувати більше поштивості, якщо не мені, то принаймні Поезії!

Цю промову вони зустріли оплесками та гучними вітаннями, а в Лауреата, який сприйняв це як вияв вдячності за свою поблажливість, на обличчі з'явилася доброзичлива усмішка.

— Ну, а тепер, — сказав він, — я не знаю, де саме в Меріленді я перебуваю, але мені треба негайно вирушати до Молдену на мою плантацію, що на річці Чоптанк. Мені потрібно чимось дістатися туди і треба, щоб хтось пояснив мені, у якому напрямку йти, позаяк я тут нічого в Провінції не знаю. Ви, приятелю, — провадив він далі, звертаючись до старигана з клеймом на руці, який говорив перед цим, — чи не відвезете ви мене туди? Я певен, що ваш хазяїн не заперечуватиме, коли взнає посаду вашого пасажира.

— Еге ж, ну то певно, що так, — відповів чоловік, кинувши погляд на своїх кумпанів. — Але скажіть-но для початку, пане Поете, як ви мені заплатите за мої труди? Адже нам доведеться переплисти через цю річку на той берег, і ніщо так добре не пливе, як золото!

Ебенезер мусив приховати свою ніяковість, прибравши ще більш зарозумілого виразу.

— Так склалося, мій приятелю, що я не маю зараз при собі того золота, яке у мене є. У всякому разі я гадаю, що твій хазяїн заборонить тобі брати гроші за таку шляхетну послугу.

— Та все ж таки я ризикну, — сказав старий. — Якщо ви не можете заплатити мені, то переправляйтеся, як самі собі знаєте. Хіба може так бути, щоб такий великий чоловік та й не мав при собі якогось персня чи чогось, що мало б якусь цінність?

— Можете взяти в мене, — буркнув Бертран. — Це така собі справжнісінька реліквія дикунів, що, як я чув, варта цілого статку. — Він сунув руку до кишені. — Овва, я згубив її, вона провалилася крізь дірку…

— Та годі вже! — вигукнув Ебенезер, якому вривався терпець з цим мерілендцем. — Та хіба ж я дарма став Лауреатом цієї Провінції! Перевези мене, приятелю, і ти отримаєш винагороду найчистішим золотом, яке тільки коли-небудь видобували, — дзвінкою монетою поезії!

Старигань схилив голову, немов це справило на нього неабияке враження.

— Монетою поезії, ви кажете? Хочете сказати, що прочитаєте мені вірша за те, що я перевезу вас через річку?

— Прочитаю? — глузливо мовив Ебенезер. — Ні, чоловіче, я не читатиму; я складатиму вірша! Я імпровізуватиму! Твоє золото не буде брудним, побувавши в багатьох руках, а ти здобудеш його лискучим, щойно викарбуваним просто в тебе на очах!

Чоловік почухав своє обрізане вухо.

— Ну, я не знаю. Я ще ніколи не чув, щоб хтось робив таку комерцію.

— Ну, як же, — запевнив його Ебенезер. — Так щодня роблять у Європі й у значно важливіших справах, ніж якась там переправа через річку. Хіба ж Сервантес не розповідав про поета, який винайняв собі хвойду за триста сонетів на тему Пірама і Фісби?

— Та що ви кажете! — здивувався перевізник. — Триста сонетів! А що воно, прошу пана, за штука така — сонет?

Ебенезер усміхнувся, дивуючись з його невігластва.

— Це така поетична форма.

— Поетична форма, ти ба!

— Авжеж. Ми, поети, не тільки складаємо вірші; ми складаємо вірші певних різновидів. Так само як серед монет можна знайти фартинги, пенси, шилінги та крони, так і серед віршів існують катрени, сонети, віланели, хороводні пісні.

— Ага! — сказав перевізник. — А цей сонет, значиться, як ото шилінг? Чи пів крони? Бо я хочу взяти цілу крону за те, що перевезу вас через річку.

— Цілу крону! — вигукнув поет.

— He менше, Ваша Світлість — та воно, знаєте, тут такі течії та припливи цієї пори року.

Ебенезер із великим сумнівом подивився на спокійну річку.

— Він шахрай і справжнісінький жид, — сказав Бертран.

— Ну, що ж, то не має значення, Бертране, — Ебенезер підморгнув слузі й знову повернувся до мерілендця. — Але знаєте, добродію, слід сказати, що сонет зараз вартий пів фунта стерлінгів на лондонському ринку.

— Ну, тоді залиште собі останню строфу, — сказав перевізник, — бо в мене немає решти.

— Домовилися. — І, звертаючись до решти присутніх, що зацікавлено спостерігали за цієї угодою, він сказав: — Будьте свідками, що цей добродій погодився за винагороду в розмірі одного сонета без останньої строфи перевезти Ебенезера Кука, Поета-лауреата Меріленду та його слугу через… як, ви кажете, називається ця річка?

— Чоптанк, — хутко підказав Ебенезерів човняр.

— Та що ви кажете?! Тож Молден має бути десь тут поблизу!

— Еге ж, — кивнув старий. — Оно за тим ліском. Ви туди легко дійдете, щойно перетнете річку.

— Прекрасно! Тоді домовилися?

— Домовилися, ваша високосте, домовилися! — Він підніс догори свого брудного пальця. — Але я хотів би мати плату наперед.

— Та годі вже вам! — запротестував Ебенезер.

— Та яка різниця? — прошепотів Бертран.

— А яке ж я маю підтвердження того, що ви й справді поет? — наполягав чоловік. — Платіть мені зараз, а то я нікуди не повезу.

Ебенезер зітхнув.

— Хай буде по-вашому.

І, звертаючись до решти, додав:

— Попрошу тиші, якщо ваша ласка.

Потім, притиснувши до скроні пальця та примруживши очі, він прибрав замисленої пози і за якусь хвилю продекламував:

— Відразлива Меланхоліє, геть, тебе отак

Опівніч глупа й Цербер породили,

В стігійськім гроті полишили

Межи привидь і криків, там, де жах і страх!

Шукай собі ти келью грубу,

Де Тьма снує думки й ревниві крила розправляє,

І де лиш чорне Вороння співає;

І там, де тінь ебенова й навислі, наче брови, Скелі,

Кошлаті, як твої Куделі,

У кімерійськім степу тім і скній — на вічну згубу[50].

На якусь хвилю запала тиша.

— Ну, що ж, мій приятелю! — став квапити поет. — Ви отримали свою платню.

— Що? То це і є сонет?

— Клянуся честю, — запевнив його Ебенезер. — За винятком останньої строфи, звісно.

— Та звісно, звісно, — човняр смикнув себе за покалічене вухо. — Отже, це і є мій сонет вартістю пів фунта! І він таки дуже потворний, з усіма цими криками та завиваннями.

— А яка різниця? Хіба б ви стали вернути носа від золотої монети, якби в короля була потворна голова? Сонет є сонет.

— Авжеж, авжеж, ваша правда, — зітхнув перевізник і похитав головою, немов визнаючи, що його таки перехитрили. — Ну, то що ж, гаразд; оно стоїть моє каное.

— Ну, то вирушаймо, — сказав поет, взявши свого слугу за руку з видом переможця.

Але коли він побачив судно, на якому вони мали переплисти річку, то був уже ладен віддати цього сонета перевізникові задарма.

— Якби я знав, що це свиняче корито буде нашим човном, я б залишив кімерійський степ у себе в гаманці.

— Нема чого скаржитися, — відповів човняр. — Якби я знав, яким жалюгідним і нечупарним буде ваш сонет, то ви переправлялися б уплав.

Отак, порозумівшись, перевізник і пасажири обережно залізли в цю довбанку-каное і вирушили в путь через річку, яка була гладенькою, мов дзеркало. Подолавши понад половину шляху, вони не помітили жодних брижів на поверхні річки, і пасажири почали підозрювати, що труднощі переправи були дещо перебільшеними.

— А скажіть-но мені, — запитав Бертран, сидячи на носі човна, — де ж оті всі небезпечні течії та припливи, що зробили цю подорож такою дорогою?

— Де? Та ніде, окрім моєї уяви, — посміхнувшись, сказав перевізник. — А що ви платили за переправу віршем, то краще вже було брати велику плату, ніж малу — вам від того не убуде.

— Ого! — вигукнув Ебенезер. — То ви мене обдурили?! Але не думайте, що ви збагатіли від того, мій приятелю, бо це не мій сонет: я його позичив у того, чий талант рівний моєму…

Але човняра анітрохи не збентежило це викриття.

— Торішнє золото таке ж добре, як і цьогорічне, — вирік він. — і байдуже, кому воно належало — чи одному, чи другому. І хоч ви не дотримали своєї обіцянки, я від того не збіднів. Пів фунта, як не крути, то є пів фунта, а сонет — то є сонет. — І саме цієї хвилини каное торкнулося протилежного берега річки. — Ну, от ви й припливи, пане Поете, так що сміється той, хто сміється останнім.

— От мерзотник! — пробурмотів собі під носа Бертран.

Ебенезер усміхнувся.

— Як скажете, пане, як скажете. — Він зійшов з Бертраном на берег і зачекав, поки перевізник відіпхне човна назад у річку; потім розсміявся і гукнув, звертаючись до нього: — Але правда в тому, пане Телепню, що це вас обідрали як липку з голови до п'ят! Це не тільки не мій сонет, це взагалі ніякий не сонет! На все добре, пане! — І він вже приготувався тікати крізь ліс до Молдену на той випадок, якщо перевізник надумає погнатися за ними, але цей джентльмен тільки поклацав язиком у проміжку між змахами весел.

— То не має значення, пане Безумцю, — гукнув він у відповідь. — Бо це також і не річка Чоптанк. Добраніч, пане!

19

Лауреат уважно слухає розповідь свинарки

Усвідомивши, що перевізник кинув його в безлюдному місці в невідь-яких диких лісах, Ебенезер став репетувати як на ґвалт, сподіваючись привернути чиюсь увагу на протилежному березі річки, аби хтось прийшов їм на поміч; але чоловіки в одязі зі шкотського сукна, вочевидь, були всі заодно, бо вони одвернулися, залишивши безталанну парочку напризволяще. Уже починало сутеніти; зрештою, він облишив свої крики і став розглядати навколишній ліс, який з кожною хвилиною ставав дедалі похмурішим.

— Подумати тільки! — сказав він. — Від самого початку це був Меріленд!

Бертран безутішно копнув пеньок.

— Тим гірше, як на мене. У цьому вашому Меріленді навіть ввічливих мешканців немає.

— Ех, мій друже, твоє серце прагнуло побачити золоте місто, а в Меріленді їх немає. Але ж Золото там, де його бачиш, хіба ні? Чи може бути якийсь скарб цінніший від цього — досягти неушкодженими мети нашої подорожі?

— Я б краще залишився з Дрейкпекером на березі, — мовив слуга. — І що гарного трапилося з нами, відколи ми взнали, де перебуваємо? Хтозна, що за диких звірів ми можемо здибати у тій пітьмі? Чи дикунів, які ненавидять англійців, і не без підстав?

— І все ж таки — це Меріленд! — Ебенезер щасливо зітхнув. — Хтозна, може, якраз мій батько чи батьків батько перетинав саме цю річку і бачив оці самі дерева? Ти тільки подумай, чоловіче: ми неподалік від Молдену!

— І чи то вже така радісна думка, пане, ми не знаємо, може, цей маєток вам уже більше не належить?

Ебенезерове обличчя спохмурніло.

— А й справді, я геть забув про твій заклад! — При цій згадці його, як і слугу, охопив гнітючий настрій, і він усівся під найближчою березою. — Хай там як, але нам ліпше не йти цим лісом уночі. Розкладімо багаття, а вже на світанку шукатимемо дорогу.

— А хіба це не привабить індіян? — запитав Бертран.

— Може, й привабить, — відказав похмуро поет. — А ще це відлякає звірів. Роби як знаєш.

І справді, щойно Бертран, діставши з трутниці кресало і кремінь, спробував викресати іскру — а він ще й прихопив із собою трохи сухих морських водоростей, що зібрав на березі океану, — як обоє почули рохкання якогось звіра, що ховався десь за деревами на відстані декількох ярдів уверх за течією.

— Ти чуєш?! — Руки Лауреата вкрилися гусячою шкірою, і він враз підхопився на ноги. — Давай хутчіш запалюй вогонь!

Рохкання почулося знову, але цього разу воно супроводжувалося шурхотінням листя; а за якусь мить на це рохкання трохи далі у відповідь почулося інше, а потім ще одне, і ще, доки весь ліс не наповнили звуки якихось звірів, що рухались у їхньому напрямку. Поки Бертран шалено клацав кресалом об кремінь, Ебенезер знову гукнув до протилежного берега по допомогу, але там уже не було нікого, хто міг би їх почути.

— Є іскра! У мене є іскра! — вигукнув Бертран, прикриваючи долонями трут, що тлів, і роздмухуючи вогонь. — Готуйте хмиз для багаття!

— От дідько, у нас його немає! — Звуки були вже майже поруч. — Біжімо до річки!

Бертран кинув водорості, і вони сторчголов кинулися на мілину; не встигли вони зайти у воду й по коліна, як позаду них з лісу вискочили тварини, що, кувікаючи та шумно втягуючи носом повітря, винюхували щось на грузькому березі.

— Агов, ви там! — крикнув якийсь жіночий голос. — Ви що, подуріли чи тільки п'яні?

— О Боже! — сказав Бертран. — Це жінка!

Здивовані, вони обернулись і в останньому світлі дня побачили на грузькому березі якусь жінку — нечупарну, невизначеного віку, вдягнену, як і чоловіки на пришибі, у подерту одіж з вибіленого шкотського сукна; у руці вона тримала дрючка, яким підганяла свиней. Останні сердито рили своїми рилами землю вздовж берега, часто зупиняючись і позираючи скоса на чоловіків.

— Святі Небеса, ми знову пошилися в дурні! — крикнув поет у відповідь і розсміявся від щирого серця. — Я і мій слуга щойно прибули в Провінцію, і якийсь бовдур утнув з нами злу штуку, залишивши нас тут напризволяще!

— Ну, то виходьте! — сказала жінка. — Свині вас не з'їдять.

Аби переконати їх, вона дрючком відігнала найближчого кнура, й обоє чоловіків вибралися на берег.

— Дякую вам за вашу ласку, — сказав Ебенезер. — Може, у вашій владі зробити мені ще одну, бо мені потрібно десь зупинитися на нічліг. Мене звати Ебенезер Кук, я — Поет-лауреат Провінції Меріленд, і я… ні, пані, вашій цноті ніщо не загрожує! — Жінка аж рота роззявила й одвернулася, щойно вони підішли ближче. — Наш одяг мокрий і весь подертий, однак він усе ж таки нас прикриває! — торохтів далі Ебенезер. — І справді, ззовні я аж ніяк не схожий на поета-лауреата, знаю; але мені довелося зазнати стільки лиха, що якщо я вам про все це розповім, то ви нізащо не повірите. Але тільки-но я доберуся до мого маєтку на річці Чоптанк… о, Господи!

Жінка обернулася до нього і підвела голову. Її чорне волосся вже давно не зналося з милом чи гребінцем, і вона не надто багато клопоту завдавала своїй шкірі миттям. Але зупинитися на півслові Ебенезера змусило те, що попри свою неохайність і відкриті виразки, які навіть у цих сутінках можна було помітити на її обличчі та руках, ця свинарка цілком могла зійти за дівчину на вантах «Кіпріотки», і попри помітну, років з десять, різницю у віці, вона чимось нагадувала молоду шльондру Джоан Тоуст.

— Невже я така страшна? — різко запитала жінка.

— Ні, ні, даруйте, — став вибачатися Ебенезер. — Якраз навпаки: ви дещо схожі на одну дівчину, яку я знав у Лондоні — як давно це було!

— Та що ви кажете! І що, ця дівчина мала таке саме гарне вбрання, була такою ж гарною з лиця, і ви так само виказали шану до її дівоцтва?

— Ах, прошу вас, не кажіть так, у ваших словах стільки гіркоти! — мовив Лауреат. — Якщо я й сказав щось, що завдало вам болю, то присягаюся, це було ненавмисне!

Дівчина понуро відвернулася від нього.

— Будинок мого хазяїна лежить якраз он за тим мисом, це миля чи дві звідси. Ви можете там заночувати, якщо хочете. — І, не очікуючи на відповідь, вона вперіщила дрючком по заду найближчої від неї свині, і вся процесія рушила вздовж берега річки у напрямку мису.

— Вона дещо схожа на Джоан Тоуст, — прошепотів Ебенезер Бертрану.

— Еге ж, як кажан на метелика, — зневажливо відповів слуга, — рухаються в цьому світі в однаковий спосіб.

— Ну, не скажи, — не погодився з ним поет, і від згадки про пригоду на «Кіпріотці» в нього запаморочилося в голові. — Звісно, вона брудна і всього лише свинарка, але від неї чимось таким віє…

— Це тому, що вона з навітряної сторони, якщо хочете знати мою думку.

Але Ебенезера не так легко було збити з плигу; він наздогнав жінку і спитав, як її звати.

— Гм, С'юзен Воррен, пане, — непривітно відказала вона. — Я так гадаю, ви хочете найняти мене як шльондру?

— Крий Боже, ні! Я спитав тільки з ввічливості, присягаюся! Ви що, думаєте, поет забавляється зі шльондрами?

Але у відповідь С'юзен тільки пирхнула.

— І хто ж ваш хазяїн? — запитав Ебенезер, але вже не так чемно. — Було б надзвичайно приємно зустріти справжнього джентльмена, бо я ще й досі не здибався з жодним мерілендцем, який не був би пройдисвітом чи йолопом. Однак лорд Балтимор, коли виписував мій патент, дуже добре відгукувався про манери та гарне виховання жителів його Провінції та дав мені наказ написати про них.

Але замість відповіді свинарка, на превеликий подив Ебенезера, вдарилася в сльози.

— Чому, що таке? Хіба я сказав щось, що вас образило?

Процесія зупинилась, і ззаду, хихикаючи, підійшов Бертран.

— Пані має дуже вразливу натуру, пане. З вашого боку було не дуже чемно відмовитися від її послуг.

— Досить уже! — звелів поет і, звертаючись до С'юзен, сказав. — Не в моїх звичаях вдаватися до розпусти, пробачте мені, якщо дав якийсь привід думати інакше.

— У тому немає вашої вини, пане, — відповіла жінка і пішла далі дорогою. — Правда полягає в тому, що мій хазяїн такий негідник, він так зле поводився зі мною, що як тільки я подумаю про це, то в мене на очах одразу виступають сльози.

— Але як так? Хіба він вас б'є?

Вона похитала головою і шморгнула носом.

— Якби він час од часу шмагав мене, то я б на це і не скаржилась. Але різки — то тільки одне з моїх нещасть, і то не найбільше.

— Він що, здатен на гірше? — скрикнув Ебенезер.

— Присяй-бо, йому, певно, дуже бракує розваг, — мовив слуга і наразився на суворий погляд хазяїна.

С'юзен Воррен дала собі волю і, видобувши ще порцію сліз і голосінь, звела очі до небес, важко зітхнула та, копнувши в зад свиню, що зупинилася перед нею, аби відлити на стежці, вилила Лауреату таку історію своїх страждань:

— Коли я народилася, мене звали С'юзен Сміт, — сказала вона, — і моя мати померла під час пологів. У мого батька була невеличка майстерня в Лондоні, неподалік від Паддлдоку, де він клепав діжки та бочки для кораблів. Якось одного дня, мені тоді було вісімнадцять років і я була така гарненька, що, як то кажуть, аж очі вбирала, я прогулювалася від Блекфраярз до Ладґейту, і, вітаючись зі мною, мені вклонився один симпатичний молодик, назвавши мене міс Вільямс, і спитав мого дозволу пройтися зі мною. «Не дозволяю, — відповіла йому я, — і звати мене не міс Вільямс». «Як це так? — вигукнув він. — Хіба ви не міс Елізабет Вільямс з Ґрейсчерч-стріт?» «Ні», — відказала я. «Тоді прошу вибачити мене, — сказав він, — адже ви такі схожі, мов близнючки».

Було видно, що хлопець казав правду, бо це був чемний джентльмен і, взнавши, що помилився, він почервонів. Він сказав, що кохає цю міс Вільямс, але, попри всі її запевнення, що вона також кохає його, вона й чути не хоче, щоб він був їй за чоловіка, і каже, що на ній лежить великий гріх, який занапастив її душу. Однак цей Гамфрі Воррен (так його звали) заявив, що візьме її собі за дружину разом з усіма тими гріхами, що були в неї на совісті.

Я часто зустрічала бідолашного Гамфрі неподалік від Ладґейту, позаяк любов міс Вільямс з кожним днем ставала дедалі менш палкою, і він розповідав мені про все, що йому доводиться терпіти через неї, і казав, що ми такі схожі, що, розмовляючи зі мною, він ніби говорить із нею. Щодо мене, то я немало заздрила цій міс Вільямс і подумки називала її дурепою, що так зневажила любов такого гарного джентльмена. Милий Гамфрі не був багатим, але мав гарну посаду в компанії капітана Мітчелла, зведеного старшого брата міс Вільямс, та мав усі інші чесноти, які порадували б будь-яке жіноче серце.

Потім одного дня Гамфрі прийшов до батькової крамниці, що біля Падл-Доку, і, невтішно плачучи, розповів, що міс Вільямс наклала на себе руки, отруївшись! Мені стало шкода цього чоловіка, хоча в моєму серці й не було жодних почуттів щодо міс Вільямс, і я зраділа, коли Гамфрі став приходити до мене щодня. Врешті-решт він сказав: «Дорога С'юзен, ваша схожість із міс Вільямс — це моє прокляття і моє спасіння! Щойно я побачу вас, як плачу, думаючи про те, що вона померла, але я не можу думати про те, що вона пішла назавжди, коли її живий образ щодня стоїть перед моїми очима». А я сказала: «Мені б хотілося, пане, щоб ви побачили в мені ще щось, окрім цієї схожості».

Це змусило його задуматися, а невдовзі він пішов до мого батька, і ми побралися. Але, попри всі мої зусилля завоювати любов мого Гамфрі, я бачила, що він кохає образ міс Вільямс, а не мене. Одної ночі, коли він міцно спав, я поцілувала його, й уві сні він сказав: «Бережи тебе Господь, люба Елізабет!» І я була такою дурепою, що негайно ж розбудила його і наказала йому зробити свій вибір між мною і нею. «Елізабет померла, — сказала я, — а я жива. Якщо ти мене любиш, то люби мене, а не мою подобу, а інакше я й хвилини не лишатимусь у цьому ліжку!»

О, Боже! Якби ж то я була старшою років на десять чи бодай на якусь капку розумніша, то притримала б свого язика! Яка різниця, як він мене називав, раз він мене любив? Та хіба ж він не називав мене «моя солоденька» чи «моє серденько» та ще купою всіляких ласкавих імен, окрім С'юзен? Щойно вимовивши свої слова, я вже їх проклинала, але нічого вже не можна було вдіяти. «Дорога С'юзен! — вигукнув Гамфрі. — Навіщо ти це зробила? О Боже, якби ж то ти не наказала мені обирати!»

І марно вже я вмовляла і ридала; він ніяк не хотів забувати моїх слів і мусив робити вибір. І він таки його зробив, хоч не сказав об тім ні слова; наступного ранку він був такий хворий, що не здужав підвестися, і не минуло й чотирьох днів, як він помер. Отак я і стала вдовицею у дев'ятнадцять років.

Мій батько мав повно власного клопоту, бо торгівля його йшла мляво, і на вбогий погреб Гамфрі пішли всі його заощадження. Він вліз у борги, щоб сплатити за харчі та запас матеріалів, і саме коли все скінчилося і кредитори, не даючи нам спокою, товпилися біля наших дверей, до нас завітав один чоловік і замовив бочки для свого корабля, що мав плисти, як він сказав, у кінці місяця до Меріленду. Батько, такий радий, що отримав роботу, попросив мене принести чаю тому чоловіку. Але щойно той мене побачив, як зблід і заплакав, хоч це і був кремезний і бородатий моряк!

— Що таке? — запитала я, яка й сама вже багато тижнів ледь не помирала з горя. Капітан вибачився і сказав, що причиною його сліз була моя схожість з його сестрою, що померла. Коротко кажучи, ми взнали, що це був капітан Вільям Мітчелл з Ґрейс-черч-стріт, зведений брат Елізабет і працедавець покійного Гамфрі. Якби ж то тільки я знала тоді, яка гадина ховається за цим приємним обличчям, то випхала б його геть і міцно замкнула б двері! Але натомість ми заплакали всі разом: я, згадуючи мого Гамфрі, капітан Мітчелл — сумуючи за сестрою, а батько — над цим злиденним життям, у якому ми втрачаємо тих, кого любимо, і не можемо навіть їх оплакати як слід, бо мусимо надриватися працюючи, щоб прогодувати живих.

Тут С'юзен мусила на якийсь час перервати розповідь, щоб дати вихід своєму горю. Сльози текли і по Ебенезеровому обличчю, і навіть Бертран не був більше налаштований вороже і спочутливо зітхав.

— Капітан Мітчелл потім став часто заходити до нас, — вела вона далі, — і ми з батьком, і гадки не маючи про те, яким порочним є цей світ, прихилися до нього всім серцем. У нас не було від нього жодних секретів, хоч про себе він нам мало що розповідав. Утім, ми здогадалися, що він багатий, бо капітан казав, що збирається забрати двадцять слуг із собою до Меріленду, куди він плив, щоб зайняти в уряді якусь поважну посаду.

Потім, коли вже склепали всі бочки та перевезли їх у док, капітан Мітчелл запропонував моєму батькові дещо дивне: він сплатить усі батькові борги та викупить майно, що було в заставі, звільнивши нас назавжди від боргового ярма, якщо тільки я попливу разом з ним і місіс Мітчелл до Меріленду. Він заявив, що поводитиметься зі мною так, буцімто я його люба сестра; ба більше, саме ця схожість і вплинула на його рішення, і він навіть зватиме мене Елізабет Вільямс. Я буду йому сестрою та компаньйонкою його хворобливій дружині…

Мій батько сплакнув і, подякувавши йому за цю доброту, сказав, що не зможе жити, якщо я поїду, на що капітан Мітчелл одразу ж запропонував йому продати крамницю і майстерню, усе гамузом, і розпочати нове життя в Америці. У нас від радості та вдячності аж в голові запаморочилося, тож нам нічого не залишалося, окрім як принести всі наші витратні книги та гросбух, і він готовими грішми заплатив усім нашим кредиторам. «Але ж, напевно, ця ваша доброта має ще якусь умову!» — вигукнув мій батько, на що капітан Мітчелл відказав: «Жодних інших умов, опріч тієї, про яку я вже сказав: міс Воррен — нині моя сестра».

Отож з моєї згоди й уклали цю оборудку. Того вечора, після всіх цих переживань, я почувала себе якось дивно, ставши Елізабет Вільямс, якій я колись заздрила і яку зневажала, і я спитала себе, чи не поквапилася, прийнявши це рішення. Утім, мені водночас було якось і приємно, бо Гамфрі безнадійно кохав свою Елізабет, і тепер ця любов поверталася до нього вдесятеро сильнішою!

На кораблі мені відвели каюту разом з місіс Мітчелл, тоді як батькові капітан Мітчелл надав місце разом зі слугами у твіндеку. Місіс Мітчелл була прикута до ліжка, слабуючи на якусь дивну хворобу, але вона дуже люб'язно поводилася зі мною. Вона називала мене Елізабет і веліла мені робити все, що накаже її чоловік, тому що він поважна добра людина і без нього вона б і жити не змогла. Двічі на день я давала їй ліки в пляшечках, які капітан Мітчелл виймав зі своєї дерев'яної скрині: і якщо я спізнювалася, то це доводило її до сказу, але щойно вона отримувала свою пляшечку, як одразу ж засинала. У капітана Мітчелла було багато таких пляшечок, і одного ранку він наказав і мені взяти собі одну, щоб не напала морська хвороба.

«Дякую, — відказала я, — але ми вже вісім днів у морі, а мене ще й досі не знудило». Тоді капітан Мітчелл підійшов до мене впритул, обійняв за стан просто на очах місіс Мітчелл і сказав: «Сестро, ти маєш робити так, як каже твій брат». А місіс Мітчелл вигукнула: «Так, так, Елізабет, роби, як каже твій брат!»

Отож він і дав мені ту пляшечку, і щоб заспокоїти їх, я зробила те, що мені веліли й зажувала якусь коричневу гумку, що була всередині. Йсусе! Воно спочатку було таке гірке, що я ледь не померла! І то були зовсім ніякі не ліки, а була сама болячка, гірша од смерті, — то був опій, і я його з'їла, панове, отака я була тоді наївна!

— О Боже! — скрикнув Бертран.

— От негідник! — вигукнув Ебенезер.

— Саме опій прикував місіс Мітчелл до ліжка і доводив її до сказу, коли його бракувало! І це опій призвів до мого падіння та до краху мого батька і привів мене до того стану, у якому ви мене й бачите, — брудна хвойда, що поганяє свиней! А хай відсохне та рука, що виростила той мак, із якого зробили той опій, що я з'їла того дня! Але я думала, що то такі собі звичайні ліки, щось на кшталт снодійного, і хоч воно було гірке на смак, я його з'їла весь. Мене одразу ж охопила сонливість, кімната змінилася в розмірах; я опинилася на ліжку разом з місіс Мітчелл, яка вхопила мене за руку, а капітан Мітчелл схилився над нами обома. Голова його стала здоровезною: очі його палали вогнем. «Сестро Елізабет! Сестро Елізабет!» — казав він…

У цьому моєму сні я знеслася високо догори над кораблем, тримаючи за руку місіс Мітчелл. Небо було блакитне, немов сапфір, а море внизу було схоже на креп. Корабель став мацюпеньким, чистим і яскравим, і просто на небосхилі було сонце. Потім сонце стало оком якогось чоловіка, і місіс Мітчелл сказала: «Поглянь-но туди, Елізабет: той чоловік — це Всемогутній Хрисгос, і ти маєш робити все, що він каже, як і личить справжній ревній католичці». Ми піднеслися ближче до великого ока Христа, і коли він подивився на нас, ми були голі, чекаючи його вироку.

«Сестро Елізабет, — сказав він мені, — я скоро оберу тебе для великої справи. Я хочу, щоб ти народила мені дитину, як діва Марія народила від мого Вітця!» І я побачила, що вдягнена в рясу, мов черниця, а місіс Мітчелл називала мене сестрою Елізабет, Христовою нареченою. Потім ззаду, немов потужний теплий вітер, до мене долинув голос Христа, що гукав «Сестро! Сестро! Сестро!», і поки місіс Мітчелл тримала мене, я була взята силою.

Це стало ясно, коли я прокинулася, бо обличчя Ісуса виявилось обличчям капітана Мітчелла: я зрозуміла, чому Елізабет, соромлячись, відмовила Гамфрі й отруїла себе; я зрозуміла, чому капітан Мітчелл, бувши настільки жахливо порочною людиною, називав мене своєю сестрою і чому місіс Мітчелл мала допомагати йому грішити. Цей день став днем моєї згуби, і відтоді капітан Мітчелл уже більше не приховував своєї справжньої натури. Знову і знову примушували вони мене приймати це зілля, поки вже не почало доходити до того, що я цілими днями марила, що Христос мій коханець. Ця пристрасть набула наді мною такої влади, що я вбила би будь-кого, хто став би на шляху до моєї пляшечки. Він встановив плату в п'ять фунтів за порцію, і я стала позичати в мого батька гроші, які він отримав від капітана Мітчелла, поки не віддала йому їх усі, і бідолашний батько прибув у Меріленд жебраком. Опісля мені нічого не залишалося, окрім як продавати свої послуги — місяць служби за одну пляшечку: я підписала бланк договору про найм на службу до капітана Мітчелла і стала його рабинею і курвою на все життя.

Увесь той час я жодного разу не бачила свого батька, та й не хотіла. Капітан Мітчелл сказав йому, що я занедужала і що гроші потрібні на ліки. Коли всі гроші вийшли, він, бідолаха, ледве не втратив розум; він благав дати йому ще грошей, але капітан Мітчелл намовив його укласти договір про найм із капітаном корабля, який потім продав би цей договір у порту. Мій батько продав себе спочатку на два роки, потім на чотири, і всі гроші перейшли до капітана Мітчелла як плата за мої ліки.

Одного дня, коли подорож добігала кінця, капітан Мітчелл дав своїй дружині дві пляшечки замість однієї, а потім ще дві, поки вона не померла просто в мене на очах. А що в нас не було лікаря і всі знали про хворобу пані, її поховали в морі й ніхто не ставив зайвих запитань. Коли ми добралися до Сент-Мері-Сіті, батьків контракт продали якомусь містеру Спердансу на східному узбережжі, і це було востаннє, коли я його бачила за ці п'ять років. Капітан Мітчелл перебрався до великого гарного будинку в Сент-Мері, і більше я вже не видавала себе за Елізабет Вільямс (окрім як у ліжку), а була С'юзен Воррен, його зв'язаною договором служницею.

Я звикла примовляти до себе «Сент-Мері-Сіті, Сент-Мері-Сіті», а в моєму опійному маренні воно було Сент-С'юзен-Сіті, і я панувала в цьому місті, а Христос сходив з небес і брав мене щоночі. Якось одного ранку наша сусідка, місіс Сісслі, сказала: «Міс Воррен, схоже, ви чекаєте на дитину», — а я й відповіла їй: «Місіс Сісслі, якщо я й чекаю на дитину, то не від чоловіка, мені її Святий Дух припослав». Але місіс Сісслі подумала, що я спала з якимось слугою з міста, і розповіла всю цю історію капітану Мітчеллу. Почувши цю новину, він страшенно розлютився, хоч саме він і був батьком; наказавши Марті Вебб, куховарці, зварити мені наступного ранку яйце, він вклав у нього якогось огидного надіб'я та примусив мене його з'їсти. Потім він вкутав свою шию рушником, сказав місіс Вебб, що він і сам хорує, та наказав не приймати жодних відвідувачів, поки він прочищатиме собі шлунок. То було якесь страшне сильнодійне надіб'я, і я три дні провела, сидячи на стільчаку. Крім того, я сильно захворіла, усе тіло вкрилося лупою, повилазили чиряки та прищі, у мене з голови й в соромітних місцях повипадало все волосся. Потім дитина в моїй утробі від того померла, і я зрозуміла, навіщо він дав мені це зілля…

«Ну, і що ти тепер собі думаєш? — сказав він. — Ти утнеш таку штуку зі мною знову?» А я відказала: «Те дитятко було святим, пане, то сам Ісус у вашій подобі припослав його мені». А він і каже: «Аякже, сам Ісус Христос! Немає такої людини, сестро, і Святого Духа ніякого немає!» І сказав, що він просто дивом дивується, як то весь світ стільки років дає себе дурити якоюсь байкою про чоловіка і голуба.

Ото всі ці блюзнірства почули місіс Вебб і місіс Сісслі, які частенько підслуховували під дверима, а що вони обидві були добрими християнками, то й донесли всю цю історію шерифові. Капітана Мітчелла притягли до суду присяжних, висунувши йому звинувачення в ошуканстві, вбивстві, перелюбстві, блудодійстві, блюзнірстві та в замаху на вбивство. Я зраділа від того, дарма що опій залишався в нього й моєму життю настав би кінець разом з його життям.

Але, на жаль, я не врахувала, яка він поважна людина і які ж бо вони лихі, наші мерілендські суди: на капітана Мітчелла наклали штраф у розмірі якихось жалюгідних п'яти тисяч фунтів тютюну, а губернатор ще й скасував третину, тоді як мені — Бог свідок, чи ж не досить я вже натерпілася — присудили дати канчуків — тридцять дев'ять ударів по моїй нещасній голій спині просто побіля дверей суду за те, що я веду розпусний спосіб життя! Вони також відібрали в мого хазяїна цю мою посаду — але не тому, що він така порочна людина, а за його блюзнірство — і звільнили мене від зобов'язань контракту. Але від того мені було мало користі, бо, щоб отримати свою наступну пляшечку, я знову мала йти до нього в кабалу і мусила ще й від нього скуштувати київ!

Тоді ми переїхали в це місце в окрузі Калверт, і мій хазяїн став вирощувати тютюн. І я ще нещасніша, ніж будь-коли, бо відколи це зілля вкрало мою красу, він мене більше не хоче, хіба що тільки зрідка. Він тепер залицяється до нової дівчини, яка лишень нещодавно прибула з Лондона, ще зовсім дитина, а личком вона схожа на Елізабет Вільямс і на мене, і він поводиться з нею, немов з якоюсь королевою, тоді як я мушу поганяти свиней. Утім, він досі дає мені мої пляшечки, і я добре знаю чому: вже недовго залишилося чекати того часу, коли я триматиму її для нього, поки він кластиме першу порцію опію їй до рота та називатиме її Сестрою Елізабет. Потім уже для мене не буде більше ніяких пляшечок: я з головою кинусь у цю Патаксент, і для мене все нарешті скінчиться, а він завжди матиме собі нову молоду сестричку…

— О, Боже, хай буде проклятий цей чоловік і ця провінція! — вигукнула під кінець жінка і, спершись на свою гирлигу, залилася сльозами. — І чому, заради Христа, я не померла ще дівчиною в бондарні мого батечка на Темзі!

20

Лауреат приділяє увагу тепер уже самій свинарці

Ебенезер і Бертран були геть приголомшені цією розповіддю, і коли вона скінчилася, поет вигукнув:

— Досить уже, твій хазяїн — справжнісінький диявол! Чарлзе! Чарлзе! І де ж та велич мерілендських законів, коли так зле вчинили з жінкою! Господь свідок, як би мені хотілося, щоб мій багаж був тут зі мною, а не Бог його знає де; я б дістав свого меча, і цей капітан Мітчелл хутко заспівав би в мене іншої!

— О ні, навіть і не думайте, — застерегла його С'юзен. — Тільки словом натякніть йому про те, що я вам тут розповіла, і нам усім кінець.

— У такому разі, — сказав Лауреат, трохи поміркувавши, — він не заслуговує на те, щоб я склав йому візит. Авжеж, хай цей мугиряка знає, що порядні люди уникають спілкуватися з такою тварюкою, як він!

— Присяй-бо! — зауважив Бертран. — Ви й справді присудили його до жахливої кари, пане!

С'юзен одразу ж знову вдарилася в сльози.

— Отже, усе кінчено! — примовляла вона. — Усе кінчено раз і назавжди!

— Як це так? — поцікавився поет. — Що кінчено?

— Зі мною все кінчено, — відповіла дівчина, — адже коли я побачила ваше обличчя та взнала, яку дивовижну посаду ви обіймаєте, у моїй бідолашній голові назрів задум. Але те, що назріло, те ви й скосили, і тепер для С'юзен Воррен усе кінчено.

— Задум, кажете?

Свинарка кивнула.

— Як мені втекти та позбутися цього мого антихриста-хазяїна.

— Ну, то викладайте тоді його, а ми подивимося.

— Мені вже якийсь час відомо, — мовила вона, — що капітан Мітчелл знайшов собі цю нову жертву, і я, здогадавшись, що мої пляшечки незабаром стануть для нього лише тягарем, тільки вдавала, що з'їдала весь їхній вміст, а насправді щоразу трохи залишала та відкладала, ховаючи у своїй табакерці. З кожної пляшечки я з'їдала на якусь дрібку менше та зберігала на дрібку більше, аж поки в мене не назбирався місячний запас; а поза тим, я приховала одну гарну сукню, що мені дала місіс Сісслі, у якій мене й висікли. Нещодавно я потайки дізналася, що батьків договір про найм скінчився і містер Сперданс, його хазяїн, дав йому двадцять акрів своєї землі на східному узбережжі, щоб він її обробляв. Якби я змогла втекти з цього клятого дому, то дісталася б ферми батька і сховалася б там, доки не вилікуюся; потім ми разом будемо шукати якогось способу перебратися назад до Лондона.

— Сміливий задум! — сказав Бертран. Він уже цілком перейнявся спочуттям до її нещастя. — І чим же ми можемо допомогти?

— Ах, пане! — заплакала С'юзен, звертаючись до Ебенезера. — Цей задум — то нездійсненні мрії, якщо я просто вирушу в дорогу пішою ходою. Закон суворо карає слуг, що подалися навтьоки, а моя спина не скучила за новими смугами від батогів. Для того щоб назавжди втекти із цієї пекельної вигрібної ями, мені потрібно лише трохи срібняків, а для вас то лише дріб'язок — ви і не відчуєте втрати; я знайшла човняра, який під страхом хлосту все ж таки ризикне перевезти мене на той берег Затоки, але йому потрібно заплатити. Два фунти, мій пане! — вигукнула вона і дуже збентежила Лауреата тим, що впала перед ним на коліна й обхопила руками його ноги. — Усього лише потрібно два фунти, і цього досить, щоб я могла дістатися до мого любого батька! О, пане, прошу, не відмовте мені! Подумайте про когось, кого ви любите і хто міг би опинитися в такій притузі — про вашу сестру чи вашу кохану!

— Перед Богом клянуся, якби тільки в моїх силах було допомогти вам, — сказав Ебенезер, — але я не маю ні гроша. У мене є всього лиш цей дріб'язковий перстень, зроблений із кістки…

Він з жалем витяг його з сорочки, аби довести їй свою вбогість, але, вгледівши його, С'юзен одразу підхопилась і вигукнула;

— Хай нас Бог боронить! Звідки взявся у вас цей перстень?

— Я не можу того сказати, — відповів поет. — Але чому вас так схвилював його вигляд?

— Та це не так і важливо, — відказала С'юзен, вчепившись у кістяний перстень, який досі висів на ремінці довкола шиї поета. — Він має певну вартість на ринку, і мені здається, що човняр прийме його як плату за перевіз.

Але Ебенезер вагався.

— Це було щось на кшталт подарунка, — сказав він. — І мені б не хотілося розлучатися з ним…

— Йсусе Хрисге! — заголосила С'юзен. — То ви мені відмовляєте?! Погляньте-но сюди, дивіться, як цей недолюдок знущається з мене! Невже ж ви хочете, щоб він і далі так чинив?

Підібгавши подерту спідницю вище колін, вона виставила ноги, і хоч вони були вкриті смугами від ударів батогом і синцями від побоїв, та все ж таки навіть тому зіллю, що спотворило решту її зовнішності, не вдалося їх понівечити. Насправді це були досить привабливі ноги, перші ноги, які Ебенезеру довелося побачити від того дня на борту «Кіпріотки».

— Гм, ну, ви досі залишаєтеся жінкою, — мовив Бертран, змірявши їх оцінювальним поглядом, — а добра дівка сидить на своєму найкращому аргументі.

Це зауваження викликало нові сльози С'юзен і нищівний погляд Ебенезера.

— Годі вже з мене цього розпутства, надивилася вже, — заявила вона, — а човняр надто старий, щоб це його турбувало.

— Справді? — посміхнувся слуга. — А от я і мій пан — ні.

— Тримай язик на припоні! — наказав поет. С'юзен підійшла до нього, і її розповідь і схожість з Джоан Тоуст ще більше зворушили і вразили його.

— Ви б не хотіли, щоб мене знов було бито, еге ж, пане? — Цієї хвилини дім було вже видно, зокрема те, як у вікнах горіло світло, пробиваючись крізь зарослі тютюну на полях. — Ондечки дім капітана Мітчелла, він радо прийме вас як своїх гостей, але мене він шмагатиме без зайвого розголосу, аж доки не втомиться від цієї забави.

Ебенезеру стало важко говорити.

— Було б і справді шкода, — прохрипів він.

— Я не дам цього зробити, — м’яко відказала дівчина. — І якщо чоловік, якого я ненавиджу понад усіх на світі, може робити зі мною все, що йому заманеться, то хіба ж я відмовлю чоловіку, який визволить мене від усіх цих мук? — Вона покрутила в пальцях кістяного персня й усміхнулася. — Нє-є, то було б гріхом, якби мій спаситель цієї ж ночі не зазнав усіх розкошів, перш ніж я втечу.

— Прошу, нічого більше не кажіть, — відповів Ебенезер. — Моя совість не знатиме спокою, якщо я стану між вами та вашим батьком. Ви отримаєте цього персня.

Він перекинув ремінця з сириці через голову та простягнув їй перстень Куассапелага. Йому стало трохи прикро, що свинарка не стала негайно ж розсипати перед ним слова подяки; і справді, її постать дещо застигла, коли вона взяла до рук дарунок, і в її усмішці проглядала певна гіркота.

— Ну, то що ж, домовилися, — сказала вона і сунула перстня з ремінцем до кишені сукні. Вони були вже на краю лісу біля тютюнового поля; місяць, що здіймався над гирлом річки, підсвічував білим світлом їхні обличчя та спини свиней, що ліниво копирсалися в паростях зеленого тютюну. С'юзен ступила на поле, поклала свого вузлика і дрючка між рядами та повернулась до них обличчям, взявшись руками під боки.

— Ну, а тепер, пане Лауреате Меріленду, — мовила вона, — давай, бери мене прямо тут, у цих заростях дур-зілля, і покладімо цьому край.

Поет був приголомшений.

— Бігме, місіс Воррен, ви геть неправильно зрозуміли мій вчинок!

— Он як? — вона відкинула нечесане волосся назад з чола. — Ну, то, може, в отій копиці сіна, що біля хліва? Певно ж, що ви не з тих, кому потрібна постіль!

Ебенезер ступив крок вперед, щоб заперечити.

— Даруйте, пані…

— Це ж не присутність слуги вас стримує тепер, еге ж? — глузливо мовила вона. — Ви скидаєтесь на того, хто однаково злягається і серед білого дня, а хто хоче, той хай собі й дивиться! Чи, може, вам більше до вподоби, якщо я вдаватиму, що мене ґвалтують?

— Храни нас Господь, — сказав Бертран, — ти ба, це ще та баба з перцем! А кат його бери ту хвилину, коли я згубив свого кістяного персня!

— Годі! — вигукнув Лауреат. — Я не маю ніяких намірів щодо вашої особи, місіс Воррен, і мені не потрібна ніяка винагорода, окрім хіба тієї, що ви з'єднаєтеся зі своїм батьком і позбудетеся тієї порочної пристрасті, яка зробила з вас шльондру. Лягати з жінками — то суперечить моїй обітниці, а встановлювати ціну на доброчинність — це образа для моїх принципів.

Ці слова змусили її дещо задуматися; вона склала руки на грудях, відвернулася і стала замислено колупати землю пальцем ноги.

— Мій хазяїн — це такий собі різновид попа і римача в одній особі, — хапливо став пояснювати Бертран. — Такий собі, знаєте, єпископ серед поетів. Але ж усім добре відомо, що клятви священника не є обов'язковими для дяка, отож і принципи мого хазяїна не поширюються на мене…

— То це з принципу твій хазяїн погордував мною? — урвала йому мову С'юзен, і хоча це запитання прозвучало на адресу Бертрана, вона пильно дивилася на Ебенезера. — Чи, може, це через мій жалюгідний стан він став таким доброчесним? Він заспівав би іншої, хтивішої пісеньки, гадаю, якби я була вільна від цих шрамів од батогів і свинячого смороду, молода і жвава, як ця діваха Джоан Тоуст.

— Яке ім'я ви назвали? — вигукнув поет. — Святий Боже, мені здається, ви сказали Джоан Тоуст?

С'юзен ствердно кивнула і знову залилась сльозами.

— Це та сама дівчина, про яку я вам казала, що скоро має стати новою сестрою мого хазяїна та причиною смерті С'юзен Воррен.

Ебенезер звернувся до слуги:

— Це надто неймовірно, Бертране!

— Та я й сам не можу в це повірити, пане, — відказав слуга. — А втім, існує ця ледь вловима схожість, яка пояснюється її розповіддю.

— Не так уже воно й дивно, — сказала роздратовано дівчина. — Попри цю свою солоденьку ввічливість, ця Джоан Тоуст ще недавно була в Лондоні звичайнісінькою хвойдою, і багато чоловіків встигли її спізнати.

— Я забороняю вам так говорити! — наказав Ебенезер. — Я відчуваю велику шану до Джоан Тоуст; вона займає особливе місце в моєму серці з причин, які відомі тільки їй і мені. Де вона, скажіть, заради всього святого? Ми маємо вберегти її від цього Мітчелла!

— А то як же? — запитав Бертран. — У нас немає ні зброї, ні грошей.

Ебенезер міцно вхопив свинарку за руку.

— Ви маєте забрати її з собою на ферму до батька! — сказав він. — Розкажіть їй свою історію та поясніть, яка їй загрожує небезпека. І щойно я прибуду до Молдену, як заберу її до себе…

— Й одружитеся з нею? — з гіркотою запитала С'юзен. — Чи станете натомість її коцуром і триматиметеся й далі своєї обітниці?

Лауреат почервонів.

— Зараз не час для всіляких там розумувань і домислів.

— У будь-якому разі я не можу взяти її із собою, — сказала С'юзен. — У мене є плата за перевіз тільки однієї людини.

— Ми швидко можемо це змінити! — реготнув Бертран і стрибнув до неї, аби заломити їй руки. — Давайте, забирайте того персня, пане, поки я її тримаю!

— Свиня! — верескнула вона. — Я тобі очі видряпаю!

— Ні, Бертране, — сказав Ебенезер, — відпусти її.

— Оцю бабець? — крикнув Бертран, сміючись над її спробами викрутитися. — Та це ж усього лише хвойда, що в бур'янах шлюб бере, пане! Забирайте персня!

Ебенезер сумовито похитав головою.

— Хвойда з бур'янів чи ні, але я його віддав їй зі щирим серцем. Та й крім того, ми не знаємо цього човняра і не знаємо, де може бути Джоан Тоуст. Відпусти її.

Бертран відпустив руки свинарки та вщипнув її. Вона знову верескнула, кинувши ще одне лихе слівце, підібрала з землі свої речі та відважила йому такого стусана, що якби він не встиг відскочити, то це б йому коштувало декількох ребер.

— І ти ще будеш називати мене хвойдою з бур'янів! — сказала вона розлючено та погнала його через все поле. Ебенезер, якого значно більше турбувала доля Джоан Тоуст, ніж цих двох, рушив собі до будинку, задумливо насупивши чоло.

— Ваш слуга — хтива свинюка, — сказала С'юзен, наздогнавши його за якусь хвилину. Вона рукою відкинула назад волосся, що спадало на чоло, і заходилася підганяти дрючком свиней. — Прошу вибачити, що я його так відігнала.

— Та він давно вже напрошувався, — неуважно мовив поет.

— І дякую, що дотримали слова і не забрали подарунок, хоч і не одна доброчинність керувала вами. Ви, певно, дуже високої думки про цю діваху Джоан Тоуст.

— Я зроблю все що завгодно, аби врятувати її, — сказав Ебенезер.

— Мені здається, я зможу домовитися з цим човнярем, — сказала С'юзен. — Від мене йому пожитку ніякого, а така молоденька курвочка, як Джоан Тоуст, певно, має свої засоби, що й найкволішого угоноблять.

— Ні, я не дозволю! Я знайду якийсь інший спосіб. Де вона?

Свинарка не знала, де живе Джоан Тоуст, але сказала, що та має прийти до капітана Мітчелла вночі.

— Саме цієї ночі він надумав дати їй опій, з моєю допомогою. Я перестріну її по дорозі, якщо хочете, перш ніж вона прийде, і відправлю до якогось потаємного місця, щоб ви могли там зустрітися.

Ебенезер з усім серцем пристав на цей задум, і хоча в нього вже й жижки починали тремтіти від самої думки про те, що йому доведеться зустрітися з капітаном Мітчеллом, С'юзен таки вдалося переконати його повечеряти разом з плантатором.

— Цей Диявол може вдавати з себе джентльмена хоч куди, — сказала вона. — Капітан радий усім чоловікам у себе за столом, і, може, він дасть вам щось ліпше навзамін цього вашого дрантя, як почує вашу історію. Я дам вам знати, коли Джоан Тоуст добре сховається, і перш ніж вирушити до батька, я проведу вас до неї.

— Домовилися! — вигукнув поет. — Я ніяк не доберу розуму, чому вона опинилася в Меріленді, але буду дуже радий її бачити!

— Даруйте, але чи ж ви впевнені в тому, що й вона відчуватиме те саме? — почала піддражнювати свинарка. — Та чи ж є десь хвойда, ладна повірити в те, що ви досі дівак?

— То не має значення, — заявив Ебенезер. — Коли я в такому стані, мені також ніхто не повірить, що я Лауреат, однак я ним є, і я також дівак. О Боже, С'юзен, як же мені кортить побачити цю дівчину! Благаю вас, не підведіть мене!

С'юзен форкнула щось, мовляв, не підведу, і вони підійшли до будинку: великої, але занедбаної рубленої хати. Вона примостилася серед полів зеленого тютюну і порослого бур'яном городу, а голе подвір'я смерділо, вкрите курячим послідом.

— Мені так здається, твій хазяїн геть пустився берега, — зауважив Ебенезер, — якщо він дійшов до того, що живе в такому помешканні.

— Тобто? — вигукнула жінка. — Та це ж один із найкращих будинків понад рікою! Це навіть надто гарна оселя для такого мерзотника, як він!

Ебенезер нічого на це не сказав, але на якусь хвилину замислився, чи слід йому геть відмовитися від тих деяких віршів, що крутилися в його голові, у яких він вихваляв красу помешкань Меріленду, чи приберегти їх на той випадок, якщо обізнаність С'юзен виявиться неповною. Коли свинарка залишила його, аби загнати своїх підопічних до хліва, він гукнув Бертрана, який підійшов, сиплючи прокльони на її адресу, і разом вони пішли до будинку.

— Молю Бога, щоб дівка не помилялася щодо свого хазяїна, — сказав Ебенезер і постукав у двері.

— Та я цій підтіпанці ні на волосину не вірив би, — буркнув Бертран. — Цей чоловік запросто може повбивати нас, поки ми спатимемо.

Двері їм відчинив опасистий чоловік, якому на вид було років за п'ятдесят, червононосий і з коротко стриженими бакенбардами, але вираз його обличчя, попри все, виказував у ньому чоловіка чемного і добродушного.

— Добрий вечір, джентльмени, — сказав він, кивнувши злегка глузливо. Одяг на ньому був чепурний, хоча дещо й приношений, а його басистий, статечний голос лише почасти можна було б пояснити поставленістю, а почасти, як підозрював Ебенезер, горлянкою, добре змоченою випивкою. Попри їхній жалюгідний зовнішній вигляд, він виявився гостинним господарем, як те і передбачала С'юзен: він представився їм як капітан Вільям Мітчелл, дуже люб'язно запросив прибульців зайти в дім і переконав їх залишитися на ніч.

— Байдуже — чи ви вийшли з в'язниці, чи з університету, вас раді тут бачити, присягаюся. Вечеря зараз готується, а якщо ви приєднаєтеся до решти гостей он там, то в нас є сидр, щоб збудити ваш апетит.

Ебенезер подякував господарю та заходився пояснювати, як вони опинилися в такому скрутному становищі, однак капітан Мітчелл відмовився вислухати і, чемно зупинивши його, натомість запропонував, аби ця історія потішила всіх, коли вони зберуться за столом. Потім гостей запросили до їдальні, звідкіля весь цей час лунали звуки веселощів, і представили товариству, що складалось з пів тузіня плантаторів, які жили по сусідству, й Ебенезер був неабияк здивований, упізнавши серед них старого перевізника з підрізаними вухами та ще одного чи двох чоловіків, що цього самого дня, вдягнуті в одіж зі шкотського сукна, стояли на пришибі. Вони привіталися з ним весело і незлостиво.

— Ми чекали, що ви приєднаєтеся до нас, містере Кук, — сказав один з них. — Ви вже пробачте цей злий жарт, що Джим Кіч утнув з вами.

— Та вже звичайно, — сказав Ебенезер, не бачачи жодного іншого виходу. — Маю визнати, я схожий радше на якогось волоцюгу, ніж на Поета-лауреата Меріленду, але коли ви почуєте, що мені й моєму слузі довелося пережити, самі зрозумієте, як ми опинилися в такому становищі.

— Ну, певно, що зрозуміємо, — примирливо мовив господар. — Звісно, зрозуміємо.

Потім він відіслав Бертрана до кухні, де б він міг і собі попоїсти, а Ебенезера запросив до столу, якому якщо й бракувало вишуканості, то це з лишком компенсувалося кількістю. Ебенезер був такий голодний, що одразу накинувся на їжу, запихаючись коржем з кукурудзяного борошна, молоком, мамалигою і звареною на сидрі кашею з подрібненої кукурудзи з беконом, підсолодженою мелясою, усе це рясно поливаючи міцним сидром з боклаги, що стояла поруч. Він, правда, якусь хвилю роздумував, чи ж розумно було відкривати їм свою особу, але раз уже він мимоволі зробив це, піддавшись якомусь пориву на пришибі, й оскільки товариство не виявило будь-яких ознак ворожості, він не бачив ніякої шкоди в тому, щоб розповісти всю історію. Отож він і розпочав її, коли вже всі скінчили їсти і гості повмощувалися на брудних шкіряних диванах, що стояли в невеличкій вітальні; він залишив поза увагою тільки політичний складник свого полону та пригоду з Дрейкпекером і королем анакостинів, бо розповідь про них могла б наразити їх на небезпеку. Слухачі виказали велику цікавість, надто щодо тієї частини, яка стосувалася поґвалтування «Кіпріотки», — барильце рому, що стояло у вітальні, розв’язало Ебенезеру язика, і він з усім красномовством розповів про Боабділа на вантах бізані та про благородну байдужість панянок, приторочених до поруччя бакборта, але коли він скінчив, то був дещо прикро вражений, побачивши, як мало було проявів жалю і відрази до цих жахіть, що, як він гадав, його оповідь повинна була викликати навіть у найбезсердечніших слухачів; натомість чоловіки зааплодували йому, ніби це був виступ актора, а капітан Мітчелл, далекий від будь-яких ознак спочуття, попрохав його прочитати декілька віршів, неначе пропонуючи виконати щось на біс.

— Я мушу відмовитися, — сказав Лауреат, чимало роздосадуваний. — Це був дуже виснажливий день, і мій голос уже захрип.

— Шкода, що з нами немає нашого Тіммі, — сказав Джим Кіч з клеймом на руці. — Він би тут такого наплів, що це враз перенесло б тебе через Затоку!

— Мій син Тім і сам може незле складати рими, — пояснив капітан Мітчелл Ебенезеру, — однак ви, напевно, сказали б, що вони дещо грубшого ґатунку.

— І він також лауреат, — підтвердив Джим Кіч, вишкіривши зуби. — Він називає себе Масним Лауреатом, і каже, що це означає просто брудний.

— Та що ви кажете? — мовив поет, радше для годиться, ніж зі щирої цікавості. — Я й не знав, що в нашого господаря є син.

Насправді його думки були цілком зайняті Джоан Тоуст і свинаркою, про яку йому нагадав Кіч, натякнувши на переправу через Затоку. Капітан Мітчелл вибачився перед товариством за відсутність вельми популярного тут сина, який поїхав, як він заявив, у справах до Сент-Мері-Сіті та мав повернутися цього вечора або наступного дня; Ебенезеру було важко повірити в те, що цей привітний землевласник, який стоїть перед ним, і є тим самим злодієм з розповіді С'юзен Воррен, однак на її ногах виднілися шрами від ударів батога, такі ж страшні, як і на спині Дрейкпекера, і поза тим, між жертвами його пристрасті існувала схожість, яку ніяк не можна було пояснити у інший спосіб.

Товариство тепер уже не звертало на нього уваги: роздали люльки, зроблені на індіянський лад, і кімната сповнилася тютюновим димом і плітками. Нічого не знаючи про рільництво, риболовлю, гримучих змій і людей, про яких ішлося, роздратований тим, що його становище не викликало більшого спочуття, втомившись від довгого, багатого на події дня, упродовж якого йому довелося бути бідолахою, викинутим на невідомий беріг, богом, рятівником королів і молодиць, які зазнали лиха, і Поетом-лауреатом Меріленду, Ебенезер перестав звертати увагу на їхні балачки та поринув у якесь тривожне марення: як його, зрештою, прийме Джоан Тоуст? Куди вона поділася, коли пішла з його покоїв на Паддінґ-Лейн і як так сталося, що цей гнів від глибокої образи привів її аж сюди? Його розпирало від бажання знати, але він боявся отримати відповіді на ці питання. Година була вже пізня; уже скоро С'юзен Воррен, якщо вона його не обманула, принесе йому звістку про їхнє побачення, й очікування зустрічі чимало хвилювало і збуджувало його. Йому пригадалося, як Джоан Тоуст була в його кімнаті, й пригадався образ тієї дівчини, яку він хотів узяти на борту «Кіпріотки»…

«Святі Небеса!» — вигукнув він подумки, і якийсь трем пройняв його аж до кісток. Зв'язок, який він доти не бачив, заполонив усе його єство докорами сумління, і він аж заціпенів від страху: а що, коли Джоан Тоуст якось опинилася на борту «Кіпріотки»? А якщо це саме її він переслідував своїми похітливими криками і саме її цей огидний мавр?.. Риси його обличчя, щойно він усвідомив, що існує така неймовірна можливість, набули такого шаленого виразу, що господар одразу поцікавився, чи не стало йому зле.

— Ні, пане, дякую, — ледве спромігся видобути з себе Ебенезер. — Це тільки втома, клянуся!

— Ну, тоді час вкладатися в ліжко, а то ви ще тут просто у вітальні й дуба вріжете, — реготнув капітан Мітчелл. — Я вам покажу, де спати.

— Та ні, послухайте… — став благати поет, боячись, що може пропустити призначене йому таємне побачення.

— А хай ідуть до біса ці ваші лондонські манери, пане Кук! — господар був невблаганний. — У Меріленді, якщо чоловік утомився, то він лягає спати. С'юзен! С'юзен, от ледача хвойда, ходи сюди!

— Ну, то, якщо це не образить вас, сер, і ваших шановних гостей… — у дверях вітальні з'явилася свинарка і, відповівши на Ебенезерів погляд ледь помітним кивком, обвела похмурим поглядом плантаторів, які зустріли її появу вульгарними вигуками.

— Покажи містеру Куку його опочивальню, — наказав Мітчелл і побажав своєму гостеві доброї ночі.

— Як ви гадаєте, вона спатиме з вами за сонет, — крикнув Кіч йому навздогін, — як та іспанська шльондра, про яку ви ото казали?

— Ні, Кіче, — відказав йому хтось. — Навіщо він їй здався, цій С'юзен, якийсь поет-лауреат? У неї вже є для розваг рудий кнуряка Біла Мітчелла!

Усі ці принизливі висловлювання не тільки завдавали Ебенезеру болю, але й приємно лоскотали його всередині та знову будили в ньому той непевний запал, який ця його остання здогадка не встигла цілком охолодити. Свинарка була вдягнена в ту сукню, що була на ній в день суду, і хоча навряд чи можна було назвати її більш вишуканою, ніж попередню, проте вона була принаймні чиста, і якщо судити із запаху, то дівчина, вочевидь, ще й умилася. Щойно вони опинилися на сходах, він схопив її під руку та прошепотів: «Де Джоан Тоуст? Я не можу дочекатися, щоб побачити її!»

Далеко не найкращі зуби жінки зблиснули при світлі запаленої свічки.

— Ви надто вже пристрасний, як для дівака, пане Лауреате! Я вже починаю боятися, чи ж дотримаєтеся ви своєї обітниці, побачивши її у себе в кімнаті…

— У мене в кімнаті? О Боже, місіс Воррен, саме у себе в кімнаті я і бачив її востаннє — голісіньку і рожеву, неначе сон коханця! Ви не повірите, яка ніжна на дотик її прекрасна біла шкіра і яке жваве все її туге тільце — ба ні, чекайте, то ще не все: як можу я забути її пухкі сіднички, за якими ховаються її міцні та пружні юні м'язи? Чи те, які м'які в неї перса, що стали трохи пласкішими, коли вона лягла навзнак, але, мов райські яблучка, звисали, коли вона схилялася наді мною? Я весь тремчу при згадці!

— Їй-бо, ви й справді палаєте пристрастю, пане, — сказала С'юзен, проводячи його вниз по сходах, що вели з коридору на горішньому поверсі. — Я навіть боюся залишати бідолашну дівчину у ваших лабетах: як послухати, то ви більше схожі на ґвалтівника, ніж на святенника!

Вона сказала це сухо, не видно було, щоб це її справді непокоїло, але однієї згадки про зґвалтування було досить, аби охолодити поетів шал.

— Прошу вибачити мені, що я так заговорив, пані: ром, втома й радість — це вони розв'язали мені язика. Прошу вас, пам'ятайте, що я ніколи не спав з цією дівчиною, хоч то все щира правда, що я вам тут сказав про неї, ба навіть більше. І я не маю жодних намірів ламати свою клятву.

С'юзен зупинилася біля дверей і повернулася до нього, так що світло від свічки замиготіло на її негарному, понівеченому обличчі.

— Звідки вам відомо, що вона й досі зберегла свою красу? — мовила вона. — Колись і я була гарнюня, і то було не так уже й давно. Мій чоловік плакав від радості, коли дивився на моє тіло, і коли я клала його руку собі отак, то в нього аж ноги підкошувалися. А сьогодні він від того б ригав.

— Ви надто суворі до себе, — став заперечувати поет.

— Та хіба ж ви думаєте, я не бачу, що у вас на думці? Вам хочеться, щоб я скоріш пішла, аби ви могли вгамувати свій апетит, скуштувавши цього райського плоду, якого так прагнете. Але життя таке, що воно на всіх нас залишає свої рубці, на чистих і порочних, а гарній дівчині дістається від нього найгірше. Ви також змінилися, б'юся навзаклад, відколи вона востаннє вас бачила.

Ебенезер почухав свою сплутану бороду.

— Я таки не дуже схожий на кавалера, що й казати, — мусив визнати він. — Я знаю, що я брудний і від мене смердить димом. Чи є десь тут відро з водою поблизу, щоб я міг вмитися? А, менше з тим! Нехай приймає мене таким, яким я є, мені вже більше несила чекати, щоб побачити її! На добраніч, місіс Воррен, і хай вам щастить. Тисячу разів дякую вам за те, що допомогли моїй любій Джоан! А тепер adieu і bon voyage! — І він рушив повз неї до дверей.

— Ні, стривайте! — благально мовила вона.

— І миті більше не чекатиму!

Він злегка відіпхнув її й увійшов до кімнати, у якій, хоч вона виходила на річку і тому місячне світло трохи потрапляло до неї, було зовсім темно.

— Джоан Тоуст! — тихенько гукнув він. — Голубонько моя, де ти? Це Ебен Кук, поет, прийшов, щоб врятувати тебе!

Місячне світло не виказувало, що в цій кімнаті присутній ще хтось, а від тіней довкола не пролунало жодної відповіді; коли вся в сльозах з коридору ввійшла свинарка, то світло від свічки підтвердило його недобрі передчуття.

— Де вона? — запитав Лауреат з притиском, і коли вона похнюпила голову, він, вхопивши її за плечі, грубо трусонув. — Ти що, також мене обдурила, ах ти невдячна хвойда! Негайно, цієї ж миті відведи мене до Джоан Тоуст!

— Її тут немає, — схлипуючи відказала свинарка. Вона поставила свічку і кинулася було назад до виходу, але Ебенезер втягнув її назад і зачинив двері.

— Присяй-бо, я шкуру з тебе здеру, але знайду її, — сказав він. — Якщо щось трапиться з Джоан Тоуст, я тебе вб'ю!

Попри надмірну стривоженість, він не міг не відчувати крізь сукню пружні стегна С'юзен Воррен, що була без корсета, і її груди, зім'яті під його руками. Від справедливого гніву він аж увесь тремтів: коротко і часто дихаючи, він стискав її у своїх обіймах, доки вона, ладна будь-якої миті зчинити галас, не перестала опиратися. Він повалив С'юзен на ліжко, одержимий несамовитим бажанням її покарати. Не маючи попереднього досвіду в подібних розвагах, він дещо незграбно приклався спочатку декілька разів рукою до її задка, увесь той час примовляючи хрипким голосом: «Де Джоан Тоуст?»

За якусь хвилю він, наступивши їй коліном на поперек, розпластав її на ліжку і став хвацько лупцювати долонею, неначе доньку, що наробила шкоди.

— Із нею все гаразд! — зарепетувала вона. — Одчепись од мене!

Ебенезер завмер, занісши руку для удару, але досі тримав дівчину, міцно притиснувши її коліном.

— Де вона?

— Вона вже пливе через Чесапіцьку затоку до Дорсету і чекатиме тебе там у Молдені, — мовила С'юзен. — Човняр сказав, що добре знає цей маєток.

— Як же так? — Ебенезер одразу ж відпустив її і стрибнув на ноги, але свинарка, зарившись обличчям у ковдру, навіть не пробувала підвестися. — А де ж вона взяла плату за перевіз, і як так сталося, що ти зараз не з нею?

— У неї не було ні шеляга, — мовила С'юзен. — Я її перехопила саме тоді, коли вона збиралася позичити гроші в капітана Мітчелла, і це було б її згубою; але чорта лисого вона погоджувалася взяти того персня як плату за перевіз, поки я не сказала їй, хто мені його дав і куди їй потрібно тікати. От тоді вона його і взяла та хотіла одразу ж і зустрітися з вами, але я попросила, щоб вона не гаяла часу і поспішила знайти того човняра, перш ніж він відпливе.

Сльози навернулися Ебенезеру на очі; спершись коліном на ліжко, він обійняв дівчину за плечі.

— Боже мій, а я ж тебе відлупцював за зраду! Пробач мені, С'юзен, а то я тут і сконаю від докорів сумління! Ми доберемо якогось способу, щоб врятувати тебе, я присягаюся!

Вона похитала головою.

— Дівчина, яку ви кохаєте, — то свіжий і ласий кус, пане, дарма що вона пробавлялася курвальством у Лондоні; вона сказала, що досить із неї, під саму зав'язку наїлася чоловіків, що поводяться як козли, і вирішила покласти край заняттю цим ремеслом, перш ніж воно її доконає. Вона з презирством поставилася до вас, коли ви не стали платити за її послуги, і вона ще більше стала вас зневажати, коли ви постановили залишитися діваком; але що більше вона над тим роздумувала, то більш шляхетним ви починали їй здаватися, і коли вона взнала, що її коцур доклав рук до того, щоб вас відправили до Меріленду, вона негайно ж кинула його і послідувала за вами, і тільки кохання штовхнуло її на це.

— О Боже! О Боже! Тільки кохання! — прошепотів Ебенезер. — Ти свята, раз принесла себе в жертву заради неї!

— Джоан Тоуст варта того, щоб її врятувати, — відповіла С'юзен. — У С'юзен Воррен уже не залишилося нічого, що було б варто зберегти, а то б я сама про це подбала. Тож хай уже ця нещасна помре.

— Я не дозволю цьому статися! — вигукнув Ебенезер. Він підхопився на ноги. — Ти надто хороша!

С'юзен сіла на ліжку.

— А ще не так давно ти називав мене огидною хвойдою, і мені так здається, тобі було приємно мене лупцювати.

— Я був тварюкою, здійнявши руку на тебе, — сказав Ебенезер. — Якби ж то дав Бог, ти б відплатила мені й дала вдесятеро більше стусанів!

С'юзен закрила обличчя руками.

— Я така бридка!

— Зовсім ні! — збрехав поет. — Ти досі напрочуд гарна, присягаюся! — Він став перед нею навколішки, зніяковілий і сповнений каяття, утім, досі мимохіть відчуваючи збудження після недавньої сутички. — Я хочу в дечому зізнатися, щоб довести це тобі, — сказав він. — Мій вчинок, коли я лупцював тебе, був ганебним двічі, адже ти не тільки цього не заслужила, але — о Боже, що то за гріх! — я мав від того задоволення, саме так, як ти мене в тому звинуватила. Але це було не праведне, а хтиве задоволення! Відчувати й бачити тебе — від того, що я відчував і бачив, у моїх жилах спалахнув хтивий вогонь. Хіба це не доводить, що ти досі не втратила своєї краси, С'юзен?

Від цієї зухвалої промови він ще більше розгарячився, але С'юзен було не так-то легко втішити.

— Це лише доводить те, що мій зад миліший від мого обличчя. Це не та похвала, яку хотілося б почути жінці.

Лауреат притулився чолом до її ніг. Його коліна, що стояли на підлозі, починали трохи боліти, і, здригнувшись, він пригадав, що востаннє стояв перед ліжком на колінах, коли тулився до ніг Джоан Тоуст.

— Що я можу зробити, щоб показати, якої я високої думки про тебе?

— Те, що ти відчуваєш, — це не висока думка, а проста вдячність.

Але Ебенезер не звернув уваги на ці похмурі слова, адже поки С'юзен їх промовляла, він знайшов відповідь, неначе на нього зійшло натхнення.

— Назви як хочеш, але це почуття велике, — сказав він. — Ти пожертвувала собою і втратила повагу до себе, щоб врятувати дівчину, яку я кохаю. Дуже добре, отже, я пожертвую самою своєю сутністю, щоб порятувати твою повагу до себе!

Свинарка подивилася на нього, нічого не второпавши.

— Ти розумієш? — Ебенезер звівся на ноги, дихаючи так важко, що йому із зусиллям вдавалося вимовляти слова: — Я так високо ціную тебе, що хоч я й дав обітницю назавжди зберегти мою цноту, вона тепер твоя на знак того, який я тобі вдячний. Це доведе тобі, що ти ще не втратила здатності приваблювати чоловіків.

І, тремтячи весь від ніг до голови, він поклав руки їй на плечі.

С'юзен стривожено поглянула на його обличчя, що пашіло жаром.

— То ви хочете спати зі мною, пане? А що про це подумає Джоан Тоуст, адже вона вас любить діваком?

— Моя незайманість важить для мене більше, ніж саме життя, — урочисто заявив поет, — адже інакше я б не насмілився поставити її проти твоєї жертви. Моя втрата — велика, але ледь помітна і не залишає зламаної дівочої болони на свій знак. Ніхто не знатиме, крім тебе та мене, і я нікому не скажу. Ходімо, дівчино, — прохрипів він, розгарячілий, — не зволікаймо! Я згораю від нетерплячки і рвусь у бій!

С'юзен ухилилася від його обіймів і відступила від нього на крок.

— То ви введете її в оману, а вона здолала такий довгий шлях заради кохання! Та, може, ви тоді вже й не дівак, хтозна!

— Перед Богом клянуся, що я й досі ним є, — сказав він, — і якщо ви цей вчинок ладні назвати обманом, то визнайте принаймні, що я пішов на це заради шляхетної справи!

С'юзен відвернулася від нього вся в сльозах, але коли Ебенезер, зібравши докупи всю свою мужність, підійшов ззаду й обійняв її, то в неї не було сил чинити спротив, і все, на що вона спромоглася, так це лиш скрикнути:

— І що я маю думати тепер?

— Що ти гарненька дівчина!

І, дивуючись власній зухвалості, він почав її пестити. Коли вона не стала опиратися, то ця її покірність враз підбадьорила і надихнула його.

— Агов! — вигукнув він. — Мерщій до ліжка! — Від успіху в нього вже голова йшла обертом, і він дав волю своєму язику. — Я розітну тебе клинком піїта, підкопчу на димку кохання, нашпигую шматочком сала з Парнасу, приправлю і поллю тебе нектаром музи і поїдатиму тебе усмак, поки ти ще вся тремтітимеш!

— Годі, прошу, — мовила С'юзен, — ви довели те, що хотіли!

— Ну, а тепер, наполегливо і старанно, я обґрунтую тезу, як святий Тома, — сказав Ебенезер, — аж поки моє незаймане перо не виведе самої Суми!

— Жорстоко вдавати таку пристрасть із вдячності, і гріх обдурювати Джоан Тоуст! — Тепер вона спробувала було пручатися, але Ебенезер її не відпускав.

— Ну, то називай мене жорстоким і порочним, коли я гратиму тебе! — І він штовхнув її на ліжко.

— Це ж просто ґвалт! — верескнула вона.

— Хай буде так!

— Ні, тоді не тут! О Боже, не тут!

— Але чому ж? — запитав поет; він зупинився, і його невинність була напоготові.

— Деякі жінки роблять це з чоловіками, не видавши ні звуку, — сказала свинарка, відвертаючи очі, — але я так не можу; доброхіть чи ні, але я репетую, мов та кицька в тічці, і розмахую руками навсібіч.

— Тим краще, — відказав Ебенезер.

— Та ж я весь дім на ноги підніму… Стій, попереджаю тебе!

— Ну, мені так здається, що вони тут не лицемірні пуритани… ану стривай!

— Ну, то давай, їби мене, а щоб ти сказився! — крикнула С'юзен, зовсім переставши опиратися. — Давай ламай свою клятву, дури Джоан Тоуст, хай капітан Мітчелл прибіжить сюди, коли я закричу! Ото він реготатиме, як побачить, а потім відлупцює мене, та ще й розпатякає на всю Провінцію!

Вірогідність цього змусила Лауреата дещо задуматися. Він відпустив руки жінки, і вона, скориставшись з цієї нагоди, відсунулася вбік і сіла.

— Ну, то якщо вже буде треба, я придушу тебе, — мовив він, але погроза пролунала радше сердито, ніж щиро.

— Не треба, — буркнула С'юзен. — Охолонь, а то ще судоми коханця почнуться, і приходь до хліва, я там чекатиму.

— Та годі вже тобі. Я не такий легковірний. Ходімо разом.

Але С'юзен пояснила, що їх напевно побачать, як вони йтимуть разом з дому, і тоді знову сорому не збудеш.

— Я піду туди зараз, — сказала вона, — а ти приходь за пів години. От тоді ми вже й творитимемо звіра з двома спинами, як душа забажає, і ніхто мене не чутиме, окрім моїх свиней.

Отож, давши таку сумнівну обіцянку, вона вискочила геть, перш ніж поет встиг затримати її.

21

Лауреат і далі клопочеться побіля свинарки

По декількох хвилинах, як пішла С'юзен Воррен, до покоїв Лауреата ввійшов Бертран, заставши свого хазяїна за тим, як той, час од часу зітхаючи й ляскаючи кулаком по долоні, несамовито міряв кроками кімнату.

— Їй же бо, ці бісові діти таки вміють попоїсти! — сказав слуга. Голос його був хрипкий, і тримався на ногах він дещо непевно. — Їдло простацьке, що й казати, але його задосить.

— Мені так здається, що і спрагу ти також утамував аж надто, — зауважив Ебенезер не дуже приязно. — Чого тобі треба?

— Та хто його зна, пане, наче й нічого. Тобто, значиться, мені сказали, що я тут спатиму.

— Ну, то й лягай собі спати, шляк би тебе трафив. Он ліжко.

— Ет, пане, то для вас, а не для мене. Дайте-но мені тільки ту ковдру, а більш нічого мені й не треба.

Ебенезер знизав плечима та підійшов до вікна; на жаль, звідти хлів не було видно. Слуга, розстеливши на підлозі ковдру, із шумом завалився на неї й тяжко зітхнув.

— Звісно, це не те саме, що бути богом у золотому місті, — вирік він, поплескуючи себе по животу, — але й так поки що згодиться, присяй-бо! І як там нашому Дрейкпекеру зараз ведеться?

Побачивши, що відповіді він не дочекається, слуга ще раз зітхнув, повернувся на бік і одразу ж заснув.

Його хазяїн, не такий безтурботний, хрустів кісточками пальців і клацав язиком, розмірковуючи над тим, що ж йому робити далі. Тільки-но С'юзен Воррен вдалося відволікти його увагу від себе, його шалений запал ослаб, а коли вона залишила кімнату, взагалі зник. Він був у розладі із самим собою і не знав, як йому бути. Двічі він був лише на волосину від того, щоб вчинити блуд — гірше того, вчинити безглуздий ґвалт, — і тільки завдяки випадку і втручанню сторонніх сил вберіг свою непорочність. Ту дівчину на вантах «Кіпріотки» взяли силоміць, і вона була безпомічна; цю жінку Воррен взяли силоміць, і вона була грубою і бридкою з лиця; до обох він відчував не пристрасть, а спочуття, і якщо й існувала якась схожість з Джоан Тоуст, то вона в жодній мірі не була виправданням його поведінці — яка взагалі не мала виправдання, — а робила його вину ще більшою. Усе це він ясно бачив так само, як пам'ятав і те відчуття полегшення і сорому за два тижні по тому, як долі було завгодно відкликати його, коли він був на вантах бізані. Піти зараз до хліва означало би підманути дівчину, яка, хоч би як важко в це було повірити, перетнула пів світу заради любові до чоловіка, якому доти жодна жінка, окрім сестри, не всміхалася, та ще й принести в жертву добру частку своєї сутності якійсь пропащій хвойді, яка не відчувала до нього ніякої любові, так само як і він до неї, і котра зневажатиме себе за цей вчинок так само, як і він. Однак він також розумів, хоч і ніяк не міг збагнути чому, що в глибині його серця це питання досі залишається невирішеним.

— Це все якось надто безглуздо! — подумав він і спересердя кинувся на ліжко, на якому вони ще нещодавно борюкалися. — Я більше не хочу думати про це. — Він із заздрістю подивився на Бертрана, але про сон годі було й думати: в його розпаленілій уяві з'являлися образи свинарки, що зносила його покарання та домагання і зізнавалася, відвівши очі, як голосно вона кохається, і яка саме цієї хвилини чекала на нього в хліві. На шальках терезів Розважливості одна чаша залишається пустою, тоді як Здоровий Глузд, навалившись усією своєю вагою, перехиляє іншу; що ж це тоді за темна сила, що врівноважила шальки терезів Вибору?

Отож поки він так лежав, розмірковуючи, його слуга, хоч і спав, проте в жодній мірі не залишався бездіяльним. Його нутрощі почали урчати й гарчати, немов гончаки, що зачули лиса в норі; мамалига та сидр усередині стали грати й пінитися; тож невдовзі почали лунати залпи, що вітали схід місяця, й опочивальня сповнилася ароматами бродіння. Винуватець цього хропів собі на всі заставки, але його хазяїну пощастило менше; достоту, невдовзі він був змушений тікати з кімнати, бо в його вухах уже стояв дзвін, у голові паморочилося, а в очах почало аж різати від тих громовиць з дупи. Гості ще й досі бенкетували у вітальні, і з того, що Ебенезер потрапив почути, стало зрозуміло, що син господаря Тімоті повернувся і частував їх дещо грубуватими віршами. Ніким не помічений, він прослизнув на ґанок, щоб подихати свіжим повітрям, яке приносив з річки вітерець, і вже звідти, зробивши цю проміжну зупинку, він невдовзі рушив до хліва, залишаючись глухим до голосу сумління.

Місячне сяйво освітлювало стежку на подвір'ї, але всередині хліва була така темрява, неначе це був Хаос до сотворення світу. Він подумав було гукнути С'юзен, але вирішив, що краще цього не робити.

«Я підійду тихесенько і схоплю її, немов розбійник у темряві!»

Ця думка приємно збуджувала його уяву: він нашорошував вуха на кожне шарудіння в хліву, і любовне напруження, від якого вже починало судомити, неначе курча, що ось-ось мало вилупитися, просилося на свободу зі своєї в'язниці. Ба більше, шести зроблених крадькома в темряві кроків виявилося достатньо для того, щоб розбурхати його сечовий міхур так, що не звертати на це уваги було вже неможливо; він мусив негайно, не сходячи з місця, випорожнитися, перш ніж рухатися далі.

«Бог допомагає тим, хто допомагає собі сам», — міркував він.

Але на відміну від Онана, котрий не потрапив поцілити у щось голосніше за землю, наш Лауреат нагодився влучити в кота на відстані не більше трьох футів, ще зовсім молодого мурчика який у темноті скидався на якусь сіру каменюку. І подібно до клацання пальцями картезіанського Бога, про яке колись розповідав Берлінґейм, цей маленький постріл у темряві пустив у рух цілий всесвіт! Мишолов із шипінням прокинувся і, випустивши кігті, кинувся на найближчу від нього тварину — на щастя, не на Ебенезера, а на одне з поросят С'юзен. Підсвинок верескнув, і скоро весь хлів сповнився ревом переляканих тварин. Ебенезер і сам був нажаханий, спочатку криками тварин, про кількість і розмаїття яких він і не здогадувався, а потім перелякався, щоб той галас, підсилений гавкотом собак іззовні, на збудив усіх у домі. Коли він, підтримуючи однією рукою штани, стрибнув назад, то натрапив на опертого об стіну дрючка, що був, напевно, знаряддям С'юзен. Він вхопив його і, вигукуючи «С'юзен! С’юзен!», почав жваво розмахувати ним, доки супротивники не порозбігалися — порося до корівника, а кіт у куток, звідкіля долинули звуки стривоженої птиці. За якусь мить цей перепочинок скінчився: увесь хлів наповнився кряканням і кудкудаканням; качки, гуси та кури били крилами в повітрі, намагаючись втекти від кота, і раз у раз, стрічаючись з Ебенезером, дзьобали його в голову та ноги. Ця нова метушня була останньою краплею для собак — пари охриплих від гавкоту спанієлів: вони стрімголов понеслися подвір'ям, переслідуючи чи то лисицю, чи то ласицю, що, як то їм здалося, надумала вполювати собі птицю, і хоч як розмахував Лауреат своєю палицею, вони відігнали його від хліва і, переслідуючи, загнали на тополю, що росла неподалік від повітки для сушіння тютюну. Там вони й протримали його хвилин з п'ятнадцять, перш ніж потрюхикали собі спати — природній брак мисливського запалу виявився сильнішим за короткий сплеск честолюбства.

Утім, поет і досі не бачив навіть натяку на появу С'юзен Воррен і почав побоюватися, що вона, врешті-решт, таки його обдурила. Він вирішив спуститися і спробувати знову пробратися до хліва зарівно для того, щоб підтвердити свої підозри та знайти якийсь прихисток від комарів, що хмарою роїлися над його обличчям і щиколотками; але, злазячи, він почув якийсь шум у траві, схожий на дзижчання чи торохкотіння. Чи це був тільки звичайний цвіркун, чи одна з тих змій, що їх так розписував містер Кіч під час вечері? Думка про те, щоб злізти, втратила всю свою принадливість, і хоча звуку більше не було чутно, а комарі менш голодними не ставали, він ще досить довго залишався на дереві, наляканий настільки, що йому навіть забракло духу скласти гнівний гудібрастичний вірш.

Він міг би там і до сходу сонця досидіти — бо, слідуючи по п'ятах за Страхом, мов хвойда за своїм коцуром, іде Сором, що, як йому було відомо, рано чи пізно мав його обійняти, а Сором вів за собою свою сестру-блудницю Розпач з похмурим поглядом, — але, зрештою, він почув, як якийсь чоловік з тильного боку будинку сказав: «Ну, поки що досить, С'юзен, можеш іти собі, на добраніч!» Потім двері в будинку зачинилися, і якась постать в опанчі перетнула подвір'я та зайшла до хліва.

«Цей негідник Мітчелл тримав її у вітальні! — подумав Ебенезер і пригадав, як грубо й безцеремонно плантатор зустрів її появу. — Він причепився до неї, коли вона вже йшла, і втнув якусь хтиву розвагу, і це тільки тепер вона змогла втекти!»

Від цієї здогадки йому не тільки не стало її шкода, а навпаки, вона знову збудила його колишній запал, як збудила його сумна доля жінок на «Кіпріотці»; тихо й обережно він сповз із тополі та крізь високу траву пробрався до хліва, кожної миті очікуючи відчути на своїй п’яті гострі ікла гадюки. Діставшись безпечно до дверей, він беззвучно ввійшов і побачив усередині тьмяний проблиск вогню від накритого чимось ліхтаря.

— Пссст! — прошепотів він, і у відповідь пролунало: «Пссст!» Ебенезер чув чиєсь важке дихання, без сумніву, людське, якраз біля стіни навпроти, отож поклав нікого вже більше не гукати, а вдатися до свого початкового плану — раптового нападу. Дуже обережно він прокрався до своєї жертви, легко вирахувавши її положення в свинарнику за важким диханням і за невгомонним шарудінням свиней поблизу неї. І лише тоді, коли він уже гадав, що, по суті, стоїть над нею, він заворкотів: «С'юзі, С'юзі, ах ти моя коханочка, моя ти голубонько!» — у цей же час пожадливо хапаючи її тілеса.

Він відчув на дотик голі ноги й сідниці, але…

— Трясця його матері, а це що таке?

— І справді, що це таке? — пролунав чоловічий голос, і після недовгої боротьби поет відчув, як його притисли обличчям вниз до гнилої соломи в загоні для свиней. Той, хто мав стати жертвою, сидів у нього на спині, тримаючи його за руки; льохи, кнури та поросята стривожено сопіли, збившись докупи в дальньому кінці загорожі.

— Ви що ж, думали, що я ваша коханочка, ваша голубонька, еге ж, думали? Та що ви за один, сер?

— Прошу, дозвольте мені пояснити! — почав благати Ебенезер. — Я гість капітана Мітчелла!

— Наш гість! То це так ви вирішили віддячити за нашу гостинність? П'єте наш сидр, їсте нашу мамалигу і потім думаєте, що й мою Порцію можете порати?

— Порція? Хто така Порція?

— Та сама, кого мій батько називає С'юзен. Б'юсь навзаклад, це він вас намовив!

Лауреат відчув, як усередині нього все так і обірвалося.

— Ваш батько? То ви Тім Мітчелл?

— Саме він. А ви, невдячний негіднику, хто ви такий?

— Я Ебенезер Кук, сер, Поет-лауреат провінції Меріленд…

— Не може бути! — сказав Мітчелл, вочевидячки вражений цим і, на великий подив Ебенезера, одразу ж його відпустив. — Сідайте, пане, прошу вас, і вибачте, що я так грубо обійшовся з вами; я лише дбав про цноту моєї Порції.

— Я… я пробачаю вас, — мовив поет. Він хутко підвівся і сів, дивуючись словам цього чоловіка. Тім Мітчелл, якщо судити з його голосу, був щонайменше однолітком Ебенезера; як же він міг говорити щось про цноту С'юзен? — Мені здається, ви збиткуєтеся з мене, пане Мітчелл?

— Або ви з мене, — зітхнув той. — Ет, та що вже там казати, ви застукали нас, і життя Порції у ваших руках.

— Її життя! То вона тут, у цьому хліві?

— Звичайно, пане; отамо, разом з іншими. Я благаю вас, ні слова не кажіть про це батькові!

— О Господи! — вигукнув поет. — Та що це за маячня, містере Мітчелл! Поясніть, заради Бога!

Співрозмовник зітхнув.

— Та певно, що краще вже було б пояснити, бо якщо ви хочете занапастити нас, то ви це зробите, а якщо ви джентльмен, то, може, ви й дасте нам спокій.

— То ви кохаєте С'юзен? — запитав Ебенезер, не в змозі в це повірити.

— Так, кохаю, — відповів Тім Мітчелл, — і кохаю її з першого дня, відколи побачив. Насправді її звати Порція, містере Кук; це батько зве її С'юзі, так колись звали одну його коханку-шльондру. Він вважає її своєю власністю, сер, і поводиться з нею, буцім вона якась скотина! Якщо він дізнається про нашу любов, його гнів не матиме меж!

У Ебенезера голова йшла обертом.

— Шановний містере Мітчелл…

— Мерзотник! — вів далі Тімоті тремтливим голосом. — Не здобувши поки що влади над цією новою дівкою, він щоночі приходить до моєї бідолашної любої Порції, яку він позбавив дівоцтва ще поросятком, надто молодим, щоби вміти постояти за себе.

Ебенезер не міг не відчути захоплення перед цією метафорою із поросятком, однак існували очевидні розбіжності в розповіді про минуле С'юзен.

— Але я хочу заявити, — спробував було він заперечити, — що це не…

— Слабодухість цього чоловіка не має меж, — просичав Тімоті з осудом. — І хоча він мій батько, сер, я відчуваю до нього таку відразу, неначе це Диявол! Благаю вас, нічого не кажіть йому про це, бо він така порочна людина, що як довідається щось про наше кохання, то віддасть її цьому розпусному кнуряці, що стоїть отамо в загоні й уже давно позирає на неї своїм хтивим поглядом, збираючись вчинити над нею свою волю.

Ебенезер аж рота роззявив.

— Чи не хочете ви сказати, що…

І саме в ту мить, коли істина нарешті дійшла до нього, молодий Мітчелл гукнув:

— Порціє! Ходи-но сюди, Порціє! Суу-ї! — І тварина, човгаючи ногами, відділилась у темноті від стіни.

— Гляньте-но туди, яка ж бо вона лагідна і слухняна! — з погордою мовив Тім.

— Та годі вже вам! — прошепотів Лауреат.

— Уявіть, пане, що це ваша люба сестра: та хіба б ви погодилися віддати її на поталу якомусь брудному чудовиську?

— Нізащо б не погодився, — вигукнув Ебенезер, — і мене просто ображають подібні порівняння! Далебі, я навіть не можу сказати, хто є більшим чудовиськом — дупотрах чи кабан, це найогидніший гріх, із яким мені коли-небудь доводилось стикатися!

Судячи з голосу, Тім Мітчелл був радше розчарований, ніж наляканий цим спалахом обурення.

— Ет, сер, жодне заняття любов'ю саме по собі не є гріхом — і справді, як ви можете бути поетом і не розуміти цього? Перелюб, зґвалтування, обман, крутійство в спокушанні — це вони є огидними, а не частини тіла, що паруються; гріх не в самому дійстві, а в обставинах.

Ебенезеру закортіло побачити обличчя цього чудного мораліста.

— Те, що ви кажете, може бути правдою, коли йдеться про чоловіків і жінок…

— Ганьба тому поету, що так неуважно слухає! — дорікнув йому Тімоті. — Я говорив про самців і самок, а не про чоловіків і жінок.

— Але таке паскудне протиприродне зчленування!

Тімоті розсміявся.

— Мені так здається, Матінка Природа не така ласкава, як ви, сер. Маю визнати, що заячий гончак, збудившись, шукатиме собі сучку для парування, але хіба ж йому не буде байдуже, чи це собака-рожнокрут, чи мастиф? Ні, я вам більше скажу, йому згодиться будь-який партнер, їй-бо — хай то буде сучка, його брат чи навіть чобіт його хазяїна! Його потяг є природним, і вся природа править йому за мішень, а гонча сучка перебуває, так би мовити, у її центрі. Мені доводилося бачити, як он ті спанієлі злягалися з вівцями…

Ебенезер зітхнув.

— Утім, обличчя збоченства, попри всі ті рум'яна та білила вашого пишномовства, має гріховний вираз. Ті бідолашні нерозумні створіння були обмануті волею випадку, але ж людина має достатній зір, спроможний осягнути задум Матінки Природи.

— І має клепку достатню, щоб зрозуміти, що іншої мети, окрім продовження роду, в неї немає, — додав Тімоті. — І достатньо глузду, щоб задля розваги робити те, що звірі роблять волею-неволею. Я добре ладнаю з жінками, пане Поете: я кохав багатьох дівчат і, поза сумнівом, кохатиму їх ще. Але, як каже нам Святе Письмо, смерть є плід від Дерева Пізнання, так само, я гадаю, що й Нудьга — це плід Кмітливості й Уяви. Нова коханка лежить уночі, відкинувшись на спину в гарній опочивальні, і її коханець задоволений. Але тільки-но ця проста втіха приїдається, вони починають добирати способу, щоб зробити свою розвагу вишуканішою: від Аретіно вони навчаються різноманітних поз; у Боккаччо вони вчаться, як треба залицятися й зваблювать при світлі дня, на полі, у бочках з-під вина чи в кутках побіля коминка; з Катулла та пустотливих греків вони дізнаються, що До лісу веде багато стежок, а лісів, які треба дослідити різними шляхами, існує більше, ніж один. Якщо вони кмітливі й відважні, то їхнім відкриттям нема кінця і краю, а якщо вони ще й вдатні до читання, то до їхніх послуг амурний досвід усього людського роду: любовні втіхи Хіни, маврів, турків, африканців і найтямущіших народів Європи. Хіба не так, сер? Коли такі чоловіки, як ми, закохуються в жінку, то любимо її з ніг до голови — усю; ми не матимемо собі спокою, доки всіма своїми чуттями не дослідимо всі видимі й потаємні закуточки нашої коханої, по тому починаючи скреготати зубами, не в змозі проникнути їй під шкіру! Я не такий великий поет, як ви, сер, але оце непереборне прагнення я виклав якось у віршах:

Дозволь смак Сліз твоїх спізнати,

Віск твоїх Вушок скуштувати,

І випити Вина, що ллється з твого Тіла…

— Ох! Хай Бог милує! Припиніть, поки мене не знудило! — скрикнув Ебенезер. — Вина, що ллється з твого тіла! Мені ще не доводилося чути таких віршів!

— Отже, ви не знайомі з творчістю містера Барнза, автора сонетів? Він прагнув стати хересом у келиху своєї любки, щоб вона могла пестити його своїм язичком, зігріти ним свою кров, у якій живе кохання, і потім висцяти його назовні…

— У тому, що ви мені кажете, чимало правди, — мусив погодитися Ебенезер. — Я навіть визнаю, що якби не прийняв рішення залишатися незайманим — ні, не смійтеся, сер, це й справді так, як я вам згодом з'ясую, — отож я й кажу, що якби не прийняв рішення залишатися незайманим, а мав коханку, як і більшість чоловіків, я б відчував таку саму потребу, про яку ви оце кажете, пізнати її у всякий спосіб, хіба що тільки крім «вина, що ллється з її тіла» і тому подібних трунків, які можуть і надалі залишатися в її винокурні, хоч я й не вередливий! У тому немає нічого протиприродного, це давнє бажання коханця, про яке говорив ще Платон — бути єдиним цілим зі своєю коханою; і нема чому особливо дивуватися, подибуючи це у поетів, позаяк любов і жінка дуже часто є предметами їхніх віршів. Але не так просто перекинути місток від Лаури Петрарки чи навіть від дівки Барнза, яку мучить спрага, до вашої жирної свинюки Порції!

— Навпаки, сер, тут ніяких містків взагалі не треба перекидати, — відказав Тім. — Ви і так довели мою правоту. У вашого Сократа була Ксантиппа, яка зігрівала йому ложе, але він також розважався і з грецькими хлопчаками, хіба ж ні? Ви кажете, що жінка часто є предметом поезії, але ж насправді поет оспівує весь великий світ, усе творіння Боже є його коханкою і до нього він відчуває однакову любов і безмежну цікавість. Він любить жіноче тіло — Бог відає, ще й як! — цю маленьку порожнинку, цей простір між її стегнами він любить, котрі сходяться, щоб солодко потертися внизу; і дві маленькі ямочки на її попереку, які добре знайомі з його поцілунками.

— Усе це відомо, — мовив Ебенезер, у якому знов заграла кров, — жіночі тілеса прекрасні, коли милуєшся ними!

— Але хіба ж вони настільки засліплюють вас, сер, що ви не бачите чоловічої краси? Авжеж ні, якщо ви маєте очі Платона чи Шекспіра. Яким же привабливим є чоловік із гарною статурою! Оте ладне огруддя, кремезні литки й стегна; його виразні руки, на яких малюнком проступають жили й сухожилля, які набагато приємніші для ока, ніж руки жінок; волосся на його грудях, яке навіть найдосконаліші скульптори не можуть відтворити; і найшляхетніший предмет чоловічого єства, коли він спочиває! Яка відмінність від солодкої відсутності всього зайвого в жінок! Найголовніший недолік грецьких скульптур, як на мене, полягає в тому, що їхні мармурові чоловіки мають хлопчачі причандалля: це содомітське мистецтво, і я відчуваю до цього велику відразу. Як було б чудово, якби вони різьбили життєву правду, якій старожитні люди звикли поклонятися — справжнісінькі берло і дві держави влади!

— Я також інколи захоплювався чоловіками, — знехотя мовив Ебенезер, — але моя плоть аж здригається від самої думки про любовне поєднання! — Слова невидимого співбесідника насправді нагадали, яких принижень йому довелося зазнати три місяці тому в кубрику на «Посейдоні».

— Тим більше шкода, — сказав Тім зневажливо, — бо є багато того, що варто було б сказати у віршах про чоловіків. Їй-бо, інколи мені хочеться, щоб у мене був справжній дар слова, сер, або ж якийсь поет мав душу, як у мене: які строфи вийшли б тоді з-під мого пера про тіла жінок і чоловіків! І про решту створінь також! — Ебенезер чув, як той плескає по спині Порцію. — Прекрасні гончаки, що аж тремтять з надміру життєвих сил, пещені кобили, золотисті корови — як можуть чоловіки й жінки обмежуватися тим, що лише злегка поплескують цих красивих звірів? Особисто я люблю їх усіма фібрами душі; моє серце палає пристрастю до їхніх тіл!

— Збоченство, містере Мітчелл! — дорікнув йому Лауреат. — Ви тепер покинули товариство не тільки Платона і Шекспіра, а й розійшлися також з усіма іншими джентльменами!

— Але не з людством, — виголосив Тімоті. — Європа, Леда, Пасіфая — мої посестри; мої нащадки — Мінотавр, Горгона, Кентаври, єгипетські боги зі звіриними головами й ціла родина осіб королівської крові з казочок, яких треба любити в образі жаб, гусей і ведмедів. Я люблю весь світ, пане, і люблю з ним кохатися! Я засівав своїм насінням чоловіків і жінок, кидав його у тузінь різних звірів, у вкриті мохом старі пеньки дерев, у медоносну утробу квітів; я розважався з чорними грудьми землі й міцно затискав її у своїх обіймах; я женихався з морськими хвилями, запліднював усі чотири вітри і кидався своєю пристрастю у небо до зірок!

Голос, який зробив це зізнання, був такий запальний і повний почуття, що Ебенезер аж відсунувся, якомога делікатніше, на декілька дюймів від автора, бо вже почав побоюватися, що той божевільний.

— Це дуже… цікавий погляд, — сказав він.

— Я був певен, що він справить вам приємність, — мовив Тімоті. — Єдино так поет і може дивитися на світ.

— Але ж, гм, я не сказав, що поділяю ваші вільнодумні вподобання!

— Та годі вам, сер! — розсміявся Тімоті. — Ви ж не сновидою прийшли сюди, гукаючи «С'юзі»!

Ебенезер щось пробурмотів, не дуже-то й заперечуючи; з одного боку, йому не хотілося, аби Тімоті повірив, що Лауреат Меріленду поділяє його порочні погляди на домашню худобу, але з другого боку, він був неготовий відкрити справжню причину своєї присутності в хліву.

— Ну, ви надто джентльмен, щоб тепер чіплятися до неї, — вів далі Тім. Ебенезер почув, як той посунувся ближче, і відступив ще на крок.

— Ви все то неправильно зрозуміли! — скрикнув він, пашіючи від сорому. — Я можу все з'ясувати!

— Навіщо? Гадаєте, я стану ганьбити ваше ім’я тепер, коли ви змилувалися над моєю Порцією? С'юзен Воррен мені все розповіла, і я попросив, аби вона вас зачекала. Я зараз же відведу вас до неї, і ви зможете розважатися собі цілісіньку ніч.

Він злапав Ебенезера, перш ніж той встиг утекти, і міцно вхопив його за руку.

— Це дуже люб'язно з вашого боку, — боязко сказав Лауреат, — але в мене немає жодного бажання йти. Я й справді дівак, присяй-бо, попри всі ті мої недобрі наміри щодо С'юзен Воррен; мене раптом охопила якась шалена пристрасть, і мені тепер соромно, що я їй піддався. — І знову з гіркотою він пригадав, як з ним повелися на «Посейдоні». — Дякувати Богу, що ви затримали мене, поки холодний розмисел не остудив мого запалу, бо інакше б я вчинив кривду — їй і собі!

— Отже, ви й справді ще й досі дівак? — м'яко запитав Тім, дедалі дужче стискаючи руку поета. — І ви досі хочете ним залишатися, хай там що?

Тепер він говорив зовсім іншим голосом, цілком відмінним від того, що був досі; у Лауреата від того аж волосся дибки стало, і він від подиву так знесилив, що йому й мову одібрало.

— У це було непросто повірити, — додав новий голос. — Ось чому я сказав, що відведу вас до свинарки.

— Я не вірю своїм вухам! — поет аж рота роззявив.

— Та й я не міг повірити своїм, коли Мітчелл розповів мені про свого гостя. Може, нам варто більше довіряти своїм очам?

Він зовсім прибрав накидку з ліхтаря: у яскравому жовтавому світлі, яке привернуло мляву увагу свиней, Ебенезер побачив не бородатого, чорнявого «Пітера Сеєра» — Берлінґейма з Плімута (хоч і цього було б цілком достатньо, щоб не повірити своїм очам!), а гарно вдягненого, чисто поголеного вихователя в перуці з парафії Сент-Джайлза та з Лондона.

22

Лауреат ні на крок не наближається до своєї кінцевої мети, але й назад не відступає

— Та хіба ж це вперше, як я пошився в дурні, чи, може, вдруге, втретє? — вигукнув поет. — І чи означає це, що Берлінґейм стоїть переді мною зараз, чи я залишив справжнього Берлінґейма у Плімуті? Чи ви обоє ошуканці?

— Підсоння світу сприяє ошуканству, — усміхнувшись, визнав Берлінґейм.

— Ти так сильно змінився, відколи я тебе востаннє бачив, а тепер, обернувшись назад, ти став таким, як був.

— Це лише підтверджує те, що я тобі вже колись казав, Ебене: твій справжній і незмінний Берлінґейм живе лише у твоїй уяві, так само як і порядок у світі, що здається сталим і очевидним. Насправді ти бачиш Гераклітів потік: чи то ми самі пересуваємося, змінюємось і розпадаємося; чи те відбувається з тобою, чиї зіниці в оці міняють колір, поле зору і здатність зосередитися на предметі; або і перше, і друге разом. Вислід однаковий, і хоч — приймай це, а хоч — ні.

Ебенезер похитав головою.

— Насправді ти чоловік, якого я знав у Лондоні. Однак я не можу повірити, що Пітер Сеєр був якимось самозванцем!

Берлінґейм знизав плечима, досі тримаючи в руках ліхтар.

— Ну, тоді скажи, що відтоді він поголився та підстриг волосся, як я тлумачу те, що відбулося, і більш не розмовляє голосом, подібним до цього. — Ці останні слова він мовив голосом, який Ебенезер пам'ятав з Плімута. — Якщо живеш на світі, мій друже, то мусиш танцювати під ту мелодію, яку тобі заграють, або ж мусиш заграти своєї та спробувати примусити весь світ гопцювати під неї.

— Ось чому я й боюся зробити крок, щоб стати до танцю, — засміявся Ебенезер, — хоча цієї ночі я був дуже близький до цього.

Генрі поклав руку поету на плече.

— Я знаю, що сталося, друже, — ця хвойда видурила в тебе гроші, але це ненадовго. Я заберу в неї ті твої два фунти згодом.

— Та це неважливо, — сумно всміхнувся поет. — Я дав їй персня, який нічого не вартий, і хай благословенна буде та хвилина, коли вона зруйнувала мій блудливий задум. — Згадка про це навернула його думки на недавню промову, яку його друг виголосив у темноті, він зашарівся і знову розсміявся. — Таж то, певно, задля жарту ти вдавав, що палаєш пристрастю до свині, ну, і решту також!

— Анітрохи, — відповів Генрі. — Тобто я хочу сказати, що не кохаю її якоюсь особливою любов'ю, але вона і справді доволі сласна тушка, попри свій вік, і багато разів…

— Та годі, ти знову збиткуєшся з мене!

— Думай, що хочеш, — сказав Берлінґейм. — Але правда полягає в тому, Ебене, що я цілком поділяю твої погляди на невинність.

Ебенезера так здивувало й потішило це зізнання, що він обіруч вхопив свого друга і міцно притис до себе; але Берлінґеймовий рух у відповідь був такий виразний, що поет стривожено скрикнув і, приголомшений і ображений, одразу ж відступив.

— Я лиш хотів сказати, — люб'язно вів далі Берлінґейм, — що я також колись міцно тримався свого дівоцтва з тієї самої причини, про яку ти говориш у своєму вірші. Але тільки-но я втратив його, як припоручив себе цілому світу; і саме щойно согрішивши, я заприсягся, що поклонятимуся тому Змію, що спокусив мене, і перш ніж помру, взнаю смак усіх плодів у саду! А то ж яким грибом, як ти гадаєш, я спромігся зажити ласки у такого святого, як Генрі Мор? Й у блискучого Ньютона, якого я мало до сказу не довів, так він кохав мене! Як я отримав свою посаду в Балтимора й обкрутив круг пальця доброго Френсіса Ніколсона?

— Дідько, чи не хочеш ти сказати, що всі вони…

— Ні, — сказав Генрі, випереджаючи заперечення. — Тобто навряд чи вони так думають самі. Але мені ще й двадцяти не виповнилося, коли я знав про пристрасті, що правлять світом, більше, ніж Ньютон знав про те, як той світ рухається в просторі. Жоден experimenta не залишився мною не спізнаним; я міг би написати власні «Principia» плоті! Коли Ньютон приводив у рух свої гирьки та дроти, чи знали вони, які сили рухають ними, коли він робив свій вибір? Отож ні Ньютон, ні оця Порція, не кажучи вже про інших, не знали, за які нерви та любовні пружинки я смикаю, щоб мати ту зворотню дію, яка мені потрібна.

Ці одкровення так вразили Лауреата, що перш ніж він сподобився їх засвоїти, Генрі змінив предмет розмови, звернувшись до того, що, здавалося, було більш доречним: те, як їм нарізно вдалося здійснити подорож із Плімута і яким було їхнє теперішнє становище. Йому вдалося, як він сказав, доволі успішно обманути капітанів Слая і Скеррі, змусивши їх повірити в те, що він Джон Куд, і в цій ролі він у їхньому товаристві дістався Меріленду, переконавшись упродовж плавання в тому, що Куд стоїть на чолі двох значних за своїм розмахом видів пачкарських оборудок: наприклад, під проводом повстанців чимало капітанів, не сплачуючи мита, везли тютюн з Меріленду до Нью-Йорка, звідкіля вже голландські спільники спродували його нелегально в Кюрасао, Суринам, Ньюфаундленд; або вони експортували його до Барбадосу, де його перепаковували з великих бочок у коробки, що мали цілком невинний вигляд, і перемитництвом везли до Англії; або ж його везли прямісінько до Шотландії. На зворотному шляху вони імпортували товари з іноземних портів, везучи їх прямо до Меріленду і даючи хабара місцевим зборчим у вигляді бочок із ромом і ящиків з рідкісним крамом, якого там бракує.

— Саме у такий спосіб, — сказав він, — Куд і заробляє значну частину коштів для своїх заколотів, хоча в нього, безперечно, є ще й інші джерела доходу. — Він продовжив розповідь, стверджуючи, мовляв, з усіх ознак виходить, що змовники задумали вчинити державний переворот — можливо, упродовж року, — деякі висловлювання Слая та Скеррі залишали мало сумнівів у тому, хоч вони й жодним чином не натякнули на те, яким робом збираються довести його до скутку.

— Тоді як так сталося, що ти зараз тут, а не стоїш на порозі у Ніколсона? — запитав Лауреат. — Ми маємо його повідомити!

Берлінґейм похитав головою.

— Ми не можемо бути впевненими в його відданості, Ебене, попри всю його вдавану чесність. У будь-якому разі він і так напоготові, й попередження навряд чи зробить його ще обачнішим, ніж зараз. Але дозволь мені скінчити.

Він розповів, як нишком полишив корабель Слая та Скеррі на стоянці в Кекутані, у Віргінії, на той випадок, якщо справжній Куд буде присутній при їхньому прибутті в Сент-Мері, і дістався Меріленду в цьому його теперішньому перевдязі, чи то пак одязі, це вже як Ебенезеру буде завгодно, лише декілька тижнів тому. Він почав розпитувати про «Посейдон» у Сент-Мері та з жахом довідався, що Лауреата викрали пірати.

— Бігме, як же я проклинав себе за те, що не відплив разом з тобою! — вигукнув він. — Мені нічого не залишалося, як думати, що ці негідники прикінчили тебе з тієї чи іншої причини…

— Послухай, Генрі, — урвав йому мову Ебенезер, — то це ти дещо пізніше став вдавати із себе Лауреата?

Берлінґейм кивнув.

— Ти мусиш пробачити мені. Я використав твоє ім'я на петиції: я думав про те, як ти загинув, перш ніж встигнув зробити свою справу, і як, почувши це, зрадіє старий Куд. Потім Ніколсон виголосив, що збирається перевести уряд із Сент-Мері до Енн-Арундела, аби прибрати з нього наліт папізму, і дехто в Сент-Мері склав петицію, протестуючи проти цього. Я побачив на ній ім'я Куда й вирішив додати і твоє, гадаючи, що це зіб'є його з пантелику.

— Дорогий друже! — На очах у Ебенезера виступили сльози. — Цей простий вчинок ледь мене не прикінчив!

Приголомшений, Берлінґейм запитав, як це сталося, але Ебенезер попросив його скінчити свою розповідь, пообіцявши опісля розповісти свою повну пригод історію подорожі з Плімута аж до того самого місця, де вони сидять зараз на соломі.

— Та вже небагато залишилося розповідати, — сказав Генрі. — Вони приховали твою скриню до того часу, коли її можна буде спродати на законних підставах, але мені вдалося заволодіти твоїм записником…

— Дякую Богу!

— Скільки сліз я пролив над твоїми віршами! Він у мене зараз тут із собою, у домі, але я вже і не мріяв, що коли-небудь знову побачу його власника.

Ще в Сент-Мері, сказав Берлінґейм, він почув, що Куд, взнавши, як його нахабно ошукали, так розгнівався, що відсторонив Слая і Скеррі від цього вельми вигідного пачкарства, аби їх покарати. Насправді, побоюючись пасток, розставлених невідомим шпигуном, Куд був, по суті, змушений на деякий час припинити всі свої пачкарські оборудки в провінції: доходи Його Королівської Величності від тютюну рідко коли були такими високими.

— Я знав, що цей мерзотник неодмінно мусив знайти собі нові джерела доходу, — провадив далі Генрі, — отож я став пильно, як тільки міг, слідкувати за ним. Отак я й відкрив для себе капітана Мітчелла: він — один з головних заколотників, і його будинок частенько є тим місцем, де збираються ребелізанти.

— Мене аж нітрохи не дивує те, що я почув, — сказав Ебенезер і раптом пополотнів. — О Боже, таж я назвав їм своє ім'я і докладно розповів історію свого викрадення!

Берлінґейм похитав головою, вражений цим.

— Він і мені те розповів, коли я прийшов, і присягаюся, ти найщасливіший хлоп у всьому Меріленді. Він подумав, що ви обоє несповна розуму, і запросив вас до себе на вечерю, аби розважити своїх гостей. Завтра він вас вижене, і якби він бодай на якусь хвилинку повірив, що ти і є насправді той самий Ебен Кук, то на вас обох чекала б неминуча смерть, я в цьому впевнений.

Повернувшись до своєї історії, він розповів, що, стежачи за Мітчеллом, він у результаті довідався про дві речі, які стали йому в пригоді: цей чоловік відігравав провідну роль у якійсь новій зловісній каверзі, що її замишляв Куд, й у нього був один син, Тімоті, якого він залишив у Англії чотири роки тому, аби той закінчив свою освіту, і тому його ніхто в Меріленді ще не знав.

— Я одразу ж поклав видати себе за сина Мітчелла: я бачив його портрет, що висить у будинку, і ми не були настільки несхожі між собою, щоб цю різницю не можна було пояснити чотирма роками наполегливої пиятики. Я навіть, про всяк випадок, підробив підпис Куда на листі до Мітчелла, у якому говорилося про те, що його син Тім був тепер на службі в Куда й повертається додому, щоб працювати в батька. Куд має таку звичку надсилати загадкові накази, і дідька лисого ти спитаєш, що воно значить! Я прибув невдовзі після того листа і заявив, що я і є Тім Мітчелл, який приїхав з Лондона. І до сраки, чи повірив мені капітан, що я його син, чи він вважав мене агентом Куда: коли він запитав мене, я лиш усміхнувся та відвернувся, і він більше мене не питав. Втім, мені ще доведеться взнати, що ж тут насправді затівається.

— Може, це має якийсь стосунок до опію, — припустив Ебенезер, і на пронизливий Берлінґеймів погляд відказав, немов виправдовуючись:

— Саме цим він зруйнував життя свинарки, а також замучив на смерть свою дружину.

Він коротко переповів історію С'юзен Воррен, згадавши і про той неймовірний збіг, що і Джоан Тоуст тут, і про ту шляхетну жертву, яку принесла С'юзен, щоб її порятувати. Однак під час цієї коротенької розповіді Берлінґейм спохмурнів і похитав головою.

— Та хіба ж це не схоже на чудо? — допитувався поет.

— Занадто схоже, — відказав Генрі. — Не маю жодного бажання брати під великий сумнів цю історію, Ебене, чи розбивати твої надії; цю дівку занапастив опій, я згоден, і може бути так, що все, що вона каже, правда, як Святе Письмо. Але отам біля річки стоїть пара надгробків, один біля одного; на одному написано Поулін Мітчелл, а на другому — Елізабет Вільямс. І я присягаюся, що ім'я Джоан Тоуст ніколи не згадувалось у цьому домі, принаймні я його не чув. Єдина дівка, до якої, як я знаю, він женихався, — це сама С'юзен Воррен, із якою ми всі час од часу розважалися. Не бачив я поблизу і пляшечок з опієм, хоча, може, він його згодовує їй потайки. Мені так здається, що вона почула про Джоан Тоуст від твого слуги — у нього надто довгий язик. Ну, а щодо решти, то це була лиш байка, щоб видурити в тебе трохи срібла; коли це їй не вдалося, вона стала вдавати, що принесла жертву, сподіваючись, що за другим разом їй більше пощастить. Хіба ж ти не казав, що вона весь вечір провела на кухні разом із твоїм слугою?

— Так, провела, — визнав Ебенезер. — Але мені так здається, що…

— Ну, що ж, — розсміявся Генрі, — зрештою, ще невідомо, хто кому більше заморочив голову, чи С'юзен тобі, чи навпаки, і якщо Джоан Тоуст десь тут, то ми її знайдемо. А тепер розкажи-но мені про свої пригоди: присяй-бо, ти наче років на п'ять постарів, відколи я тебе востаннє бачив!

— І на те були причини, — зітхнув Ебенезер, і хоча його думки були зайняті Джоан Тоуст, він стисло, як міг, розповів про зустріч з Бертраном на борту «Посейдона», про втрату грошей, які його слуга програв, про те, якого лиха він зазнав від залоги корабля, і про те, як його схопив Томас Паунд. Щоразу, як Ебенезер розповідав про якусь свою чергову пригоду, Берлінґейм хитав головою чи впівголоса щось спочутливо промовляв; при згадці про Томаса Паунда він аж скрикнув од подиву — не тільки тому, що був вражений цим збігом, але й тому, що це означало, що Куд заручився підтримкою губернатора Віргінії Ендроса, який винайняв Паунда для охорони узбережжя.

— А втім, це не так уже й дивно, — сказав він, дещо порозмисливши. — Між Ендросом і Ніколсоном більше немає тієї симпатії, що була колись. Але тільки уявити — ти потрапив у лапи Паунда! Цей чорний здоровило Боабділ ще й досі плаває з ним?

— Старший помічник, — здригнувшись, відповів поет. — Святий Боже, якого жаху він нагнав на борту «Кіпріотки»! Оту саму дівку, про яку я розповідав, що за нею я подерся аж на бізань, він розкрив, наче устрицю. Який я був радий, взнавши, що вона заразила цього демона якоюсь болячкою!

— Та ти й сам її ледь не підчепив, — спокійно нагадав йому Берлінґейм. — І то вже не раз, а двічі. Хіба ти не бачив той висип на шкірі в С'юзен Воррен?

— Але ж ти й сам…

— Розважався з нею, — закінчив Берлінґейм. — Але ж я знаю не одну забаву з жінками. — Вражений розповіддю, він потер підборіддя. — Я і раніше чув про кораблі зі шльондрами, але гадав, що то все моряцькі байки.

Ебенезер провадив далі й розповів про таємну змову Паунда з капітаном Мічем з «Посейдона», але при тому нічого не згадав про таємний щоденник Джона Сміта, відклавши це на потім, і завершив свою розповідь оповідкою про те, як їх стратили і як, врятувавшись, вони натрапили на Дрейкпекера і Куассапелага, короля анакостинів.

— Це просто вражаюче! — вигукнув Генрі. — Твій Дрейкпекер — то невільник з Африки, я не маю жодних сумнівів, але цей Куассапелаг — чи ти знаєш, хто він такий, Ебене?

— Якийсь король піскатавеїв, так він сказав.

— Він і справді король, недружній до нас! Минулого червня він убив одного англійця на ім'я Лайл, і його взяли під арешт і віддали під нагляд полковнику Воррену в окрузі Чарлз, який тоді був ще вірним другом Куда. Однієї ночі Воррен відпустив цього дикуна на волю з якоїсь дивної причини, і його за це усунули з посади, але відтоді вони Куассапелага більш не бачили. Подейкують, що він намагається підбурити піскатавеїв проти Ніколсона.

— Це було б і справді жахливо, якби було правдою, — мовив Лауреат, — але я мушу сам за нього поручитися, Генрі; мені б хотілося, щоб наші мерілендські плантатори бодай вполовину були такими ж шляхетними, як він. Однак стривай, і скажи мені, перш ніж я продовжу розповідь: що ти взнав про сера Генрі Берлінґейма, свого предка?

Берлінґейм зітхнув.

— Нічого нового, окрім того, що я знав ще в Плімуті. Ти пригадуєш, як я казав, що «Діярій» розподілили на частини між католиками з прізвищем Сміт? Отож першим з них був Річард Сміт, що мешкає тут, у графстві Калверт, і є головним дозорчим лорда Балтимора. Щойно я тут влаштувався та розкрив свою присутність Ніколсону, як одразу ж заходився збирати різні частини, щоб Куд і його спільники змогли стати перед судом. Але коли я дістався Діка Сміта і назвав йому пароль, що мені дав губернатор…

— Він сказав, що Куд, вдавшись до якихось хитрощів, уже давно забрав його частину, — розсміявся Ебенезер.

— Дідько, твій жарт не дуже вдалий! Дік Сміт спробував допомогти своїм приятелям католикам, призначивши їх заступниками дозорчого, але після смерті губернатора Коплі Куд, скориставшись із цієї нагоди, підняв ґвалт, що то все підступи папістів, і, влаштувавши гармидер у маєтку Сміта, усе там перетряс. Але як ти довідався про це?

Ебенезер витягнув з кишені декілька складених аркушів щоденника, що залишились у нього.

— І як тут самому не навчитися плести інтриги, маючи такого чудового навчителя? Тут ти вже нічого не прочитаєш, але ці сторінки належать тому самому документу, про який ти розповідаєш.

Берлінґейм жадібно вхопив їх і підніс до ліхтаря.

— О Боже! — скрикнув він. — Таж тут заледве можна слово прочитати!

— З Протоколів Асамблеї — так! — погодився Ебенезер. І він розповів, як викрав ці папери в Паунда і виніс їх на собі, йдучи на шхуні по дошці. — Що ж, не пощастило Меріленду, що ми втратили докази, — виснував він і знову розсміявся, побачивши, як Берлінґейм засмутився. — Ну ж бо, не журися, Генрі! Невже ти думаєш, що я бодай дві хвилини став би тримати в себе таку добич, не прочитавши recto від початку до кінця?

— Хвалити Бога! Ти також добре навчився шкилювати!

І хоч ніч уже добігала кінця, Ебенезер, без дальших зволікань, виклав таємну історію подорожі капітана Джона Сміта вгору Чесапіцькою затокою та, дещо зніяковіло, приповістку про ненаситну королицю Гіктопіка.

— Це надто неймовірно! — вигукнув наприкінці Генрі. — Ми знаємо, що сер Генрі разом зі Смітом повернувся живий з міста Поухатана й вирушив з ним вгору затокою. Ба більше, з того, що почули, ми знаємо, що вони ненавиділи один одного й бажали одне одному зла, а в Смітовій «Загальній історії» Берлінґейм і словом не згадується — як ти гадаєш, може, він його прикінчив?

— Сподіваймося, що ні, принаймні поки сер Генрі не сплодив собі сина, — сказав Ебенезер. — У найкращому разі він може бути тільки твоїм прадідом — це найближчий родич з усіх можливих.

Потім він пригадав, що сáме Міч запропонував Паунду: на місці Балтимора він розділив би «Діярій» серед своїх приятелів на прізвище Сміт.

— Я б згадав це раніше, але мене так хилить у сон, що очі просто злипаються; а може, Паунд і не згадав про це, бо Куд був на нього дуже розгніваний.

— А може, і згадав, аби якось спокутувати свою вину. — Берлінґейм підвівся і потягнувся. — У будь-якому разі нам краще здобути решту без зволікань. А тепер ходімо трохи поспимо, а вже вранці вирішимо, що робити далі.

Лауреатові так кортіло спати, що це бажання перебороло той трепет, який викликав у нього капітан Мітчелл, і, перетнувши дім, що поринув у сон, вони повернулися до опочивальні, де декількома годинами раніше він ледь не втратив цноту. Бертрана там не було.

— То якраз твого Бертрана я і побачив першим, — мовив Генрі, — і ледве повірив своїм очам! Коли він сказав мені, що ти десь тут, я відіслав його спати разом з нашими слугами, щоби ми з тобою могли спокійно побалакати. Уранці він може поїхати фургоном до Сент-Мері з одним із наших слуг і забрати твою скриню.

— Авжеж, дуже добре, — мовив Ебенезер, але сприймав хіба половину з того, що казав йому Генрі. Ще не так давно, у хліві, його якось дивно схвилювало те, що його друг у розмові згадав Бертрана, і він не знав напевно, що ж саме було причиною; але тепер він пригадав розповідь свого пахолка під час їхньої першої зустрічі на борту «Посейдона» майже пів року тому: про те, що слуга і навчитель декілька разів зустрічалися, про що Берлінґейм не розповідав, і про зв'язок Берлінґейма з Анною — і ця остання згадка, цілком зрозуміло, була найнеприємнішою у світлі того, що йому довелося щойно довідатися про любовні звички свого друга.

Берлінґейм поставив ліхтаря й почав роздягатися, лаштуючись до сну.

— Найрозумніше було б наказати йому переправити скриню через затоку одразу до Молдену. То тільки питання…

— Генрі! — урвав Лауреат.

— Що таке? Що тебе так стурбувало? — він реготнув. — Давай, викладай, до світанку вже геть не далеко.

— Де мій патент, що його виписав лорд Балтимор?

На якусь мить Берлінґейм аж остовпів від подиву; потім він усміхнувся.

— Отже, твій слуга сказав тобі, що він у мене?

— Ні, — із сумом відказав Ебенезер. — Він сказав тільки, що в мене його немає.

— Тоді він, поза сумнівом, забув розповісти, що саме в нього я й мусив його викупити, — сказав Генрі роздратовано, — давши йому на лапу п'ять фунтів, і то тільки задля того, щоб взяти його на зберігання, доки ми не прибудемо до Меріленду? Як би мені хотілося, щоб наші старі приятелі Слай і Скеррі злапали цього негідника, поки він ще був у нього! Хіба ти не розумієш, Ебене? Цей папір був смертним вироком тому, хто носить його при собі! І навіть попри це, твій вірний слуга зробив собі з нього список, сказавши мені, що це лиш задля того, щоб похизуватися в Лондоні, — мені навіть і в голову не могло впасти, що він вкраде твоє місце на «Посейдоні»!

Він поклав свою руку на руку поета.

— Дорогий хлопче, для суперечок час уже пізній.

Ебенезер відсахнувся.

— Де ж зберігається цей документ?

Берлінґейм зітхнув і заліз до ліжка.

— В океані біля Бермудів, на глибині сорока морських сажнів.

— Що?

— Це сталося, коли Слай і Скеррі одного разу надумали перехитрити мене. Я почув, що вони замишляють обшукати мою каюту, сподіваючись знайти дорогоцінності, які, як вони гадали, король Франції дав Куду; я мав лише годину часу на те, щоб скласти документи за підписом Куда та викинути решту. Ну, не дивися на мене так скорботно! Я відтоді вже давно виписав тобі новий, сподіваючись, що ти досі живий.

— Але ж як ти можеш…

— Як повірник Його Світлості в таких справах, — сказав Берлінґейм. Він виліз із ліжка і, діставши з кишені своїх штанів ключа, відімкнув невеличку скриньку, що стояла в кутку кімнати. Присвітивши собі ліхтарем, він вибрав серед купи паперів один і дав його Ебенезеру, аби той міг з ним ознайомитися.

— Ну що, задоволений?

— Але ж це і є оригінал. Ти знову збиткуєшся з мене!

Берлінґейм похитав головою.

— Йому щонайбільше тижнів зо два; я можу знову склепати такий самий за п'ять хвилин.

— Бігме, тоді ти найкраще за всіх у світі вмієш підробляти почерк!

— Може, так воно і є, але в цьому випадку для мене забагато честі, — він усміхнувся, — бо саме я і виписав оригінал.

— Це не так! — скрикнув поет. — Я бачив на власні очі, як його виписували!

Генрі кивнув.

— Я добре пам'ятаю. Ти бавився й смикав стрічки на своєму шабельтасі та ледь не сцикався на радощах.

— То був сам Балтимор…

— Ти ніколи не бачив Чарлза Калверта, — мовив Берлінґейм. — Як його не бачив останнім часом жоден незнайомець, що непроханим з'являється в нього на порозі: це було одним з моїх обов'язків — зустрічати таких відвідувачів і вивідувати, що в них на думці. Коли повідомили про твій прихід, я попросив Його Світлість, аби він дозволив мені перебратися на нього, як це зазвичай траплялося із сумнівними гістьми. Мені всього-то і треба було, що припудрити бороду та вдавати, що суглоби закостеніли… — Він змінив свій голос так, що той став звучати достеменно як голос, яким він розповів Ебенезерові історію Провінції. — А вже підробити голос і жести — то для мене дитяча забавка.

Ебенезер не міг приховати свого розчарування; на його очах забриніли сльози.

— Ет, та яке це має значення? — Берлінґейм сів поруч з ним на ліжко й обійняв за плечі. — З тієї ж самої причини я деякий час вдавав із себе Пітера Сеєра — аби випробувати тебе. Та й, крім того, Балтимор чув розмову і повністю підтримав усе, що я сказав. Він дав свою цілковиту згоду і благословив твій патент, присягаюся. — І він притулив Ебенезера до себе.

— Скажи мені правду, Генрі, — став далі допитуватися Лауреат, звільняючись із обіймів. — Які твої стосунки з Анною?

— Ех, і знову наш приятель Бертран, — спокійно сказав Берлінґейм. — А ти як думаєш, Ебене?

— Я думаю, що ти потайки закоханий у неї, — кинув йому з докором Ебенезер.

— Ти помиляєшся, бо в тому немає ніякої тайни.

— Жодних побачень і таємних зустрічей? Ніяких «мій миленький», «моя душечко»?

— Любий друже, думай, що кажеш! — рішуче сказав Берлінґейм. — Твоя сестра зробила мені честь, відповівши на мої почуття, і мала розум не накликати на себе вітцівського і братнього гніву у відповідь на це. Щодо мене, то я люблю її так само, як люблю тебе — не більше, не менше.

— Авжеж, «так само», а це ж як? — запитав поет. — Чи не треба додати до цього переліку ще й Порцію, Доллі з «Володаря морів», Генрі Мора та вкриті мохом пеньки дерев? Чому мій батько з ганьбою вигнав тебе із Сент-Джайлза?

— Ти перевтомився, — сказав Берлінґейм, не встаючи з ліжка. — Дай-но я заспокою тебе.

Сльози покотилися по щоках Ебенезера.

— Вилупку Содомський! — заволав він і, підхопившись на ноги, схилився над своїм навчителем. — Ти розплів вінок моїй сестрі, а зараз маєш хіть розплести й мені!

І хоча перевага в зрості й ініціатива були на його боці, та все ж Лауреат не міг тягатися з Берлінґеймом, який був дещо важчим, значно зграбнішим і безмежно досвідченішим у мистецтві боротьби: менш ніж за хвилину він вклав Ебенезера обличчям до ліжка, заломивши йому руку за спину.

— Правда в тому, Ебене, — вирік він, — що я прагнув оволодіти вами, відколи вам виповнилося дванадцять, так сильно я любив вас. У старого Ендрю виникли якісь підозри щодо цієї любові, і він так розлютився, що вигнав мене. Але клянуся честю, що стосується мене, то твоя сестра й досі ще дівиця. А щодо тебе, то хіба ж ти думаєш, що я не зміг би приневолити тебе зараз, якби схотів? Але я цього не роблю і не стану робити; у зґвалтуванні є свої радощі, але вони не варті ані нашої дружби, ані любові твоєї сестри.

Він відпустив руку і ліг, повернувшись спиною до Ебенезера. Поет, приголомшений тим, що щойно взнав, лежав ані руш, не відновлюючи своїх спроб напасти і навіть не міняючи свого положення.

— Що може вийти з того кохання між мною і Анною? — запитав Берлінґейм. — У мене немає ні статків, ні становища, немає навіть батьків. Гадаєш, я марнував би своє сім'я на свиней, якби міг засіяти Анну Кук? Гадаєш, я став би пурхати по світу, якби міг узяти її собі за жінку? Здається, твій приятель Макевой правду казав, Ебене: тобі геть нічого не відомо про великий справжній світ!

Лауреатові і справді стало шкода свого друга, якого спіткала така лиха доля; а що він не був певен того, як сильно йому слід виказувати своє обурення, і позаяк те, що він довідався стосовно Анни та лорда Балтимора, залишило в його душі якусь гірку меланхолію, то ані його спочуття, ані його гнів так і не потрапили здобутися на голос. Він тепер не знав у світлі всього того, що сталося, як зможе знову дивитися в очі Берлінґейму, не кажучи вже про те, щоб спати з ним в одному ліжку. Що вони могли сказати один одному тепер? Йому здавалося, ніби його несказанно ошукали, і на нього впав якийсь важкий тягар — але це почуття було навіть у дечому приємним. Сховавши обличчя в подушку, з очима, досі мокрими від сліз жалю до себе, він пригадав один з тих дивовижних снів, який йому снився, коли він непритомний лежав у кубрику на борту «Посейдона»: Берлінґейм і Анна стояли разом біля облавка корабля, помахуючи йому, а він плив у зеленуватому, теплуватому морі, гладенькому, як стіл. Це видіння так глибоко схвилювало його, що він цілком поринув у нього; і, заплющивши очі, він дозволив морю омивати своїми теплими хвилями його здухвину і стегна.

23

У спробах дошукатися суті речей Лауреат опиняється неподалік Молдену, до якого залишається рукою подати, але замість того, щоб туди потрапити, він ледь не падає до зірок

Надворі був уже ранок, коли Лауреат прокинувся: рідке проміння осіннього сонця торкалося його повік, і його охопило гнітюче почуття, коли він усвідомив, що вперше, відколи ще був малою дитиною, він намочив ліжко. Він не смів і поворушитися, боячись розбудити Берлінґейма, адже тоді його ганебний вчинок було б викрито. Як же його приховати? Він було подумав випадково розлити на ліжко воду з глека, але відмовився від цієї затії, вважаючи її недостатньо переконливою. Єдине, що залишалося, — це непомітно полишити будинок, позаяк він тепер ні в якому разі не міг мати жодних справ зі своїм другом, і самому вирушити до Молдену, перш ніж хто-небудь прокинеться: але, по-перше, йому забракло відваги для такого кроку, та й, крім того, він не знав, як дістати харчі, щоб прогодувати себе і Бертрана, і як знайти спосіб переправитися.

Отак роздумуючи над тим, що ж робити далі та раз у раз відмовляючись від своїх намірів, він знову заснув; а коли прокинувся наступного разу, був уже пізній ранок. Берлінґейм тим часом вже вдягнувся і пішов, а на столі, поруч із глеком і мискою, лежали шматок мила, бритва, повний набір одягу джентльмена, разом з черевиками, капелюхом і шпагою, та — о, чудо із чудес — гросбух, що він здобув у закладі Бена Бреґґа під назвою «Знак крука»! Лауреат зрадів, уздрівши цей дар, і, всупереч тому потрясінню й розчаруванню, що йому довелося пережити минулої ночі, він не міг не думати про свого благодійника з певного теплотою. Він вискочив з ліжка, стяг із себе липке, огидне лахміття, яке день і ніч носив, відколи його полонили пірати, і став відчайдушно шкребти себе з ніг до голови. Потім, перед тим як поголитися, він не зміг втриматися від того, щоб не перечитати вірші у своєму записнику — особливо той славень невинності, який — байдуже, брехала С'юзен Воррен чи ні — набув такого значення завдяки її згадці про Джоан Тоуст та останнім пригодам Лауреата. Поки голився, він знов і знов повторював чотиривірші з почуттям фізичного і духовного задоволення, що чимдалі зростало. Це був розкішний ранок, саме такий, щоб ще раз підтвердити відданість своїй сутності, — сонячний і чистий, свіжий, наче в квітні, попри те що надворі була інша пора року. Борода зникла, а з'явився натомість одяг, який, хоч і був шитий не на нього, а тому не дуже ладно на ньому сидів, однак був принаймні добротний; за винятком засмаглих рук і обличчя та дещо скуйовдженого волосся, він, скінчивши вбиратися, більше скидався на Лауреата і більше відчував себе ним, ніж будь-коли, відтоді як залишив Лондон. Йому аж терпець уривався, так кортіло вирушити до Молдену, тим паче що там на нього могла чекати Джоан Тоуст!

Брови його тепер насупилися, обличчя здригалось і посмикувалося; досі залишалося нерозв'язаним питання — як убезпечити себе і пройти, уникнувши пазурів капітана Мітчелла, і треба було ще вирішити, як тримати себе з Берлінґеймом. Перше, здавалося, було безмежно простішим од другого, що ускладнювалося не тільки тим, що він не був певен, як йому слід поставитися до тих речей, які відкрив його друг, а й також соромом перед мокрим ліжком — адже цю його дитячість Генрі майже напевно примітив, — а до того ж вдячністю за подарований одяг. Насправді ж, що більше він розмірковував над тим, як же йому слід себе тримати, то більш заплутаним йому видавалося це питання, і, зрештою, це закінчилося тим, що він повернувся до вікна і, обіпершись об підвіконня, втупився бездумним поглядом у два надгробки внизу побіля річки.

За деякий час він почув, як хтось піднімається східцями, і сам Генрі просунув голову до кімнати.

— Ну ж бо, ворушися, пане Лауреате, а то пропустиш сніданок! Еге, ну чим не дворак у церкві святого Павла!

Ебенезер зашарівся.

— Генрі, я мушу зізнатися…

— Тссс, — застеріг Берлінґейм. — Мене звати Тім Мітчелл, сер. — Він увійшов до кімнати та зачинив двері. — Вони чекають там внизу, тож говоритиму коротко. Я послав твого слугу по скриню до Сент-Мері: він дістанеться Молдену раніше за нас і все там приготує до твого приїзду. А тепер слухай: у графстві Дорчестер є такий собі Едвард Кук, п'яниця і рогоносець — плантатор, що вирощує дур-зілля; два роки тому він поскаржився на те, що його дружина порушує подружню вірність, звернувшись з петицією до губернатора Коплі, і його так підняли на глум, що він надумав втопити своє горе в пляшці. Я сказав Віллу Мітчеллу, що ти і є той самий бідака, який, перебравши, має звичку вдавати із себе Лауреата, і він мені повірив. Поводься тверезо, буцім тобі соромно сьогодні вранці, і нема про що хвилюватись. Ну, а тепер поквапся!

І, не давши поетові часу заперечити, Генрі, взявши його за руку, повів до сходів, примовляючи наполегливим тихим голосом:

— Твоя подруга-свинарка випурхнула з клітки, і Мітчелл заявив, що вона вирушить до Кембриджа з тим сріблом, що, як він думає, ти їй дав. Я негайно ж сідлаю коня, щоб знайти та привести її; а от ти маєш перепросити у нього і запропонувати свою допомогу в цих моїх пошуках, щоб таким побитом спокутувати свої гріхи. Ми можемо забрати рештки «Діярію» на шляху до Молдену, і я передам його Ніколсону, коли повернуся назад. — Вони підійшли до їдальні. — На Бога, не забудь тепер: я — Тім Мітчелл, а ти — Едвард Кук з Дорсету.

В Ебенезера не було жодної можливості погодитися чи висловивши незгоду з подібним перебігом подій: його підштовхнули, і він опинився в їдальні, де капітан Мітчелл і декілька вчорашніх гостей споживали сніданок, який складався з рому та м'яса, що, зі слів Берлінґейма, було смаженою шинкою з молодої ведмежатини. Вони подивилися на Ебенезера, дехто з посмішкою, а інші з певною злобою, яку однак, зважаючи на те, що він був приятелем Тіма, вони відкрито не виявляли. Коли двоє новоприбулих сіли і їм подали їсти, Берлінґейм повідомив присутнім те, що вже раніше сказав Мітчеллу, — що їхній видатний гість ніякий не поет Ебенезер Кук, а рогоносець Едвард Кук. Ця новина дала привід для масних жартів, що не вщухали декілька хвилин, а по тому Ебенезер, виголосивши чудову промову, перепросив у присутніх за те, що видавав себе за іншого, і за свою дещо непристойну поведінку, зголосившись пособити Тіму в його пошуках служебки-втікачки.

— Ну, якщо вже вам так хочеться, — буркнув капітан Мітчелл і дав останні настанови Берлінґейму: — Пошукай-но її добре у старого Бена Сперданса, Тімоті. Там у нього ціле лігво злодіїв і повій, і може так статися, що вона знову туди втекла, маючи намір пристати до своїх посестер, цих псяюх-з-калабані саме тепер, коли в Кембриджі засідає суд.

— Я пошукаю, — усміхнувся Берлінґейм.

— І гляди там, не барись і за тиждень привези цю міс С'юзен, бо я маю сказати їй декілька теплих слів. Я покладу край цій пиятиці та самовільним відлукам, присяй-бо! Кожен цимбал, що тут з'являється, платить їй два фунти, аби зиркнути на її задок, та ще й вірить, розвісивши вуха, цій байці про білого бичка, а на мене лягають витрати, щоб знову повернути її додому!

Говорячи ці слова, він так осудливо поглядав на Ебенезера, що поет почав пекти раків, звеселивши тим інших гостей, і запропонував пізніше відшкодувати ще й кошти, пов'язані з виправою Тімоті. Він був радий вийти з-за столу, коли довгий сніданок нарешті добіг кінця, хоч йому й не дуже припала до смаку та думка, що в подорож до східного узбережжя доведеться вирушити разом з Берлінґеймом. Щойно вони вирушать в путь і він зостанеться з ним наодинці, йому треба буде якось вирішити те питання, з'ясування якого через їхню квапливу зустріч сьогодні вранці на деякий час відклалося: якими мають бути їхні стосунки в майбутньому. Про те, що вони можуть зоставатися такими, як досі, а одкровення минулої ночі можуть лишитися без обговорення, не можна було й подумати.

Одначе, коли близько опівдня вони вирушили в дорогу — Ебенезер верхи на древній чалій шкапі капітана Мітчелла, а Берлінґейм на власному баскому трирічному мерині, — він ніяк не міг придумати перший крок, щоб розпочати розмову, боячись, що йому потім забракне мужності, а Берлінґейм не виказував жодної охоти говорити про щось більш особисте, аніж про те, який сьогодні незвичайно теплий, як для цієї пори року, день (яку, за його словами, мешканці колонії називали «індіанським літом»), про плантаторів та індіян, що час від часу траплялися їм на шляху, і про мету їхньої подорожі.

— Округ Калверт лежить якраз навпроти Дорсету, по той бік Чесапіцької затоки, — пояснив він. — Якщо ми відпливемо звідси й прямуватимемо, не відхиляючись, на схід, то зійдемо на берег дуже близько від мису Кука. Але попливемо ми дещо на північний схід, туди, де живе Том Сміт, що трохи вверх по затоці над Дорчестером; саме в нього є наступна частина «Діярію».

— Роби, як вважаєш за краще, — відповів Ебенезер, і, попри своє бажання говорити відверто й викласти все начистоту, він, несподівано для себе, замість того завів мову про С'юзен Воррен, якій, як він виголосив, був удячний за те, що вона зламала свою обіцянку, і попросив Берлінґейма не перешкоджати їй і дати втекти до батька. Берлінґейм пообіцяв взагалі не шукати свинарку, змінивши предмет розмови на щось таке саме далеке від того, що займало думки поета. Так вони їхали дві чи три години аж до обіду, коні йшли лінивою ходою, і з кожним разом, коли вони перекидалися пустими фразами, Ебенезеру ставало дедалі важче торкнутися цієї справи, доки вони нарешті не прибули до свого найближчого місця призначення — пришибу для човнів на тому боці Чесапіцької затоки, що належав до округу Калверт, — коли він зрозумів, що, порушивши це питання зараз, виставить себе на посміх, і тому, зітхнувши, пообіцяв собі, що наступного ж ранку щонайперше з'ясує стосунки зі своїм колишнім учителем, а може, ще й увечері того ж таки дня.

Берлінґейм винайняв напівбаркас, щоб переправитися самим і перевезти тварин до Телботу, і вони подолали цю відстань у десять миль без жодних пригод. Коли вони входили в широке гирло річки Чоптанк, що розділяло округи Телбот і Дорчестер, Берлінґейм вказав на лісисту косу на відстані майже двох миль по правому борту і сказав:

— Якщо я не дуже помиляюся, друже, то оцей мис отамо — то і є твій мис Кука, а Молден розташований десь там, за тими деревами.

— Святі Небеса! — вигукнув Ебенезер. — Ти не казав, що ми пропливатимемо так близько! Прошу, висади мене там на берег і приєднуйся до мене, коли владнаєш свою справу!

— Це було б двічі нерозважливо, — відповів Генрі. — По-перше, ти ще не звик мати справу з місцевими типами так, як я; та й, крім того, не подобає, щоб їхній пан і Лауреат прибував сам без жодного супроводу, як ти гадаєш?

— Тоді ти повинен поїхати разом зі мною, Генрі, — благально мовив Ебенезер, і певна різкість у його голосі, що впродовж дня була єдиною ознакою його мук, зникла остаточно. — Ти ж можеш здобути «Діярій» пізніше, хіба ні?

Але Берлінґейм похитав головою.

— Це було б так само нерозважливо, Ебене. Залишається дві частини «Діярія», які ще потрібно знайти: одна в Тома Сміта з Телботу, а інша у Вільяма Сміта з Дорсету. Тома Сміта я знаю в обличчя і знаю, де він живе; ми можемо забрати його частину завтра і вирушити до Кембриджа. А оцей Вільям Сміт геть мені не знайомий: поки ми його шукатимемо, Куд може вбити та пограбувати обох. І поза тим, в Оксфорді, де ми зійдемо на берег, є цирульник, який трохи підстриже тебе або поголить для перуки, я заплачу.

Під впливом таких доводів і від прояву такої великодушності Ебенезер не міг нічого заперечити, хоч серце його і стислося, коли вони залишили мис Кука за кормою і повернули на північ вгору по меншій річці Тред-Ейвон до селища, що звалось по-різному — Оксфорд, Тред-Гевн і Вільямштадт. Там вони зійшли на берег і навідалися спочатку до обіцяного цирульника, якому Ебенезер, піддавшись якомусь раптовому припливу дружніх почуттів, звелів підстригти його волосся на манір того, що носили в Провінції, замість того, щоб поголитися наголо під перуку; а потім вони завітали до заїзду біля пришибу, де пообідали холодною смажениною з дикої качки, запивши її пивом, також за рахунок Берлінґейма. Гадаючи, що там вони і заночують, Лауреат пообіцяв собі зусібіч розглянути питання стосунків Генрі з Анною, щойно вони почнуть лаштуватися до відпочинку на ніч, аби раз і назавжди з'ясувати, як йому до цього ставитися; але Генрі сам зруйнував цей його намір, заявивши після обіду, що дня ще цілком вистачить, аби встигнути дістатися помешкання Томаса Сміта, та запропонував, не гаючи часу, заволодіти його частиною «Діярія».

— Бо присягаюся, — сказав він, утираючи рота рукавом каптана, — цей доказ є настільки викривальним для Куда, що він ні перед чим не зупиниться, аби лиш запопасти його, і не знехтує жодним натяком на те, де він може бути. Тож вирушаймо. — Він підвівся з-за столу, щоб іти до коней; але на півдорозі до дверей, озирнувшись, побачив, що Ебенезер, замість слідувати за ним, досі сидить, схилившись над своєю пустою тарілкою, посмикуючись, зітхаючи й цокаючи язиком.

— Ах, так, — сказав він, вертаючись назад. — Тебе щось бентежить. Це тому, що ти так близько був від свого маєтку й так і не дістався його?

Ебенезер похитав головою так, що було незрозуміло, чи то він згоден із цими словами, чи то заперечує.

— Це тільки частина того, Генрі; ти просуваєшся так швидко, що я не встигаю подумати над речами як слід! Я не можу зібратися з думками, аби навіть поміркувати над тими запитаннями, які хотів би поставити, не кажучи вже про те, щоб розібратися з твоїми відповідями. Звідки мені знати, що я маю робити й де я, на якому світі?

Берлінґейм поклав руку поетові на плече й усміхнувся.

— Що це, як не жереб людський — те, про що ти говориш, мій друже? Бездумна хіть породжує людину, і бездумна воля вивергає її з Едему материнського лона, женучи до строкатого бездумного світу. Вона блазень у руках Випадку, іграшка безцільної Природи… вона муха-одноденка, що пурхає, гнана вітром Хаосу!

— Ти мене хибно зрозумів, — сказав Ебенезер, потупивши очі.

Берлінґейм був непохитний; очі його горіли вогнем.

— Хибно? А я так гадаю, що зовсім ні. Колись давно ми сиділи з тобою, як оце зараз, у шинку поблизу Коледжу святої Маґдалени, пам'ятаєш? І я сказав: «Ми сидимо отут, на цій дурній скелі, що несеться крізь пустку і мчить нас до могили». Це наша доля, Ебене, — шукати, і ми достоту прагнемо розшукати нашу душу, і те, що ми знаходимо — це кавалок того самого чорного Космосу, із якого ми явилися і крізь який ми падаємо: безмежний вир простору…

І справді, здійнявся вечірній вітер і почав вдаряти у стіни заїзду. Ебенезер здригнувся і вхопився за край стола.

— Але ж ще стільки питань лишаються без відповідей і стільки всього треба з'ясувати! У мене аж голова йде обертом!

— Їй-бо! — засміявся Берлінґейм. — Якби твій зір був досить ясним, то голова у тебе обертом не йшла б — ти б збожеволів! Цей заїзд видається острівцем у морі безуму, хіба не так? Сліпа Природа завиває зовні, але тут спокійно — як же ми одважуємося залишити його? Однак подивися довкола на цих людей, що обідають і грають у карти так, неначе небо — то материнське лоно! Вони скидаються на курчат, яких, як я одного разу бачив, згодовували велетенській змії в Африці: коли змія вхопила одне з них, то решта почала кудкудакати й метушливо бити крилами, але за якусь хвилю вони вже порпались у землі або ж стояли прямо в неї на спині, чистячи дзьобом своє пір'ячко! То як так може бути, що ці люди не бігають по вулицях, верзучи казна-що, якщо тільки їхній розум не приспаний? — Він стиснув поетову руку. — Ти, так само як і я, добре знаєш, що плоди людської праці можуть бути величними; але перед лицем того, що там, — і він вказав на небо, — це все є зусиллями в Бедламі! Хто краще бачить стан речей: півень, що причепурює своє пір’ячко, сидячи на спині в пітона, чи причинний, що тремтить у своїй цюпці?

Ебенезер зітхнув.

— Але я не бачу жодного зв’язку; усе це не має жодного стосунку до того, що я мав…

— Немає жодного стосунку? — викрикнув Берлінґейм. — Та це ж і є сама суть! Дві речі тільки можуть врятувати чоловіка від безумства. — Він показав рукою на інших завсідників заїзду. — Притупити розум — одна з них, і то найбільш поширена: істину, що доводить людину до шаленства, треба шукати, перш ніж знайдеш, і вона не дається в руки недоумкуватим і короткозорим мисливцям. Але тільки-но її зловили й дослідили, чи то завдяки якомусь чуттю, чи то знанню, єдиною нагальною потребою того, хто її вхопив, є нав'язати їй свою волю, перш ніж вона його занапастить! Чому ти надаєш такої ваги невинності й римуванню, а я пошукам свого батька та двобою з Кудом? Чоловік неодмінно мусить створити свою душу, вхопити й цупко триматися її або сидіти й бурмотіти щось собі в кутку; людина мусить обирати своїх богів і демонів у дорозі, поставити свій підпис на всесвіті та виголосити: «Це Я, а світ — ось він такий-то!» Людина повинна утверджуватись, утверджуватись, утверджуватись або ж бігати й кричати, мов знавісніла. Який же інший шлях залишається?

— Залишається той інший, — сказав Ебенезер, зашарівшись, — яким я тікаю…

— Що? От дідько, авжеж! Той стан, у якому я тебе знайшов у коледжі! Скількох таких я бачив у Бедламі — з широко розплющеними очима, загиджених нехлюїв, сліпих до світу! Дехто з них зводить своє життя до єдиного жесту, повторюючи його знов і знов; інші, поринувши у свої думки, так заклякають, що їхні кінцівки залишаються там, де їх покладеш; а ще декотрі видають себе за когось іншого: Александра, Папу Римського чи навіть Поета-лауреата Меріленду…

Ебенезер підвів голову, непевний, чи то Берлінґейм мав на думці його, чи самозванців.

— Тож підсумок цього такий, — виснував його приятель, — якщо ти хочеш уникнути цієї долі, то мусиш або прийняти, або відринути мене, а заразом і той шлях, що ми обрали, незважаючи на те мінливе світло, у якому ми незмінно постаємо, так, як ти мусиш прийняти самого Себе як Поета і Дівака попри все, або відкинути це заради чогось кращого. — Він підвівся. — У будь-якому разі не шукай цілковитого розуміння — ці пошуки нічого б не дали, і для них немає часу. Тепер ти поїдеш зі мною чи залишишся?

Ебенезер насупив чоло і зиркнув спідлоба.

— Я поїду, — сказав він нарешті й вийшов з Берлінґеймом до коней. Ніч була бурхлива, але не без приємності: теплий вологий вітер з ревінням задував з північного заходу, збиваючи піну на воді, гнув, мов галуззя, сосни, і гнав рвані хмари повз зірки.

Обоє подивилися вгору на цю пишноту ночі.

— Забудь слово небо, — сказав Берлінґейм мимохіть, поколихуючись на своєму мерині, — це тільки шори на твоїх очах. Немає там ніякої небесної бані.

Ебенезер двічі чи тричі моргнув; скориставшись із цієї вказівки, він уперше в житті побачив нічне небо. Зірки більше не були цятками на чорній півкулі, що, неначе дах, нависала над його головою; зв'язок між ними він тепер бачив у трьох вимірах, з яких глибина відчувалася найгостріше. Довжина і ширина простору між зірками супроти неї здавалася нікчемною; його зараз вразило те, що декотрі були ближче, декотрі — далі, а інші — просто неймовірно далеко. Побачені під таким кутом, сузір'я повністю втратили свій зміст; їхня оманлива природа викрила себе так само, як і фальшиве припущення, що робить мореплавець, орієнтуючись за зірками, і Ебенезер відчув, що загубився в просторі. Він не був у змозі збагнути, де верх, а де низ: зірки просто були десь там, однаково і нагорі, і внизу під ним, вітер, здавалося, дув не з боку затоки, а безпосередньо зі сторони самого небосхилу, цих безмежних хідників космосу.

— Божевілля! — прошепотів Генрі.

Ебенезерів шлунок перевертався; він похитнувся в сідлі й заплющив очі. На якусь запаморочливу хвилю, перед тим як він повернувся назад, йому здалося, що він стоїть догори ногами на дні планети й, замість дивитися вгору, дивиться вниз на зірки, і тільки завдяки тому, що він стиснув ноги довкола боків своєї кобили та міцно обома руками вчепився в луку сідла, він втримався і не впав сторч головою в цю неосяжну хлань!

24

Подорожні слухають розповідь про виняткове мучеництво отця Джозефа Фітцморіса з Товариства Ісуса: оповідку, що, як згодом виявиться, більше стосується справи, ніж здавалося спочатку

Ебенезеру й Генрі Берлінґейму знадобилося менше години, щоби в цю вітряну погоду верхи дістатися мети їхньої подорожі; вони проїхали чотири милі на схід від селища Оксфорд, а потім, повернувши на південь, проїхали ще десь із милю дорогою, що вела крізь ліс і тютюнові поля до невеличкої рубленої хатини на березі річки Айленд-Крік, яка, подібно до більшої річки Тред-Ейвон, впадала до Великого Чоптанку.

— Чоловік, з яким ти тут зустрінешся — людина непересічна, — сказав Берлінґейм, коли вони вже під'їжджали. — Він і сам щось на кшталт Куда, але на боці ангелів. Корисний для нас чоловік.

— Томас Сміт? — запитав Ебенезер. — Не пригадую, щоб Чарлз Калверт щось мені про нього розповідав… — він затнувся і поморщився. — Тобто я хочу сказати, що ніколи не чув, щоб ти про нього розповідав.

— Ні, — засміявся Генрі, — можливо, я про нього і не згадував. Він єзуїт аж до самісіньких кісток, і можна бути впевненим у тому, що Томас Сміт — це його несправжнє ім'я. Але, незважаючи на це, він — славний чоловік, що полюбляє хильнути пивка та кохається в конях. Щоп'ятниці він пиячить на пару з Ліллінґстоном — католицьким священником (тим самим, що допоміг мені викрасти листи Куда два роки тому, у Плімутській гавані); якось після однієї з таких пиятик вони верхи на коні в'їхали до зали суду в Телботі та назвали її Ламбетським палацом[51]! Подейкують, що цей Сміт прибув з Канади, щоб шпигувати на користь французів…

— На Бога, і що, Балтимор довірив йому «Діярій»?

Берлінґейм знизав плечима.

— Я так скажу, їхня відданість не обмежується Францією та Англією. У будь-якому разі, потроху тут вистежуючи, Сміт може принести нам чимало користі, і в нас є достатньо свідчень, аби зрозуміти, що він за один: торік губернатор Коплі звинуватив його у підбуренні людей проти уряду разом з полковником Сеєром, і йому ледве вдалося уникнути арешту.

Цей вислів «відданість не обмежується» збентежив Ебенезера, але він був надто заклопотаний власними проблемами, аби запитати в Берлінґейма, чи то мовилося про Справедливість, чи, скажімо, він натякав на міжнародне римське католицтво. Вони припнули своїх коней, і Берлінґейм тричі, повільно й різко, постукав у двері хатини.

— Хто там?

— Тім Мітчелл, друг, — сказав Берлінґейм.

— Тім Мітчелл, кажете? Мені доводилося чути це ім'я. — Двері відчинилися, але тільки для того, щоб чоловік всередині міг піднести догори ліхтаря, і досі залишаючись міцно прикутими ланцюгом до одвірка. — І що вам знадобилось о цій пізній порі?

— Я шукаю коняку, що заблукала, аби привести її до хазяїна, — відповів Берлінґейм, підморгнувши Ебенезеру.

— Он як? Чи не надто багато клопоту за таку малу винагороду?

— Я матиму по заслугах уже на небесах, панотче; а зараз мені стане й того, що чоловік отримає свою кобилу назад.

Ебенезер було припустив, що тільки з делікатності Берлінґейм, вдавшись до такої алегорії, говорить про втечу С'юзен Воррен, але в кінці він розпізнав гасло якобітів.

— Ха! — вигукнув чоловік всередині, знімаючи двері з ланцюга та відчиняючи їх навстіж. — І він матиме її, якщо Товариство Ісуса ще не геть втратило свого хисту! Ну ж бо, пане, заходьте, прошу! Я б не мався так на бачності, якби вас там не було двоє.

Їхній господар, як то побачив Ебенезер, зайшовши до хатини, у жодному разі не був таким грізним, як то можна було виснувати з його густого басистого голосу та розповіді про його подвиги: на зріст він був ледве заввишки п'яти футів, тендітної статури та рум'яний на виду; обличчя над церковним комірцем було радше тевтонського, аніж галльського типу, і попри те що йому було вже майже п'ятдесят, воно мало хлопчачий вираз, на який можна часто натрапити в осіб, що дотримуються целібату. У хатині було чисто, і, якщо не звертати уваги на пляшку з вином на столі й ряд боклажок уздовж полиці коминка, помешкання було обставлено аскетично, неначе чернеча келія. Попри всю свою любов до чарки, священник, здавалося, був кимось на кшталт вченого: попід стінами вишикувалась така кількість книжок, якої Лауреат не бачив зібраною в одній кімнаті, відколи полишив Коледж Маґдалени, а довкола пляшки були розкладені інші книжки, численні папери та письмове приладдя.

— Цей молодий чоловік — містер Ебен Кук, з Лондона, — сказав Берлінґейм. — Він — поет і мій друг.

— Ти ба, і справді поет?! — Сміт жваво потряс руку Ебенезеру. Він мав звичку, що, безумовно, частково завдячувала своєю появою малій статурі, але також натякала на певну жіночність у його поведінці — зводитися навшпиньки та широко розплющувати свої блакитні очі, розмовляючи з кимось. — Це ж просто неймовірно, сер, я в захваті! І чи віршує він ad majorem Dei gloriam[52], як це йому і належить?

Ебенезеру ніяк не спадала на думку жодна дотепна відповідь на це каверзне жартівливе запитання, однак Берлінґейм відказав:

— Радше ad majorem Baltimorensi gloriam, панотче: він отримав посаду Лауреата Меріленду від Чарлза Калверта.

— Що далі, то краще!

— А щодо його відданості, то за це не переймайтеся.

Священник вибухнув сміхом.

— Не буду, містере Мітчелле; за це я не опасуватимуся, бо ж і сам Сатана відає, що таке диявольська відданість! Предмет цієї відданості — ось що мене турбує, а не її існування!

Берлінґейм попросив його полишити всі свої страхи, але коли він повідомив мету своєї візити, пред'явивши дозвіл від губернатора Ніколсона забрати цінні папери, на обличчі єзуїта можна було помітити певні сумніви.

— У мене є моя частина «Діярія» у сховку, це правда, — відказав він, — і я знаю, що ви служите нашій справі. Але які докази я маю того, що і ваш друг — це віддана справі людина?

— Я так гадаю, що моя посада є достатнім доказом, — мовив Ебенезер.

— Доказом того, на чиїй ви стороні, так, але не вашої відданості справі. Чи готові ви померти заради нашого діла?

— Таж він і так був на волосину від смерті, — сказав Берлінґейм і коротко оповів господарю пригоду Лауреата з піратами.

— Як подивитися на нього, то він і справді схожий на праведника, я це визнаю, — сказав священник. — Але, я так гадаю, питання лише в тому, задля якої справи він ладен стати мучеником.

Ебенезер якось непевно розсміявся, почуваючись ніяково.

— Тоді я мушу визнати, що не готовий померти заради лорда Балтимора, хоч і підтримую його справу та ненавиджу Джона Куда.

Священник звів брови. Берлінґейм одразу ж сказав:

— Ось вам тепер правильна відповідь, сер: від мученика користь є тільки тоді, коли він помер, а за живоття він часто становить тільки незручності для справи. — Голос його став жартівливим. — Ось причина того, що серед єзуїтів немає мучеників.

— Взагалі-то є, хоч усього один чи два. Але ж, nom de Dieu[53], даруйте мені мою непоштивість! Сідайте та випийте вина! — Він махнув рукою, припрошуючи їх до столу, та заходився прибирати папери. — Листування з Товариством, — пояснив він, побачивши цікавість Ебенезера, і показав їм декілька сторінок латиною, що були списані дрібним почерком. — Я тут дещо цікавлюсь історією церкви, й оце саме зараз писав історію місії єзуїтів у Меріленді від 1634 року і дотепер. Це сама собою ціла «Іліада» тривалістю шістдесят років, присягаюся, а фортеця ще й досі не пала!

— Як цікаво, — промимрив Ебенезер. Він розумів, що своїм попереднім висловлюванням схибив, тож тепер шукав нагоди якось спокутувати свою вину.

Священник дістав з шафи та приніс ще дві склянки й налив вина з пляшки, що стояла на столі.

— Jerez, з вкритих курявою виноградників Кадіса. — Він підніс свою склянку до полум'я свічки. — На Юду, бачите, який прозорий! Якщо Опорто — це кров Христова, то це самий іхор Spiritu sancti. Ваше здоров'я, панове.

Коли вони випили, Берлінґейм сказав:

— Ну, а тепер, отче, якщо ви вже цілком переконалися в нашій відданості…

— Так, так, авжеж, — мовив священник, але, наливши ще вина, він і з місця не зрушив, аби принести сховані документи. Натомість зашарудів своїми паперами, буцім щось привернуло його увагу, і сказав:

— Річ у тім, що першим мучеником в Америці був єзуїтський священник, отець Джозеф Фітцморіс — і саме його незнану історію я, зібравши все докупи, тут і виклав.

Ебенезер вдав, що на нього це справило сильне враження, і, аби зробити приємність господарю, сказав:

— Ви, певно, гадаєте, що Товариство Ісуса очолить перелік святих і великомучеників, чи не так? Святий і посполитий можуть поділяти однакові моральні засади, але пересічний чоловік іде на поступки та розходиться з ними на кожному кроці, тоді як ваш святий буде невпинно дотримуватися їх аж до самого порога смерті. Тобто я хочу сказати, що звичайна людина ірраціональна, а що єзуїти відомі як великі логіки, то що більше вони виявляють ці здібності, то ближче стоять до святості.

— Якби ж то, заради Бога, це твердження мало під собою ґрунт! — сумно всміхнувся священник. — Але будь-який справжній єзуїт може вам довести, що на це можна подивитися і так, і сяк. Ви помиляєтеся, беручи розумне за помірковане, — це одне, а друге, плутаєте те, що проповідується, із тим, як воно буває насправді в житті. Сумна і незаперечна річ у тім, що ми найбільш поміркований чернечий орден — сиріч ми часто йдемо на поступки заради досягнення нашої мети. От візьмімо, наприклад, цього святого чоловіка Фітцморіса…

— Він зараз, поза всяким сумнівом, серед сонму блаженних, — впав у річ Берлінґейм, — але перш ніж ми почуємо його історію, чи не могли б ми бодай глянути на…

— Ні, ні, поспішати нема куди, — запротестував Ебенезер, втрутившись і собі. — Коли ми вже тут, то в нас попереду ще ціла ніч, аби принести «Діярій», і я, наприклад, з великою охотою послухав би цю оповідку. Либонь, вона буде варта того, щоб згадати про неї у моїй «Мерілендіаді». — Він проігнорував сповнений презирства погляд приятеля, гадаючи, що своїм нетерпінням той лише настроює хазяїна проти них. — Тож якої смерті зазнав цей добродій?

Усміхнувшись, священник замислено подивився на них.

— Правду кажучи, отця Фітцморіса спалили як єретика на справжнісінькому аутодафе.

— Та що ви кажете!

Отець Сміт кивнув.

— Я взнав цю історію частково з хронік місії, що зберігаються у Ватикані, а частково вивідавши її у тутешніх індіян; решту я доповнив чутками та здогадками. Це зворушлива повість, як мені здається, що водночас показує силу і слабкість святості, про які оце згадував містер Мітчелл.

— Єзуїта взяли на тортури та спалили! Ну ж бо, розказуйте, отче, я маю почути це від початку до кінця.

Був уже доволі пізній вечір, і вітер досі завивав у піддашку хатини. Ебенезер прийняв запропоновану господарем люльку, запалив її від свічки та відкинувся назад, виказуючи тим велике задоволення; але враження від такої його дипломатичної поведінки звів нанівець Берлінґейм, який, допивши своє вино, не став очікувати запрошення і налляв собі ще одну склянку, навіть не намагаючись приховувати свого невдоволення цим перебігом подій.

Отець Сміт і собі запалив люльку, не звертаючи уваги на нечемну поведінку свого гостя.

— У хроніках Товариства Ісуса в Римі, — розпочав він, — можна знайти щорічні листи-звіти місії в Меріленді. Два священники та коад'ютор припливли сюди на «Ковчегу» та «Голубці» разом з першими колоністами, і перш ніж той рік добіг кінця, прибув ще один священник і коад'ютор. У найпершому щорічному листі-звіті до Рима… — Він став порпатися в купі паперів, що лежала перед ним. — Ага, ось моя копія. Ми можемо прочитати: «Двох наших священників сього року призначено в супровід до певного джентльмена, який вирушив на розвідини невідомих земель. З великою одвагою доконали вони ту тяжкую вандрівку тривалістю майже вісім місяців, та, підупавши на здоровлі й у нападах хворості, вони не дали бодай найменшої надії на те, що нам зрештою вдасться зібрати рясний врожай у сих багатих і прекрасних місцях».

— Це вони говорять про Меріленд? — запитав Ебенезер. — Чому вони не вживають імені свого покровителя? Це трохи невдячно, вам так не здається? — Він пригадав, як Чарлз Калверт — чи то пак перебраний на нього Берлінґейм — описував ті труднощі, з якими зіткнувся губернатор Леонард Калверт, маючи справу з цими самими першими єзуїтами.

— Зовсім ні, — запевнив його священник. — Їм було добре відомо, що старий Сесіл Калверт у серці справжній католик, хоча інколи й надто вільнодумний, але треба було в усьому матися на бачності, позаяк сили антихриста тоді панували ще більше, ніж нині, і єзуїти жили, постійно відчуваючи небезпеку. Вони зазвичай подорожували інкогніто або під прибраним ім'ям і посилалися на своїх благодійників, згадуючи їх під кодовими епітетами на кшталт певний джентльмен. Цей певний джентльмен тут був Джордж Калверт — не перший лорд Балтимор, а брат Сесіліуса та Леонарда. У подібний спосіб і сам Балтимор вдавав, що Меріленд назвали на честь королеви Генрієтти Марії, хоча насправді його назвали на честь Цариці Небесної, звісно, як і Сент-Мері-Сіті.

— Та ні, як так може бути? — Ебенезера немало стурбував цей зв'язок Балтимора з єзуїтами, й у його пам'яті спливли ті таємні змови, у які так вірив Бертран. — Наскільки я розумію, саме король Карл дав ім'я Меріленду після того, як Балтимор запропонував його назвати… — він повернувся до Берлінґейма, який замисленим поглядом втупився у коминок. — Що то була за назва, Генрі? Вислизнуло з пам'яті.

— Крещентіа, — відказав Берлінґейм і додав: — Чи то мало означати Магометів святий півмісяць-серпик, чи священний хтивий серпик Пріапа — про те серед учених ще й досі точиться суперечка.

— Ах, Генрі! — Ебенезер зашарівся, присоромлений грубістю свого приятеля.

— Це не має значення, — сказав священник поблажливо. — У будь-якому разі з боку Калверта це був лише жест ввічливості — віддати перевагу назві, запропонованій королем.

— Тоді прошу, повернімося до самої розповіді, сер, і я більше вас не перебиватиму.

Отець Сміт поклав листа на купу.

— Двох священників, що здійснили цю першу подорож, звали отець Джон Ґрейвнер та отець Ендрю Вайт, — сказав він. — Отець Вайт — це справжнє ім'я; він написав чудовий звіт, що має назву «Короткий опис мандрівки до Мері-ленду». Під іншим іменем ховався отець Джон Елтем. Один з цих двох і вирушив з Джорджем Калвертом у подорож, про яку, як ви чули, мовилося в листі та яка мала бути виправою до Віргінії. Я так гадаю, це був отець Вайт, бо іншого такого меткого чоловіка, якого коли-небудь прикрашала сутана, годі й шукати. Але той інший, ім'я якого відсутнє в листах, був насправді тим святим, про якого я оце казав: такий собі отець Джозеф Фітцморіс, що також називав себе Чарлзом Фітцджеймсом і Томасом Фітцсіммонсом. Правда полягає в тім, що він ніколи не повернувся з тієї подорожі.

— Але той лист, що ви прочитали, свідчить…

— Я знаю, і ганьба тому автору. Поза сумнівом, він мав на меті справити враження на своїх очільників успіхом місії. Отець Фітцморіс був останнім з тих трьох священників, що прибули сюди 1634 року. Його душа аж надто ревно взялася до Божеської справи в Лондоні в ті тривожні часи — діло, яке ліпше чинити ненав'язливо, тож за велінням своїх очільників він і відплив до Меріленду. Але, на жаль, по прибутті до Сент-Мері отець Фітцморіс виявив, що праця його братів майже повністю скеровувалася на самих плантаторів, що з кожним днем дедалі більше впадали в єресь. Ще більше його розчарували тамтешні піскатавеї, які не тільки не були поганами, але й значно перевершували своїх англійських братів у відданості Єдиній Істинній Вірі. Отець Вайт навернув їхнього таяка, як то ми зазвичай чинимо, і невдовзі ціле місто дикунів заходилося робити чотки зі своїх роаноків. Тож і не дивно, що, коли Джордж Калверт запропонував вирушити в подорож на розвідини, отець Фітцморіс одразу ж напросився супроводжувати його. Калверт виголосив, що прагне дізнатися, де проходять західні кордони пфальцграфства його брата, але його справжнім наміром було потайки поторгуватися з капітаном Вільямом Клейборном щодо острова Кент.

— Я пригадую це ім'я, — сказав Ебенезер. — Це був духовний батько Джона Куда!

— Це так само правдиво, як і те, що сатана був духовним батьком Мартіна Лютера, — підтакнув священник. — Отець Фітцморіс побачив, якими обмеженими були ті припаси, що приготував Джордж Калверт, тож він додав чималу кількість для себе; незважаючи на тривалість цієї виправи, він збирався прожити декілька місяців межи найдикіших поган, яких тільки потрапить знайти, і навернути нові душі до Верховного Лорда-Правителя Всього Сущого.

— Це добре, — сказав Ебенезер схвально. — І добре сказано.

Священник усміхнувся, дякуючи за ці слова.

— Він напакував одну скриню хлібом, сиром, сушеними нестиглими зернами кукурудзи, бобами та борошном; до другої він вклав три пляшки вина для причащання та п'ятнадцять пляшок свяченої води для хрещення; третя скриня містила священні посудини та мармурову плиту, що правила за вівтар; а четверту наповнив вервицями, розп'яттями, медальйонами та різноманітними дрібничками та витребеньками, щоб умиротворити й переконати поган. Усе те завантажили до півбаркаса «Голубка», і четвертого вересня вони підняли вітрила та рушили на південь. Одначе не встигло сонце повернути за полудень, як півбаркас повернув назад, попрямувавши натомість вгору Чесапіцькою затокою. Отець Фітцморіс поцікавився, з якої причини те сталося, але йому відповіли, що вони просто роблять поворот оверштаг, бо корабель іде в лавірування, і позаяк він нічого не знав про те, як управлятися з кораблем, то волею-неволею вже нічого й не казав.

Коли сонце почало сідати, вони кинули котву з підвітряного берега великого острова, котрий провідник-піскатавей називав Монопонсон, але Джордж Калверт називав його острів Кент. Отець Фітцморіс з першим же човном зійшов на берег і був іще раз прикро вражений тим, що острів заселений і засаджений від берега до берега та рясніє білими людьми, які, хоч і були єретиками, й досить непривітно налаштованими, однак аж ніяк не були язичниками. Тож уявіть собі його відразу, коли Калверт ясував товариству, що це і є те місце, до якого вони прямували, а дійсна мета його місії полягає в тому, щоб переговорами владнати суперечку між лордом Балтимором і капітаном Клейборном!

Утім, коли він висловив своє роздратування отцю Вайту, той добродій порадив змиритися. «Ми мусимо обертати собі на пожиток те, що маємо, — так він напучував. — Якщо Клейборн веде торгівлю з дикунами, тоді логічно буде припустити, що на цьому острові є індіяни. Хто тоді зможе стверджувати, що наші шляхи не були скеровані сюди задля поправи оцих самих дикунів і заради проповідування Єдиної Істинної Віри? Чи не було б це неблагочестивим вчинком, зневагою до вказівок Божих, якби ми не залишилися тут пожинати наші дари межи цих поган?»

— Це досить гарний приклад казуїстики, — зауважив Берлінґейм.

— Придумано доволі хитромудро, — погодився священник, — але отець Фітцморіс не схотів того слухати й поклав собі, що не заспокоїться, допоки не натрапить на справжніх диких індіян. Ті погани, що залишилися на цьому острові, сказав він, уже були наполовину навернені віргінцями, і то, напевно, в ту чи іншу єресь; перевірити, чого ж вартий справжній місіонер, можна лише межи чистих і незайманих поган, що ніколи в житті не бачили білих людей.

Отець Вайт і далі щось говорив, але то все було дарма, так розходився отець Фітцморіс; кінець-кінцем вони та ще декілька з їхнього гурту пішли спочивати, а решта залишилася, влаштувавши собі гульню на березі. Наступного дня від отця Фітцморіса й сліду не зосталося, як і від його чотирьох скриньок і невеличкого човна, що був прив'язаний до «Голубки». Залишив він тільки одну записку коло требника отця Вайта: Si pereo, pereo, A.M.D.G.[54] Відтоді його більше не бачили, і Товариство по певнім часі стало вважати його померлим і викреслило його ім'я зі своїх реєстрів. Ніхто так і не довідався, куди ж він подався чи як склалася його доля, допоки років п'ятнадцять тому я не розпочав своїх пошуків: мені пощастило поспілкуватися з таким собі Такомоном, ветхим дикуном, що колись царював у місті на мисі Каслгейвн, на тому березі Чоптанку, якраз навпроти, і від нього я почув історію, героєм якої не міг бути ніхто інший, як тільки отець Фітцморіс…

Як я зрозумів, від Кенту отець Фітцморіс поплив повз острів Тілмена на схід у гирло річки Чоптанк, приставши до берега, коли побачив місто, у якому жили дикуни. Оскільки, веслуючи, він сидів обличчям до корми, індіяни здалеку запримітили його та зрозуміли, що то біла людина, а король Такомон зі своїми вайзо вийшов над річку, аби його привітати.

Коли незнайомець ступив на берег, вони зауважили, що він одягнений у якесь дивне чорне плаття, а на човні зображений птах. Почувши ці дві подробиці, я призадумався, позаяк на кормі «Голубки» була така сама емблема, а отець Фітцморіс ніколи не знімав своєї сутани, хіба тільки коли лягав спати. Поза тим, у човні були чотири дерев'яні скрині, і, зійшовши на берег, він впав навколішки, аби знести молитву, у тому немає жодних сумнівів, до Maria Stella Maris[55], дякуючи їй за своє щасливе прибуття. Дикуни виказали до того велику цікавість, а ще більший інтерес у них виник, коли отець Фітцморіс дав їм брязкальця зі своєї скрині. Такомон негайно ж послав гінця до міста, і невдовзі той приніс чималу купу хутра, привівши із собою також інших дикунів.

Я певен, що отець Фітцморіс був у захваті від такої кількості язичників, що, як він логічно припустив, ніколи доти не бачили християнина. Уявіть собі, як він лівицею роздає навкруги всі ті дрібнички та благословляє правицею тих, хто їх отримує, белькочучи щось, як згадує Такомон, безперестанку мовою, якої ніхто серед них не міг збагнути. Вони завантажили до його човна хутра, доки він нарешті не зрозумів, що його взяли за торговця, опісля чого він дав кожному з них по розп'яттю, намагаючись, поза сумнівом, витлумачити їм на мигах ті Страсті, що їх довелося знести Нашому Спасителю.

Такомон роздивився розп'яття і, вказуючи на хрест, наказав щось одному зі своїх старійшин. Той чоловік ще раз збігав до міста та повернувся з дерев'яною скринькою, побачивши яку, всі дикуни на березі попадали долілиць. Чи ж не спало на думку отцю Фітцморісу, що та скринька містить у собі якусь поганську реліквію, священну для племені? Я бачу, як він подумки вже готується до того пишного обряду, коли треба буде кинути на землю їхнього ідола, як це колись зробив Мойсей, спускаючись з гори Сінай, і прикидав, скільки знадобиться свяченої води, аби їх усіх охрестити.

Але хоч як це прикро, його незгоди на тому ще не скінчилися; річ у тім, що його незайманому місту вже скількись років тому розплів вінок якийсь торговець, що проїздив тими місцями; а найгіршим було те, що це був якийсь мандрівний відступник-віргінець! Такомон дістав зі скриньки не Золотого Тельця, а шкіряну Біблію, на обкладинці якої було різьблене дерев'яне розп'яття. На зворотному боці (адже я бачив книгу особисто) була присвята: Найвеличнішому та наймогутнішому принцу Якову… аби з її поміччю Англіканська церква могла пожинати добрі плоди…! Король тримав книгу, піднісши догори, аби всі могли її бачити, тоді як індіяни, що там зібралися, в один голос заспівали на мотив англіканського Те Deum:

Тебе, Бога, хвалимо,

Тебе, Господа, ісповідуємо.

Тебе, Предвічного Отця,

вся земля величає…

Бідолашний отець, певно, мало не знепритомнів; але хай там як, він вихопив декілька розп'ять з рук Такомона та його кокосугів, скочив у човна і зупинився, щоб перехреститися, тільки вже опинившись від них на відстані пострілу з лука. Щодо індіян, то побачивши, як він погрожує їм кулаком, вони вирішили, що то він так прощається, тож у відповідь знову затягнули свій гімн.

— От же бідолаха! — розсміявся Ебенезер, і навіть Берлінґейм не зміг стримати усмішки, зауваживши, що у святого шлях тернистий.

— Коли я довідався про те його безталання, — сказав священник, — я вже не мав собі спокою, допоки не з'ясував, яким же був його кінець. Я почав було розпитувати повсюди у Провінції, особливо в окрузі Дорчестер, припустивши, що коли його перша спроба зазнала невдачі, він мав би плисти далі на південь, шукаючи поган. Довгий час мої зусилля були марними. Тоді якось, не так уже й багато років тому, перед судом у Кембриджі постав один індіянин, котрого звинувачували у вбивстві цілої сім'ї білих поселенців, і я, маючи деякі справи в тій стороні, взяв на себе обов'язок висповідати бідолаху і відпустити йому гріхи. Він не схотів скористатися з моїх послуг, і його незабаром повісили, але в цій даремній бесіді я довідався, так би мовити, випадково, про долю отця Фітцморіса.

Звали цього дикуна Чарлі Маттассин. Він належав до войовничого загону нантікоків, що ще в далекі часи перебралися до боліт Дорчестера і, як кажуть, живуть там досі, люто відгородившись від усіх. Цей Чарлі був насправді сином таяка, і, хоча він і втік з якоюсь англійською хвойдою, однією із загублених ним душ, він ненавидів англійців винятковою ненавистю — почуття, що, за його визнанням, він перейняв від свого батька таяка. До мене він виказав особливу зневагу, коли я прийшов до нього зі свяченою водою і розп'яттям, щоб охрестити та висповідати його: він плюнув на мою сутану і заявив, що його люди якось спалили такого самого, як я, на хресті! Я тоді поцікавився, чи йдеться про англійця? Бо я ніколи не чув про таку подію. І він відповів, що то був не тільки англієць, а ще й священник, вбраний у чорне плаття, з розп'яттям і требником у руках, точнісінько як я, який усією своєю чарівною водою не міг остудити того полум'я, на якому згорів. А найцікавішим було те, що цей священник був дідом Чарлі, а спалив його батько Чарлі.

— Та що ви кажете, бути того не може! — вигукнув Ебенезер.

Священник кивнув.

— Почувши це, я відклав свою справу, заради якої прийшов, і став благати його розповісти мені більше. Я відповідатиму за душу цього індіянина перед Богом, але ж, присяй-бо, добра оповідка варта нечистого сумління, хіба ви не згодні? Ба більше, я думав, що сам Бог послав мене сюди, аби я почув її, бо ж коли вона скінчилася, мені вже була відома вся та трагічна історія отця Фітцморіса…

Коли цей святий чоловік залишив Каслгейвн, хтозна, як довго він плив на південь і як часто йому доводилося даремно сходити на берег? Яка ж бо дивна сила тримала його суденце на плаву впродовж годин і днів у бурхливих водах Чесапіку і винесла його, врешті-решт, до диких харцизяк нантікоків? Як повідав мені Чарлі, який узнав ту історію від свого батька таяка, колись, а осінь відтоді приходила вже три рази по двадцять, жорстокий шторм, затопивши болото, пригнав до них у індіянське місто якогось дивного човна. У човні, непритомний і ледь живий, вдягнений у чорну сукню, був англієць, можливо, перший, що трапився їм на очі, і ще декілька скринь, обкутих міддю.

— Отже, це був не хто інший, як отець Фітцморіс!

— Те саме, щойно я почув це, підказало мені й моє серце, — мовив священник, — однак це був такий дивовижний збіг, що я навіть не наважувався повірити в це. Втім, наступні слова мого оповідача розвіяли будь-які сумніви: у його племені було старе вірування, що блідолиці люди підступні, неначе водяні гадюки, тож їх треба вбивати на місці без жалю. Одначе цей гість мав такий незвичний вигляд і таким дивним робом потрапив до них, що декотрі боялися, що то злий дух, посланий, аби заподіяти їм якесь лихо; і їхній страх підсилювався ще й тим, що його сутана виглядала мов чорна грозова хмара, а на транці його човна було нанесене зображення птаха!

Та невдовзі вони подолали свій страх, бо чоловік здавався безпорадним, і поки той досі лежав непритомним, вони перенесли його до хижі та зв'язали його ноги побіля кісточок ремінцями з сириці. По тому вони, зламавши замки, повідкривали скрині та повиряджалися, начепивши на себе вервиці та розп'яття. Коли ж бранець отямився, то впав навколішки і якийсь час, схиливши голову, простояв так, а потім звернувся до них невідомою мовою. Поки старійшини міста тримали раду, що ж робити з ним далі, молодші чоловіки дали йому їсти й оточили його, щоб подивитися на його витворки, які, як їм здавалося, були вельми кумедними. Вгледівши на них розп'яття, забрані зі скрині, він декілька годин повторював якийсь ритуал, жестикулюючи, і хоч його ніхто з індіян не зрозумів, їм це так сподобалося, що вони почали й собі повторювати ті жести та передали їх наступним поколінням. Навіть Чарлі Маттассин міг їх пригадати, навчившись їх у свого батька, і звідки мені знати, може, його плем'я ще й досі виконує їх на тих болотах у Дорсеті. Ось перший, як мені його показали, — побачимо, що ви на це скажете.

Вставши з-за столу, отець Сміт вказав на себе, потім декілька разів поспіль швидко смикнув себе за сутану, підняв догори своє розп'яття, перехрестився, впав навколішки, вдаючи, ніби складає молитву, підскочив, ставши на рівні, розпростер руки та звів догори очі, вдаючи із себе Христа на хресті.

— Я так гадаю, він хотів цим показати, що він священник, — мовив Берлінґейм.

— Авжеж! — збуджено підтакнув Лауреат. — Присяй-бо, це наче голос із могили!

— А втім, це і вполовину не було так кмітливо, як наступний жест, — сказав священник.

— Як? Дикуни запам'ятали ще щось, крім цього?

Отець Сміт погордливо кивнув.

— Першим він лише представив себе, але оце — це не менш ніж сама християнська доктрина, викладена на мигах! Спочатку було оце… — він підніс догори три пальці, й Ебенезер правильно витлумачив їх як знак, що символізує Святу Трійцю.

— Потім це… — і, виділивши перший із трьох, священник звівся навшпиньки, вказавши правою рукою на небо, а лівою вхопившись за місце, де були його дітородні органи.

— Отакої! — розсміявся Берлінґейм. — Боюся, що це Отець Небесний!

— Не хто інший, як він. — Обличчя священника сяяло. Потім він підніс разом вказівного та середнього пальця і став по черзі колисати на руках невидиме дитя та вказувати на розп'яття, недвозначно зображаючи цим Сина. Підвівши свого безіменного пальця і долучивши його до решти двох, він на якусь хвилю простягся на землі із заплющеними очима і потім, спрямувавши свій погляд на стелю, поволі звівся на ноги, вимахуючи руками, неначе крилами, що мало натякати на Вшестя Господнє і таким чином на Святий Дух.

— Чудесно! — поет зааплодував.

— Чи не було йому під силу зобразити Непорочне Зачаття? — поцікавився Берлінґейм.

Отця Сміта це анітрохи не обурило.

— Віра горами рухає, — вирік він. — Як ми можемо брати під сумнів його вправність з'ясувати будь-які догмати віри, коли він з такою ясністю розправився з таким заплутаним і делікатним таїнством, як Свята Трійця? — Досі тримаючи разом ті три пальці, він поперемінно розводив і зводив їх докупи.

— Браво!

— Звичайно, — мовив він, — уся та кмітливість була марною, бо жоден поганин у хижі не відав, про що мовиться. Я так гадаю, що вони аж заливалися од сміху і, коли бідолашний священник втомлювався, штрикали його дрючком, щоб він знову показував їм жестами отця.

— Звісно, ваш оповідач не міг вам розповісти такі подробиці, — мовив Берлінґейм із сумнівом у голосі. — Усе це сталося до його народження.

— Він не міг, але в цьому і не було потреби, — відказав Сміт. — Усі дикуни схожі між собою: чи то індіяни, чи то турки, чи неспасенні англійці, і я знаю унади дикунів. Через це я буду відтепер говорити, так би мовити, з погляду мученика, додаючи те, що я домислив, до того, що мені розповів Чарлі Маттассин. Оповідка від цього лише виграє, а тим відомостям, яких у нас незгурт, воно не зашкодить.

Він повернувся до столу та по четвертому колу налляв Jerez.

— Тож скажемо, що молодь декілька годин кепкувала з нього, мавпуючи його жести та дошкуляючи йому дрючками. Їх дуже зацікавив колір його шкіри: один з них хапає руку священника і, щось белькочучи своїм приятелям, порівнює його відтінок зі своїм; інший плескає собі по животі та, вказуючи на рясу отця Фітцморіса, цікавиться, чи прибулець має такий самий чудернацький колір від голови до п'ят. Решта бере на глузи цю думку, викликаючи цим велике обурення в цікавих; він піднімає свою пов'язь із хохулі на стегнах і висловлює другу здогадку, таку фантастичну для його братчиків, що їхні очі аж блищать від радощів. Вони починають битися навзаклад — чотири, п'ять в'язок вомпомпегів, — і от вони нарешті позбавляють отця Фітцморіса його пошарпаної вдягачки, аби дістати доказ. Ессе homo! Отож він і стоїть там жалюгідний, хапаючи дрижаки; його живіт білий, мов черево морського окуня, і хоча його причандалля перебувало там без діла, все одно що Книга спільних молитов у Ватикані, однак він по щирості міг пишатися тим, що все там було на місці. Той, хто бився навзаклад, гордовито крокуючи, іде геть зі своїм виграшем, а молодий таяк, якому ще й тридцяти не минуло, наказує припинити цю розвагу.

— Але ж послухайте, хвилиночку, — запротестував Берлінґейм. — Усе те виссано з пальця.

— Скажімо так, що той палець був Перст Божий, — дотепно відповів Сміт, якого важко було збити з плигу, і широко розплющив від того жарту свої блакитні очі.

— А мені так більше подобається, — вирік другові Ебенезер, якого вже брала нетерплячка. — Нехай уже ті кістляві факти ввіб'ються в тіло оповідки.

Берлінґейм знизав плечима і повернувся назад до вогню.

— Тоді жінки приносять вечерю, — вів далі священник. — Отцю Фітцморісу, який голяка тулиться в кутку на трав'яній маті, здається, що вона триватиме вічно, але невдовзі з нею покінчено; жінки залишаються, довкола пускають люльку з тютюном, а слідом за нею починаються гульбощі. Священник дивиться на те, присоромлений, але з цікавістю, бо, хоч він і єзуїт, але ж ще й чоловік та, крім того, має намір написати трактат про звичаї дикунів, якщо доля його пощадить, залишивши в живих. На його присутність ніхто зараз не звертає уваги, і покіль вони собі там забавляються, утопаючи в гріхах, він сушить собі мізки над тим, як знайти спосіб порозумітися з ними й таким робом розпочати справу навернення їх у християнство.

Надходить та година, коли молодий таяк певними словами звертається до всього гурту, і дехто обертається, аби уважно роздивитися священника. Двоє розмальованих, вкритих сивиною старійшин виходять з хижі, щоб принести палю, прикрашену різьбленим орнаментом, футів десять завдовжки, оздоблену внизу шкурою скунса та з кострубато причепленою хохулею на вершечку. Усі присутні стають перед нею навколішки, а той, що її тримає, підносить її до отця Фітцморіса. Таяк вказує пальцем на хохулю і мовить щось своєю тарабарщиною, але владний тон його голосу не потребує перекладу: він закликає, щоб священник виконав такий самий ритуал.

Отець Фітцморіс вважає, що слушний момент настав. Забувши про свою наготу, він, схопившись на рівні, хитає головою, що означає відмову. Потім він ще раз підносить догори своє розп'яття, рішуче киває, підтверджуючи своє рішення, і робить рух, буцім скидаючи ідола додолу. Таяк тепер закипає від люті; він повторює той самий наказ, але вже голосніше, решта ж його людей зберігає мовчанку. Але отець Фітцморіс непохитний: він підводить догори пальця, щоб показати, що фігура на розп'ятті — це єдиний та істинний Бог, і заходить так далеко, що плює на священний предмет. Таяк ударом одразу ж збиває його на землю; ті, що тримають ідола, ставлять палю кінцем йому на потилицю, аби міцніше притиснути його до землі, а таяк урочисто промовляє якісь належні в таких випадках слова, тоді як решта криком висловлює свою згоду.

— От горопашний! — зітхнув Ебенезер. — Боюся, що його мучеництво вже не за горами.

— Ще ні, — вирік священник. — Отже, хижа одразу порожніє, а отця Фітцморіса, що весь тремтить, залишають лежати на землі. Невдовзі туди заходить з тузінь дівчат-дикунок, вимащених рудою фарбою з горобейника; вони розкладають на долівці свої мати і з усіх ознак, схоже, лаштуються до сну…

— Немає ніякої таємниці в тому, що буде відбуватися далі, — зауважив Берлінґейм, — якщо ці нантікоки такі ж самі, як інші індіяни.

Але Ебенезер, якому нічого не було відомо про подібні речі, став благати отця Сміта продовжувати свою оповідку.

— У присутності цих дівчат збентежений отець Фітцморіс стидається ще більше, — продовжив священник, — тим паче, що він сам, здається, і є предметом їхньої жартівливої розмови, що ведеться пошепки. Він подумки бере собі на замітку, щоб потім використати це у своєму трактаті, що всі дівчата-дикунки ділять одну кімнату, і радіє, коли нарешті вогонь згасає і він може прикрити свій сором темрявою.

Але його самотність довго не триває: не встиг він тричі проказати Ave Maria, як якась індіянська дівчина, напахчена ведмежим лоєм і вдягнена не більше, ніж адамітка, рвучким рухом кидається на нього і кусає за шию!

— О, Господи! — скрикнув Ебенезер.

— Цей добрий чоловік пручається, але дівчина має силу, і, крім того, ноги в нього зв'язані. Вона бере до своїх рук свічку Тілесного Богослужіння, і mirabile, що більше вона зніма з неї нагар, то більш, здається, воску прибуває! Отець Фітцморіс ледве може зібратися з думками і пригадати свою латину, а втім, він так прагне, перш ніж помре, навернути у християнство бодай одну душу, що, затинаючись, шепоче благословення. Замість відповіді язичниця лизькає його вухо, тоді як отець Фітцморіс хапливо силкується проказати Paternostres, більше вже заклопотаний тим, щоб зберегти власну благодать, ніж тим, щоб здійснити таїнство передачі Божої благодаті своїй підопічній. Але недовго це триває, бо ж ледве він розпочав, аж — гульк! — вона накриває його свічку тими щипчиками для нагару, яких священник мусить уникати, які не тільки не гасять той вогонь, а дедалі більше розпалюють його, додаючи жару й розкоші. Отож у підсумку, сподіваючись здобути новонавернену, отець Фітцморіс сам опиняється в цій ролі, і то швидше, ніж пишеться силогізм, — і його хрестили, настановили, причастили й на додачу возвели в духовний сан!

Берлінґейм усміхнувся, помітивши, як ця оповідка захопила Лауреата.

— На тебе це справляє велике враження, Ебене?

— Варвари! — сказав поет з почуттям. — Пасти, зрадивши своїй обітниці не з власної вини! Яких страждань мусила зазнати його шляхетна душа!

— Ба ні, сер, — вирік отець Сміт, — ви забуваєте, що він зліплений з того ж тіста, що й святі, і до того ж єзуїт.

Ебенезер запевнив, що не розуміє.

— Він починає з'ясовувати всі pros і contras цієї справи, — почав пояснювати священник, — і наводить чотири добрих доводи, які мали би пом'якшити муки його сумління. Почнемо з того, що зазвичай розважливі місіонери попервах дивляться крізь пальці на будь-які чудернацькі звичаї людей, яких вони збираються навернути в свою віру. По-друге, він сприяє розвитку тих стосунків, що мають встановитися між ним і поганином, перш ніж розпочнеться сам процес навернення. По-третє, він грішить заради досягнення вищого блага, як показав нам святий, і то так, що не прискіпаєшся: хіба ж славетний Августин, наприклад, не зазнав різноманітних плотських утіх, щоб ліпше знати й цінувать чесноту? І нарешті, якщо від цих доводів відгонить казуїстикою, слід зважити на те, що він був міцно зв'язаний з голови до ніг і тому не мав іншого вибору й не був винен у тій справі. Отож, коротке слово, замість оплакувати своє становище, він починає бачити в тому руку Провидіння й охоче докладає до того і свої зусилля. Якщо його врожай, міркує він собі, буде сумірний тому, із яким завзяттям він обробляє той ґрунт, то його в Римі можуть навіть наставити на біскупство!

Але щойно отець Фітцморіс зорав ту дівчину та й заволочив, то побачив, що її місце зайняла вже інша, тож він не оминає нагоди, аби засіяти й у неї зерна віри, підготувавши її, як і першу, до навернення. До світанку, з Божою поміччю, він переконав усіх жінок у хижі в тому, яку очевидну вищість має Віра, і, позаяк він прийняв з десяток відвідувачок, то, настановивши останню, отець, геть знеможений, западає в сон.

Недовго й проспавши, він прокидається в доброму гуморі: у напрямку навернення жінок зроблено такий великий крок, що він почуває себе впевнено, сподіваючись досягти поступу і з чоловіками. Надії його здаються небезпідставними, бо невдовзі приходять таяк і його кокоасуги та наказують жінкам залишити хижу, опісля чого розрізають пута на його ногах. «Нехай вас Бог благословляє, друзі мої, — вигукує він. — Ви побачили єдиний та істинний Шлях!» І він вибачає їм те жорстоке з ним поводження. Вони допомагають йому звестися на рівні та виводять з хижі; його переповнює радість від того, що він бачить: буря минула, і крізь останні темні хмарини пробивається сонце, що падає на великий дерев'яний хрест, споруджений на майдані того міста, а чотири дорогоцінні скрині стоять біля його підніжжя. Таяк вказує спочатку на розп'яття отця Фітцморіса, а по тому на великого хреста.

«Таке діло Боже, — виголошує місіонер. — Він вказав тобі на помилку твою, й у такий наївний спосіб ти віддаєш Йому свою шану!» Зворушений, він стає навколішки, аби знести молитву Богу, зарівно дякуючи йому за те, що Він скерував свою Божеську волю на уми поган, як і за те, що сподобив скромного священника своєї ласки, надавши йому необхідного засобу, щоб він зміг накинути Його волю незаміжнім жінкам. Але, на жаль, його молитви переривають двоє здоровил, які хапають його попід руки та ведуть до хреста. Отець Фітцморіс на ту їхню грубість поблажливо всміхається, але за якусь мить вони міцно прив'язують його за ноги, руки та шию до хреста і заходяться громадити оберемки хмизу на скринях, що стоять біля його ніг. Марно він кричить, благаючи пощадити його, звертаючись до натовпу, що зібрався довкола. Його новіціятки минулої ночі, коли він озивається до них, лише цокають язиками та зацікавлено спостерігають за цією сценою: такий закон їхнього краю, що чоловік, рокований на смерть, перед тим як його скарають, може мати собі втіху з незаміжніми дівчатами, і вони свій обов'язок виконали!

Потім для цієї шляхетної душі настає її найвеличніша мить. Таяк востаннє підступає до нього і, тримаючи в одній руці священну хохулю, а в іншій палаючого смолоскипа, вимагає, аби той скорився. І хоча він розуміє, що справа його програна, отець Фітцморіс збирає рештки своєї мужності й ще раз плює на ідола.

— Диво, що він взагалі мав чим плюнути, — завважив Берлінґейм.

— Лунає гучний крик, і таяк кидає смолоскип на купу хмизу! Дикуни танцюють, розмахуючи перед ним своєю священною палею — адже вони насправді засудили його як єретика, — й ось уже язики полум'я обпалюють фарбу з горобейника на його тілі. Добрий чоловік знає, що наші нещастя — то тільки Боже благословення у перевдязі, тож він доходить висновку, що йому зрештою судилося бути не місіонером, а мучеником. Він зводить очі до Небес і з останнім, сповненим муки подихом, промовляє: «Відпусти їм — бо не знають, що чинять вони!..»

І хоч Ебенезер не був надто релігійною людиною, однак ця оповідка справила на нього таке сильне враження, що він пробурмотів: «Амінь».

— Може, йому було б легше вмирати, хоч і не менш гаряче, якби отець Фітцморіс знав, що поки він там смажиться, трійко білих діточок зріє у лонах його послушниць. Із цих трьох одне померло при пологах, інше пропало, кинуте напризволяще на болоті, а третє, досягши шлюбного віку, понесло від самого старого таяка і стало матір'ю мого оповідача. Що ж до місії єзуїтів, то коли Джордж Калверт повернувся нарешті до Сент-Мері-Сіті після того, як його перемовини з Клейборном виявилися марними, священники, що залишилися, поклялися не доповідати Риму про втечу свого колеги, допоки не взнають щось про його місцеперебування. Отож із цією метою вони й написали у своєму щорічному листі, якого я вам і прочитав, що обидва священники повернулися назад з відрядження. Опісля про нього стали поширюватися такі різноманітні чутки, що вони, раз у раз відкладаючи повідомлення про його відсутність, так ніколи нічого і не написали. Нові священники прибули до Провінції; діло Боже справлялося не так ревно, але безупинно і більш надійно, і з часом ім'я отця Фітцморіса пішло в забуток.

Він хотів було сказати ще щось, але Берлінґейм перебив його, запитавши:

— І якої ж ви думки про нього, отче? Цей чоловік був дурнем чи святим?

Священник звернув свої широко розплющені блакитні очі до запитувача.

— По-справжньому не можна обрати, містере Мітчелл: він був дурнем від Бога, як і багато святих до нього, і я можу сказати тільки те, що його шлях — то не є шлях Товариства. Мертвий місіонер нікого вже не навертає, як і живий мученик.

— Істинно сказано, — вирік Ебенезер. — До лісу веде багато стежок.

— Тоді дозвольте мені поставити більш особисте запитання, — наполягав на своєму Берлінґейм. — Який шлях вам більше до душі?

Отець Сміт, перш ніж відповісти, здавалося, на якусь хвилю задумався над цим питанням. Він вибив з люльки попіл і зашарудів паперами на столі.

— Чому ви питаєте? — нарешті озвався він, хоча з його голосу можна було виснувати, що він і так уже знає причину. — Навряд чи можна якось вивірити, здатна людина стати мучеником чи ні, перш ніж доля штовхне її до цього.

У відповідь на те Берлінґейм лише всміхнувся, але помилитися щодо його намірів було неможливо. Ебенезер, пройнятий жахом, аж почервонів.

— Річ у тім, — вів далі священник, — що я ніяк не можу зважитися на те, щоб віддати «Діярій» у ваші руки. Способи, до яких вдається Куд, безмежно підступні, а ваші повноваження підписані Ніколсоном, а не лордом Балтимором.

— То он воно що! — невеселим сміхом засміявся Берлінґейм. — Ви не довіряєте Ніколсону, який завдячує свою посаду Балтимору?

Священник похитав головою.

— Френсіс Ніколсон ні в кого не буде попихачем, мій друже! Та хіба ж він не завдав удару губернатору Ендросу, який колись був його начальником? Хіба ж він не збирається перенести столицю із Сент-Мері до Енн-Арундела лишень для того, щоб показати свою відданість протестантському королю?

— Заради Бога! — вигукнув Берлінґейм. — Але ж саме Ніколсон і викрав «Діярій» і потайки переправив його Балтимору!

— Як я вже допіру казав про містера Кука, — почав пояснювати отець Сміт, — усім людям властиво бути відданими, але предмет їхнього сторонництва можна знати в кращому разі лише приблизно. Так і отець Фітцморіс виказав відданість і готовність завзято служити Провінції, як це зробили отці Вайт і Елтем, але, опинившись тут, та ж сама завзятість призвела до того, що він, зневаживши свої обов'язки, втік; але до того жодна душа не відала про те, що він прагне іншої мети. Як вам це краще роз'яснити? — він нервово всміхнувся.

— Багато подорожніх їдуть в одному диліжансі до Плімута, — підказав Берлінґейм, — але не для всіх Меріленд є метою подорожі.

— Наш Лауреат не міг би сказати краще! Якби я побачив повноваження, написані рукою лорда Балтимора та завірені його підписом, бо саме цього мені й наказали вимагати, то я б тоді самому Жану Кальвіну віддав «Діярій», тож покінчимо на тому.

Опасуючись тих способів, до яких його друг, погрожуючи, міг би вдатися, Ебенезер був уже ладен благати священника, аби той довірився йому особисто, як поетові-лауреату, котрого призначив Чарлз Калверт, якщо він не може довіряти ані Ніколсону, ані Берлінґейму; але стримався, знову не без прикрощів згадавши, що його патент не є справжнім і не має законної сили, та навіть якби він і був таким, то все одно він не міг його пред'явити.

На обличчі Берлінґейма з'явився новий вираз: перехилившись через стіл до свого гостителя, він витягнув з-за пояса ножа, схожого на чингал з руків’ям, обтягнутим шкірою, і при світлі свічки провів великим пальцем по його лезу.

— Я гадав, що лист губернатора буде достатньо переконливим, — сказав він, — але ось логіка достатньо гостра, аби вплинути навіть на найпалкіших єзуїтів! Давай-но сюди «Діярій», якщо твоя ласка!

І хоча він і очікував якихось погроз, однак цей вчинок справив на Ебенезера таке сильне враження, що йому аж подих перехопило.

Отець Сміт витріщився широко розкритими очима на ножа й облизав губи.

— Я буду не перший, хто загине на службі в Товариства…

Навіть Ебенезеру ці слова здалися радше напускними, аніж зухвалими. Берлінґейм посміхнувся.

— То тільки достеменний боягуз і боїться чистого удару кинджала! Навіть отцю Фітцморісу випала тяжча доля, не кажучи вже про Катерину на колесі чи Лаврентія на решітці: яка мені з того користь, якщо я дам вам приєднатися до їхнього гурту? Від того ближчим, ніж зараз, до «Діярію» я не стану.

— Тож ви маєте на мислі якісь тортури? — пробурмотів отець Сміт. — Нам християнам це також не в новину.

— А найпаче Святій Римській церкві, — цинічно мовив Берлінґейм, — яка вимислила такі розкоші, що й сарацинам на думку не спадуть! — Не відводячи очей від священника, він заходився змальовувати, і то, може, тому, що Ебенезеру було б корисно те послухати, різноманітні речі, до яких вдаються агенти інквізиції, аби переконати когось: strappado, aselli, escalera, tabillas, дибу, «залізну діву», гарячу цеглу, «геєнну» та інші[56]. Лауреат був вражений цим переліком, хоча йому від того і не стало легше. Отець Сміт сидів з кам'яним виразом обличчя.

— Однак усі ці вишукані речі для знавців, — вирік Берлінґейм. — Той, хто вдається до такого, смакує страждання жертви, вони для нього є самоціллю, а не знаряддям, а мені воно не до шмиги, та й часу в мене немає для таких забав. — І досі пробуючи пальцем лезо ножа, він встав з-за столу, від чого священник несамохіть стенувся, і замкнув на засув двері будиночка. — Мені доводилося бачити, як карибські пірати заради розваги можуть примусити чоловіка з'їсти власні вуха або ж товчуть його доньку коротким мечем; але коли їм потрібно щось вивідати, то вони заживають простішого способу і дивовижно швидкого. — Він посунувся ближче до столу, тримаючи ножа. — Позаяк ти священник, то тобі не буде за чим шкодувати, але розв'яже тобі язика те, у який триб ти це втратиш. Втрата скарбу одним-єдиним махом вже сама по собі є тяжким ударом, але коли тебе грабують діамант за діамантом! Чи треба ще щось казати?

— Достолиха, Генрі! — вигукнув Ебенезер, схопившись на рівні ноги. — Я не думаю, що ти здатен на таке!

— Генрі, он воно як? — хрипло мовив священник. — То значить, ви все-таки не ті, за кого себе видаєте?!

Берлінґейм насупився, глянувши на Ебенезера.

— Я зроблю це, і ти мені допоможеш. Тримай його міцно, поки я знайду мотузку, щоб його зв'язати!

І хоча священник не виказував жодних намірів чинити опір, Ебенезер так і не зміг примусити себе долучитися до цієї справи. Він стояв ні в сих ні в тих.

— Нині, коли я вже знаю, що ви агент Куда, — вирік отець Сміт, — я ладен стерпіти будь-який біль. Від мене ви «Діярій» не отримаєте.

І коли Берлінґейм, щось прогарчавши, зробив крок наперед, священник вихопив з-під паперів ножика для розрізання сторінок і, відступивши до стіни, замість того, щоб прибрати поставу до захисту, притулив вістря своєї зброї до серця.

— Ані руш! — вигукнув він, коли Берлінґейм наблизився. — Ще один крок, і я заподію собі смерть!

Берлінґейм зупинився.

— Та то ви тільки лякаєте.

— Ну, то підійди і взнай, чи ж брешу я!

— І ви вірите, що ваш Бог прощає святе самогубство?

— Я не знаю, що Він прощає, — мовив священник. — Я слуга Церкви і добре знаю, що вони можуть виправдати мій вчинок.

Якусь хвилю помовчавши, Берлінґейм знизав плечима та сховав назад за пояс свого чингала.

— Pourquoi est-ce que je tuerais un homme si loyal à la cause sainte?[57]

Вираз непокори на обличчі священника змінився, і він тепер дивився недовірливо.

— Що ви сказали?

— J'аі dit, vous avez démontré votre fidélité, et aussi votre sagesse: je ne me confie pas à Nicholson plus que vous. Allons, le Journal![58]

Такий хід подій спантеличив Ебенезера не менше, ніж отця Сміта.

— Я не розумію твоєї французчини, Генрі! — сказав він з прикрістю. Але замість перекладу Берлінґейм повернувся до нього з чингалом і припер до стіни.

— Скоро зрозумієш, бовдуре! — вигукнув Генрі й, звернувшись до священника, що й досі стояв мов очманілий, наказав:

— Fouillez cet homme pour les armes, et puis apportez le Journal![59]

— Та що на тебе таке найшло? — став допитуватися поет. Опісля всіх тих сумнівів стосовно Берлінґейма цей новий поворот подій особливо його стурбував.

— Хто ви такий? — запитав священник. — І чим можете це засвідчити?

— Parlons une langue plus douce, — усміхнувся Берлінґейм. — Je n'ai pas d'ordres écrits de Baltimore, etje n'en veux pas. Vous admettrez qu'il ne soit pas la source seule de l'autorité? Quant à mes lettres de créance, je les porte toujours sur ma personne. — Він розстібнув сорочку і показав літери МС, що були вирізані на шкірі в нього на грудях. — Celles-ci ne sont peu connues à Thomas Smith?[60]

— Мсьє Кастен! — вигукнув отець Сміт. — Vous etês Monsieur Casteene?[61]

— Ainsi que vous etês Jesuité, — сказав Генрі, — et je peux faire plus que Baltimore ne rêve pour débarrasser ce lieu de protestants anglais. Vivent James et Louis, et apportez-moi le sacré Journal![62]

— Oui, Monsieur, tout de suite! Si j'avais connu qui vous etês…[63]

— Mes soupçons n'ont pas été plus petits que les vôtres, mais ils sont disparus. Cet épouvantail-ci paraît être loyal à Baltimore, mais il n'est pas catholique: s'il fait de la peine, je le tuerai…[64]

— Oui, Monsieur! — захоплено сказав священник. — Mais oui, j'apporterai le Journal tout de suite![65]

І він відбіг, аби відкрити ковану скриню, що стояла в кутку.

— Та що це все, заради Бога, означає? — скрикнув Ебенезер, якого роздирали сумніви.

— Це означає, — відказав його товариш, — що я не той Генрі, за якого ти мене маєш, і не Тімоті Мітчелл, як дехто мене зве. Я мсьє Кастен!

— Хто?

— Ваша слава ще не дісталася Лондона, сер, — засміявся в кутку священник. Він приніс стос паперів скрипту зі скрині й, повернувшись, зневажливо подивився на Ебенезера. — Мсьє Кастен у цих провінціях по всіх усюдах відомий як Великий Ворог англійців. Він був губернатором Канади й однаково бився і проти Ендроса, і проти Ніколсона в Нью-Йорку.

— Поки мої вороги не запобігли ласки у короля Людовіка і не розгромили мене, — з гіркотою сказав другий.

— Тоді мсьє Кастен утік до індіян, — вів далі Сміт. — Він живе між них і взяв собі за жону індіянку…

— Двох індіянок, отче Сміт: то гріх, який Бог мені простить за ту різанину у Скенектаді.

— Я чув, що ви були в маєтку полковника Германна в окрузі Сесіл, — сказав священник. — Чи може так бути, що полковник Германн не тільки людина лорда Балтимора, а й дещо більше?

— Із вірою в серці все стає можливим; принаймні він заперечував, що я в нього був, і твердив, що йому нічого не відомо про Нагих Індіян.

— Отже, ви зрадники, обидва! — крикнув Ебенезер. — Ти зрадник, — мовив він, звертаючись до свого товариша, — а я ж то думав, що ти мій найкращий друг Берлінґейм! Отже, ось чим пояснюється вся та різниця!

Чоловік з ножем у руці засміявся коротким глузливим сміхом і простягнув руку до отця Сміта, очікуючи «Діярій».

— Permettez-moi regarder се livre merveilleux pour lequel j'ai risqué ma vie.[66]

Священник охоче віддав її, і Берлінґейм без жодних вагань вдарив його по потилиці так, що той непритомний впав на підлогу.

— Я й не думав, що він такий дурень. Знайди мотузку, щоб зв'язати його, Ебене, і ми подивимося, що в нас тут є, перш ніж підемо звідси геть.

25

Подальший уривок з «Таємної подорожі вгору Чесапіцькою затокою» капітана Джона Сміта: відкриття Дорчестера і як капітан уперше ступив на ту землю

— Ну ж бо, в'яжи його, — повторив Берлінґейм, розклавши «Діярій» на столі. — Він уже починає ворушитися. — Але побачивши, що Ебенезер досі надто розгублений, щоб вдатися до якихось дій, він сам приніс мотузку і зв'язав священнику руки та ноги. — Принаймні хоч допоможи мені всадовити його в крісло!

Отямившись, отець Сміт різко смикнувся і моргнув, а по тому понуро втупив зір у «Діярій». Він здобувся на голос раніше, ніж поет встиг віднайти свій.

— То хто ж ви такий — Джон Куд?

Берлінґейм засміявся.

— Тільки Тім Мітчелл, як я й казав на припочатку, і хоч, може, король Людовік і Папа Римський і не числять мене серед своїх приятелів, одначе я відданий друг Балтимора. А що вам забракло віри, мій друже, то у вас тепер не гнеться шия.

А Ебенезеру, риси обличчя якого вирували, виказуючи сумніви, що його опосіли, він пояснив, що ще з 1692 року Меріленд повниться чутками про те, що десь неподалік кордону з Пенсильванією перебуває легендарний мсьє Кастен. Полковник Августин Германн з маєтку Богемія в окрузі Сесіл однаково заперечував присутність і Кастена, і так званих стабберноулів, або «Нагих Індіян», з півночі, але таким уже великим був страх загальної різанини, яку могли б влаштувати французи й індіяни — особливо з огляду на те, що Меріленд і Віргінія постійно відмовлялися надати допомогу губернатору Нью-Йорка Флетчеру, що перебував в облозі, і внаслідок взаємної недовіри всіх урядів провінцій, — що чутки все одно існували, і найхимерніші подробиці, які складали частину легенди про Кастена, як-то монограма, вирізана на його грудях, набули широкого розголосу, і люди в них вірили.

— Я надряпав ті літери кинджалом сьогодні ввечері в Оксфорді, — сказав він наостанок, показуючи їх знову при світлі свічки. — Бачиш, які вони ще свіжі. Це була та карта, якою б я не зважився зіграти при світлі дня!

Знесилений Ебенезер сів у крісло.

— Присяй-бо, як же ти мене налякав! Піди розбери тебе, адже ти з кожною годиною інший!

— Тобі не варто й пробувати. Налий нам ще по келишку цього чарівного вина і подумай над тим, що я тобі декілька годин тому сказав у заїзді. — Він поплескав священника по плечу. — То невдячний гість, що прив'язує свого гостителя на ніч до крісла, але нічого вже тут не вдієш. А втім, це ж саме та справа, заради якої ви були ладні померти, а це ж і вполовину не так боляче, як стати вихолощеним мерином n'est ce pas[67]?

Він засміявся, побачивши на обличчі священника відразу, і, коли вино налили, гості, звернувшись до своєї здобичі, разом заходилися читати verso (яке насправді було в оригіналі recto) документа:

Зіткнувшися з таким сердешним прийомом [так починався цей фрагмент «Історії»], який нам влаштували дикуни в Аккомаку та ті, що мешкають побіля річки Вігкокомоко, ми знову вирушили в путь, прямуючи до широкої води…

— Це він говорить про місто Гіктопіка, — охоче вдався до пояснень Ебенезер, хоча, по щирості, його поривала така суміш почуттів до свого колишнього навчителя, що заговорити його спонукало якесь почуття сором'язливості. — Це Король-Сміхун, про якого я тобі розповідав. Про тих других індіян я нічого не знаю.

— У Меріленді є дві річки, що мають назву Вікоміко, — у задумі сказав Берлінґейм. — Одна поблизу округу Сент-Мері на західному узбережжі, а інша нижче, в окрузі Дорчестер. Здається мені, що йдеться про останню, якщо він плив угору по затоці від Аккомака.

…але за браком свіжої води нам по двох днях довелося шукати суходолу, аби поповнити наші запаси. Ми здибали якісь Острови, усі вони були безлюдні й числом великі, з дуже високими й крутими берегами, що спадали прямісінько до води.

— Либонь, він натрапив на бескеття в окрузі Калверт, — підказав Ебенезер, пригадавши свій острів Семи міст. — Читаймо далі.

Попетлявши вздовж берега та приставши до нього, ми натрапили на ставок з прісною водою, яка виявилася напрочуд літеплою. Одначе нас так мучила спрага, що моя дружина, попри тую мою пораду, що вода брудна і негодяща для питва, нічого так не прагнула, як наповнити нею барильця по самі вінця, і по тому заходилася пити, покіль в усіх у череві не зачало хлюпати. Їм таки довелося про це пошкодувати, але більше про це перегодом.

Од Вігкокомоко до того місця все узбережє є цілою вервечкою низьких Болотистих островів милю чи дві завширшки та миль десять-дванадцять завдовжки, гидомирних і смердючих од стоячої в них води. До сього варт додати, що в повітрі над ними кружляють хмари капосних комарів, які так смокчуть людську кров, неначе нігди до того не їли. Достоту, се такий край, у якому хіба тільки дикуни й здатні жити…

— Цей опис пасує лише одному місцю, — розсміявся Берлінґейм, прочитавши уривок уголос. — Ви знаєте його, отче?

Священник, у якому, попри обставини, прокинулася цікавість історика, незграбно кивнув.

— Мочарі Дорсету.

— Авжеж, — потвердив Берлінґейм. — Острови Гупера, Бладсворта та Південна Мороква. Оце тобі ласий кусень для твоєї епопеї — перша біла людина, що ступила на землю округу Дорсет.

Ебенезер недбало подякував, вказавши, одначе, на те, що капітан поки ще не сходив на берег і може так статися, що він омине ті краї, залишивши їх позаду. І вже більш люб'язною була його відповідь священнику, який виказав велику цікавість до цього документа, шкодуючи про те, що досі не здогадувався про його існування, і для нього прочитав решту вголос.

Отак поповнивши, навсупір моїм засторогам, запаси води, ми вирушили до інших Островів, але по дорозі здійнявся вітер і хвилі, що дедалі дужчали вкупі з громом, блискавицями та дощем, і попри те що я та мої жовніри взяли рифи та закріпили вітрило і снасті, наша щогла та вітрило пішли за облавок. І такі несамовиті хвилі вдаряли в наш утлий барк, що з великими труднощами мені вдалося вмовити наших джентльменів, щоб вони взялися вичерпувати своїми капелюхами воду, бо ж інакше б ми набралися води й потонули. Ми об'якорилися, хоч поблизу й не було жодного місця, яке б обіцяло нам безпечну гавань, і впродовж двох страхітливих днів, поки задував борвій, ми простояли там, мало що маючи собі за підживок, опріч хіба що отієї мерзенної води у барилах.

Ота сама вода, якої мої люде напилися навсупір моїм застереженням, і справді виявилася зіпсутою, бо по тому, як товариство погамувало свою спрагу, їх усіх схопили нечувані кольки і вони мусіли без угаву звільняти свої сечники, але їхні утрібки облягла така хворість, що вони все одно мусіли виливати з себе воду та раз-у-раз спорожняти свої гузниці. Мало що мої люде робили цілісінький день і ніч, поки ми ото так гойдалися на котві, опріч як каляли в штани. Нарешті, через те що погода була тепла, хоч і дощова та вітряна, я наказав усім поскидати свої ногавиці, які були засрані так, що порятувати їх уже ніщо не могло, та викинути їх за облавок рибам. Усі так і учинили, хоч і вельми нарікаючи на теє, а найпаче ремствував мій супротивник Берлінґейм, який не втратить жодної нагоди, аби посіяти зерна невдоволення та розбрату.

— Хвалити Бога, він досі у товаристві мандрівників! — вигукнув Берлінґейм. — А то я вже боявся, що старий Джон порішив його після Аккомака.

— То була б непроста річ, якби довелося обирати між цими двома, — зауважив Ебенезер. — Капітан Сміт, безперечно, винахідливий, і жоден чільник не стане терпіти розкольницькі настрої, якщо тільки не прагне своєї згуби.

— Тобі легко казати, — різко відказав Берлінґейм. — Це не твій предок. Для мене питання вибору не стоїть.

— Але ж ми й не знаємо напевно, чи є він твоїм предком. Якщо зважити на все, то ці шанси доволі мізерні, хіба ні?

Це зауваження так прикро вразило Берлінґейма, що Ебенезер враз пошкодував, що сказав це, і вибачився.

— Це неважливо, — відмахнувся Берлінґейм. — Читай далі.

Отож залишившися так з неприкритими задами, вони, як я їм наказав, повсідалися на бортах, висунувшися за планшир, позаяк Чесапіцька затока, бувши великою за розміром, могла краще їм догодити, аніж наш барк. Одначе сей новий розказ мало пособив нам у нашій притузі, бо хоч вони й скидали отеє своє добро рибам, повітря довкола нас од їхніх спільних зусиль менш зіпсутим не ставало. Нічого не міг вдіяти і наш лікар, аби чимось полегшити їхній стан, і я од усього серця бажав, абисьмо опинилися на березі, де, зібравши живиці з гумового дерева та деяке інше зілля, що подостатком росло по навколишніх лісах, я міг би приготувати такого узвару, що у більшості з них був би закреп принаймні тижнів зо два. Прецінь, справи ставали ще гірше, бо тії бовдури, не в змозі погамувати свою спрагу, усе одно верталися до барил і далі пили тую воду, од чого бігунка та кольки ставали ще дужчими. Тілько двоє з-поміж нас не виказували ознак сеї хвороби: я сам, бо ж я так і не зважився пити з тих барил, присилувавши себе натомість жувати сиру рибу, і мій приятель Берлінґейм, який пив за трьох, але, очевидячки, мусів мати дуже міцну утрібку, бо жодного разу за тії два капосні дні він не закалявся.

Коли ж шторм нарешті минув і знову встановилася гарна погода, я з усім поспіхом оддав наказ полагодити наше вітрило, і дружина теє зробила вельми охвітно, узявши на латки наші сорочки. Вони вже воліли полишити море та пристати до якогось берега, бо хоч і були тепер нагі, яко наш Прародитель Адам, але хотіли викласти своє черево харчем і наповнити чистою водою та позбутися нарешті тієї бігунки. З огляду на той шалений грім, дощ, шторм і негоду, ми назвали тії протоки, у яких ото так довгенько були, Limbo, але я так гадаю, що, зваживши на тії бздини та слабування, що там відбулися, нам ліпше було б назвати їх Purgatorio[68].

Після напрочуд невдалого дня, що ми, вайлувато рухаючись, провели під вітрилом, поволі верстаючи путь, позаяк залога повсякчас мусіла звішувати свої гузна за бімс, ми натрапили на Сході на доволі зручну для судноплавства річку, що звалася Каскараваок…

— Це слово з мови нантікоків, — впав у річ отець Сміт. — За старих часів ним називали ту саму річку, що ми нині звемо Нантікок.

— Далебіг! — засміявся Берлінґейм. — Недалеко ж вони просунулися за ті лихі дні! — Він пояснив Ебенезеру, що річка Нантікок, яка позначає кордон між округами Дорчестер і Сомерсет разом з річкою Вікоміко впадає у Танжерську протоку, звідкіля, як то випливає із цих записок, Сміт відплив кількома днями раніше.

Єдине, що мене тієї днини розважило [читав далі Ебенезер], бо ж в іншому се був ще один смердючий день, було те, що Берлінґеймові нутрощі, здавалося, почали завдавати йому клопоту, і хоч він і походжав собі по барку туди-сюди, але з виразу його лиця можна було виснувати, що він відчуває певні незручності, час од часу схрещуючи та розводячи ноги, і було втішно спостерігати за тим, як він не знаходить собі місця. Коли ж він нарешті дасть собі волю і порсне, то, я так гадаю, се буде гарне видовисько з огляду на його огрядну статуру й те, як довго він мусів триматися…

— Жорстокий він чоловік, — мовив Берлінґейм, — так збиткуватися зі стану, у якому опинився той сарака! А ти ще й читаєш, так само ницо смакуючи ті подробиці, Ебене!

— Вибач, — усміхнувся Ебенезер. — Але ж це така дивовижа, що саме вона і підострожує мій інтерес, коли я читаю. Та мені так здається, що він ось-ось має пристати до суходолу в Дорсеті.

І, вже прибравши більш байдужого тону, він продовжив:

Ми ізразу ж посунули до берега, але ніяк не могли пристати до нього, бачачи ту велику кількість дикунів, що з'являлися з лісу, усіляко виказуючи свою ворожість. Уздрівши, що то ми єсть за люде, нігди таких пред тим не бачивши, вони перебігали зачудовані з місця на місце, а декотрі з них повидиралися на верхівки дерев, не шкодуючи своїх ані стріл, ані пристрасних почуттів, аби виказати свою лють. І довгенько вони так стріляли, поки ми ото, кинувши котву поза межами їхньої досяжности, колихалися на хвилях, усіляко виказуючи нашу зичливість. Але то було важкою справою, позаяк кожного разу, як я, вітаючи їх, приязно махав, якийсь жовнір чи джентльмен з моєї дружини неодмінно мусів перднути, що Дикуни сприймали як тєжку уразу, посилаючи ще більше стріл.

Наступної днини вони повернулися, беззбройні, кожен тримаючи в руках по кошику і, ставши у коло, заходилися танцювати, припрошуючи нас зійти на берег; але, бачачи, що в них нічого, опріч лиходійських замірів, немає, ми стрілили випалом з мушкетів, які зарядили, як пістолі, опісля чого вони всі попадали ниць і почали розповзатися навсібіч до поблизьких великих заростів очерету, де у засідці купками було причаїлися їхні побратими. Ми зачекали і, коли здалося, що вони залишили се місце, ми одчалили і попрямували до берега, бо всім нам конче було потрібно бодай на якийсь час залишити наш барк. Я так собі міркував, що ми пристанемо до суходолу якомога тихіше, наберемо того харчу і води, які потрапимо знайти, та й втечемо до більш привітного місця. Отож із сеї причини я й наказав, оскільки ніхто з моєї залоги не міг втриматися, аби не вчинити пострілу зі своєї гузиці, котрий напевно вже дав би знати про наше наближення, щоби кожен, кому приспічить, перехилив би свої сідниці за облавок аж до самісінької води і, так їх зануривши, зробив би те, що треба. Але коли перший, такий собі Енас Тодкілл, жовнір, спробував те вчинити, то щойно він замочив свої стегна, як його ізразу ж через увесь зад вжалив хвіст великої морської кропиви — це щось на кшталт білої медузи, які у великій кількості трапляються у тих водах, — залишивши на його сідницях болючу червону смугу. Опісля чого лише по довгім вмовлянні я спромігся вблагати решту вчинити так само. Щодо Берлінґейма, то що його дефекація наближаєся, про теє було написано на його лиці, і він навіть не наважувався говорити, аби не вибухнути; але теє діло з морською кропивою так налякало його, що він намагався перебороти себе, аби протриматися ще якусь хвилю, доки ми опинимося на березі.

Ніс нашого барка торкнувся землі (яка насправді була лише заростями очерету й багнюкою), я кинув нашу котву якомога далі вглиб суходолу, і ми вже лаштувалися виладуватися. Я, за своєю звичкою, ступив на бушприт і вже був би зіскочив на берег, позаяк я залишив за собою право першим ступати на кожну нововідкриту землю, і се місце не мало б стати винятком. Але Берлінґейм, котрому нетерпеливилося залишити скорше судно, аби позбутися отого свойого паскудного ладунку, грубо одіпхнувши мене вбік, хоч я і був капітаном та якось його спасителем, зайняв місце попереду. На якусь мить я скипів од гніву од сього його нахабства, і таки дав би волю своїм рукам, але в той же мент із чагарнику неподалік вискочила ватага дикунів і вхопилася за якірний канат вочевидячки з наміром витягти нас на сушу та захопити нас і наше судно. Коли вже справа так повернула, я був радий, що Берлінґейм залишився попереду, захищаючи решту з нас своїм опасистим тілом.

— О Боже, — пробурмотів Берлінґейм. — Боюся, що мій предок вскочив у халепу!

Належитою стратегією [вів далі Ебенезер] було би стрілити випалом у поган, аби одігнати їх геть, але вони були вже майже впритул перед нами, та й маю визнати, що в нас жаден мушкет не був заряджений, позаяк я гадав, що берег вільний од дикунів. Поза тим я міг би перерізати линву і таким трибом позбутися їх, але мені дуже була не до смаку та думка, що нам доведеться принести в жертву нашу котву, яка так добре прислужилася нам під час шторму, що допіру минув, і котра нам, поза сумнівом, ще б знадобилася. Опріч того, дикуни з'явилися так знагла, що в мене не було часу й подумати як слід. Отож не обравши жадного з тих можливих шляхів порятунку, я вчепився за наш кінець линви, і, як передав його решті залоги, ми потягли той кінець од дикунів до себе, аби одзискати нашу котву і нашу свободу. Дикуни, на наше щастє, були неозброєні, вочевидячки сподіваючись без труднощів витягти нас на берег, і таким чином ми не наражалися на їхні стріли. Берлінґейм був надто наляканий, аби прийти нам на поміч, і збаранілий стояв на носі, не в змозі одійти назад, бо ми всі скупчилися позад його, тягнучи за канат.

Перетягуванє каната, яке по тому відбулося, було з себе мовби спортивне змаганє, і я так гадаю, що ми перемогли б, якби нам ніщо не стало на заваді в сій грі, що велася не на життя, а на смерть. Але дикуни своїм жахливим вереском і завиванєм нагнали такого страху на Берлінґейма, що він, врешті-решт, цілковито втратив владу над своєю утрібкою і, досі стоячи на носі корабля, неначе якась потворна гальюнна хвігура, порснув тими скарбами, що громадив усі ті останні дні. Таким уже було моє безталанє, що я стояв упритул до нього, та ще й схилившись під його могутньою дупою, поставивши ноги так, аби зручніше було тягти линву, і коли я скинув головою, щоб подивитися, чи ж Берлінґейм досі з нами, я у млі ока був засраний так, що очі мої геть нічого не бачили і я не міг розтулити вуста, аби бодай слово вимовити. По тому дикуни щосили потягнули за линву, а що поклад був увесь у багновищі, то я, послизнувшись, втратив під собою опору і пролетів межи ногами у Берлінґейма, скінчивши тим, що грьопнувся обличєм у драговинє на березі. Отой самий Берлінґейм, втративши таким робом рівновагу, упав слідом за мною, усівшись прямісінько мені зверху на голову.

Одразу ж звільнивши свойого рота од гівна та багнюки, я наказав своїм жовнірам заладувати мушкети та відкрити вогонь по дикунах, але ті дикуни ізразу ж напосілися на мене та на Берлінґейма і, прикриваючись нами як запоручниками, знаками наказали, аби решта дружини здалася в полон. Я наказав їм, а хай йому грець, стріляти все одно, але вони не схотіли одкривати вогонь з обави поцілити в мене, тож ми мусіли здатися на ласку дикунів, і нас як бранців доправили до їхнього поселення.

Отаким побитом, у невластивий для мене манір, я вперше ступив на берег сеї паскудної місцини, докладний опис якої йтиме по сьому…

Ебенезера розібрав такий сміх, що він ледве спромігся дочитати ці останні рядки; навіть полонений священник не міг погамувати своєї веселості. Якусь хвилю Берлінґейм, здавалося, не розумів, що читання добігло кінця, але потім він різким рухом подався вперед.

— То це кінець?

— Кінець цієї частини, — зітхнув Ебенезер, утираючи очі. — Їй-бо, оце так відвага! І у який же то чудернацький спосіб відкрили мій округ!

— Царю Небесний, — вигукнув Берлінґейм, — але ж це не те місце, де можна було б поставити крапку! — Він вхопив «Діярій», аби подивитися самому. — Бідолашний нетіпака — як же я йому співчуваю! Я так тобі скажу, Ебене: хоч я не маю його постави, але з кожним новим епізодом відчуваю дедалі більшу певність у тому, що сер Генрі є моїм прародителем. Я відчув це, коли вперше довідався про нього від тих панянок, яких врятував, а ще більше, прочитавши його «Особистий Діяріуш». І наскільки більше це відчуття зараз, коли ми дісталися з ним Дорчестера! Він уже подолав на своєму шляху половину Чесапіцької затоки, хіба ні? Адже саме там капітан Салмон і виловив мене!

— Це сусідство цікаве, що й казати, — визнав Ебенезер, — але майже п'ятдесят років розділяють ці події, якщо я не помиляюся. А відколи ми знаємо, що Джон Сміт невдовзі повернувся назад до Джеймстауна, у нас немає жодних доказів того, що сера Генрі кинули десь напризволяще.

— Ти так само міг би доводити цьому єзуїту, що святий Йосип був рогоносцем, — засміявся Берлінґейм. — Я так само певний у своєму прародителі, як він певен щодо прародителя Христа, хоч нам ще й доведеться взнати сам родовід докладніше. Кров'ю Христовою присягаю, я б руку віддав за те, щоб почути кінець цієї історії!

Ці зауваження ще більше збудили цікавість отця Сміта, і він став благати, аби Берлінґейм, перед тим як їхати, пояснив цю таємницю.

— Не думай, що ти так скоро нас позбудешся! — відказав Генрі, але вони так захопилися цією історією, що це розвіяло почуття неприязні між цими трьома, і він провадив далі та пояснив, що хоч його звати Тімоті Мітчелл, він є лише прибраним сином капітана Вільяма Мітчелла і має підстави підозрювати, що сер Генрі Берлінґейм у якійсь мірі є його предком. По тому він зробив ласку священнику, виклавши йому докладно всю історію своїх пошуків, і пояснив, які плоди вони принесли йому досі, але, попри всю ту сердечність, він наполіг на тому, щоб звільнити отця Сміта лише ненадовго для того, щоб той міг під пильним наглядом справити свою природну потребу, опісля чого нещасний священник був змушений провести ніч зв'язаний, сидячи в кріслі, а двоє відвідувачів розділили між собою його ліжко.

Однак менш ніж за пів години, коли свічка згасла, Ебенезер залишався єдиним у хаті, хто досі не спав. Він ніколи легко не засинав, а тієї ночі його додатково відволікала ще й присутність його друга та господаря, який був не дуже радий таким гостям, — особливо коли перший (уві сні, так слід було вважати) міцно тримав його за руку, від чого поетові було надто ніяково вивільнитися, а другий сусід хропів; але переважно йому не давало спати те, що він і досі ще не міг примиритися з усіма тими проявами Берлінґеймового характеру, з якими йому довелося мати справу, та засвоїти їх, як не давав спати і той явний зв'язок отця Сміта з французами та індіянами; хоч це в жодній мірі не кидало тінь на лорда Балтимора, одначе якось по-новому і у дещо складнішому світлі виставляло те, чого прагнув той джентльмен. Втім, і цими міркуваннями, які завдавали йому стільки клопоту, не вичерпувалося те, що відволікало його від сну: образ Джоан Тоуст ніколи не полишав надовго його думок. Попри Берлінґеймів скептицизм, Ебенезер був певен у правдивості слів С'юзен Воррен; він сподівався знайти свою кохану, яка чекає на його прибуття до Молдену. Коли опісля такої жахливої одіссеї, яку довелося йому пережити, — і хтозна, по яких світах довелося поволочитися бідолашній Джоан, — вони нарешті поєднаються у маєтку, який колись буде належати йому, що ж з того станеться? Це займисте надіб'я могло розпалити уяву поета!

Одне слово, він не міг заснути, і після години неприємних відчуттів він таки набрався достатньо мужності, аби залишити ліжко. Жариною з коминка він запалив нову свічку і, скориставшись пером і чорнилами пойнятого сном отця-єзуїта, розклав свого гросбуха, аби дати собі полегшу у віршах.

Але тим притомним думкам, що виповнювали його голову, він ніяк не міг дібрати відповідних виразів і слів; усе, що він був у змозі звіршувати піднесено-величного і дотичного до того, що його турбувало, і то тільки тому, що попередньо на протилежній сторінці він зробив деякі нотатки щодо цього предмета, вклалось у чотири десятки двовіршів, у яких усього-на-всього мовилося про дикунів-індіян Америки. Цей подвиг не приніс йому ніякої розради, але принаймні виснажив його: коли його очі вже почали злипатися, він задув свічку і, залишивши ліжко Берлінґейму, поклав свою голову на гросбух і заснув.

26

Подорож до Кембриджа та розмова, яку веде Лауреат на шляху до нього

Коли настав ранок, Берлінґейм звільнив отця Сміта від його пут і сам заходився готувати сніданок, поки священник розминав свої затерплі кінцівки. Увесь той час, одначе, він тримав «Діярій» під рукою, і попри всі запевнення єзуїта, що той не має жодних намірів чинити їм якісь перешкоди, він наполіг на тому, щоб знову зв'язати священника, коли вони закінчили їсти й почали лаштуватися в дорогу, не звертаючи уваги на всі Ебенезерові прохання про помилування.

— Ти судиш про все людство по собі, — почав він його картати. — Оскільки ти більше не став би мені перешкоджати, опинившись на його місці, то вже віриш, що й він би не став цього робити. На що я відповім, що мої міркування тотожні твоїм, і я б повернув собі «Діярій», перш ніж ти встиг би дістатися річки Чоптанк.

— Але ж він загине! Це ж майже те саме, що вбити його!

— Нічого подібного, — насмішкувато кинув Берлінґейм. — Якщо він справжній священник, яким йому і належить бути, то його відсутність одразу помітять парафіяни, які кинуться на пошуки та звільнять його ще до обіду. Якщо ж ні, то вони відплатять йому недбалістю за недбалість, як би то учинив його Бог, або радше його Орден.

Ці останні слова він сказав з усмішкою, звертаючись до отця Сміта, який з байдужим видом сидів собі у своєму кріслі, і додав:

— Ми вдячні вам за нічліг і харч, сер, і за ваш бездоганний Jerez. Ви можете сподіватися на те, що невдовзі у Джона Куда будуть неприємності, і коли це станеться, знайте, що в тому є і ваша заслуга, хоч ви й не з доброї волі, а з принуки доклали до того рук. — Він підштовхнув Ебенезера до дверей. — Adieu, панотче: коли ви розпочнете свою священну війну, пощадіть цього мого друга, який заступився за вас. А щодо мене, то сам мсьє Кастен ніколи не зможе знайти мене. Ignatius vobiscum.

— Et vobiscum diabolus[69], — відповів священник.

І так вони виїхали. Ебенезер був надто присоромлений, аби попрощатися з господарем, і, осідлавши своїх коней, вони вирушили в дорогу, яка, вигинаючись широкою дугою на південь, вела, як твердив Берлінґейм, до перевозу на річці Чоптанк, звідкіля вони мали намір переправитися до Кембриджа і розпитати там, де мешкає Вільям Сміт, а потім уже вирушити до Молдену.

Стояв розкішний осінній день, бадьорий і ясний, і, не зважаючи на настрій Лауреата, Берлінґейм був явно в доброму гуморі.

— Залишилося знайти лише один фрагмент історії Сміта! — вигукнув він, коли їхні коні пустилися клусом по дорозі. — Подумати тільки: може, скоро я взнаю, хто ж я такий!

— Будемо сподіватися, що цей Вільям Сміт не такий впертий, — відказав поет. — Поки взнаєш, хто ти єсть, можна такого накоїти, що відповіді не вистачить на те, щоб спокутувати свою провину.

Берлінґейм декілька хвилин їхав мовчки, перш ніж знову спробував завести розмову.

— Я так гадаю, що лорду Балтимору щось не так доповіли про характер цього єзуїта, але генерал не може знати всіх своїх лейтенантів. У папістів є така приказка: Не варто по одному священнику судити все духівництво.

— Є ще й інша з Євангелія, — сказав Ебенезер. — По їхніх плодах ви пізнаєте їх…

— Ти надто суворий, мій друже! — Берлінґейм почав виказувати певні ознаки роздратування. — Це тому, що ти не виспався минулої ночі?

Ебенезер спалахнув.

— Минулої ночі мені спали на думку деякі вірші, і я записав їх, щоб не забути.

— Справді? Я радий це чути; ти надто довго був далеко від своєї музи.

Доброзичливість у голосі його приятеля розвіяла, принаймні на деякий час, той розбрат, що панував у душі Ебенезера, і хоча він і підозрював, що з нього кепкують, він, одначе, усміхнувся і дещо сором'язливо сказав:

— Їхньою темою є індіяни-дикуни, які справили на мене сильне враження.

— Ну, то давай, викладай, я маю їх почути!

Після деякого вагання Ебенезер погодився, і не тому, що прагнення Берлінґейма було щирим, а радше тому, що в тій плутанині суперечливих почуттів, які охопили його стосовно друга, його поетичний дар був єдиним тереном, на якому він міг твердо, як йому здавалося, стояти лицем до лиця зі своїм колишнім наставником, не відчуваючи ніяковості й сорому. Він видобув свого записника з великої кишені каптана і, давши своїй кобилі волю брести, як їй заманеться, розгорнув його на тому місці, де були свіжозанотовані двовірші.

— Той дикун, якого ми побачили вчора вранці, спонукав мене написати це, — пояснив він і став читати, і його голос коливався у такт кроків його коняки:

— Ледь Капітанів Дім лишив,

Я на Коня й у Путь спішив

У Чесапік аж олень цей,

І Гони ці, й жахне Лице

Того за ним, Дикун був тим —

А ми на Манівці стоїм —

На нього — ми, а він — на нас.

Зборовши Подив свій ураз,

І став я видивлять якраз

Вид дикий, Тип екзотичний,

Взір лютий, Вбір еротичний,

А Плечі засмаглі й нагі,

Член безволосий й без снаги

Гойдавсь, а Фарба на Шкірі

І Груди — Гріх, що без міри

Припрошує Вдів всіх старих,

Без Вроди й змарнілих без Втіх,

Які тікають від Чеснот

Вузьким Шляхом в Ліс до Істот,

До Дикунів, Прокляття їм,

Грішать вони Зляганням сим,

І Хіттю й Блудом тим своїм,

Усім враз…

— Добре написано! — вигукнув Берлінґейм. — Опріч твого казання наприкінці, це те ж саме, що відчуваю і я. — Він розсміявся. — Мені так здається, що минулої ночі в тебе на думці було ще щось, а не тільки поганин: усі ці любовні балачки будять у мені бажання, і я починаю сумувати за моєю милою Порцією!

— Годі тобі! — негайно ж застеріг його поет. — Не припускайся вульгарної помилки тих критиків, що вже виносять судження про твір раніше, ніж взнають його повністю. Я далі розмірковую над тим, звідки взявся цей індіянин.

— Вибач, — сказав Берлінґейм. — Якщо решта така ж гарна, як і початок, то ти й справді поет.

Ебенезер зашарівся від задоволення і став читати далі, але вже дещо рішучіше:

— Звідкіль Дикунська Раса ся

У МЕРІЛЕНДІ взялася?

Чи ж з Предків давніх Рід ведуть,

Й Лжеці й Платон виводять Путь

Їх з Атлантиди, що на дні

Холоднім в Океані, ні?

Або ж мудріше Рід вести

Їх із Племен тих десяти

Гебреїв бідних, що колись

Пішли з Ізраїлю кудись.

Де Знак їх, Натяки й Сліди —

Дикун — мо' Жид без Бороди?

Чи ж Каїн, заздрий кровоблуд,

Їх рід почав, на сором й суд

З Сестрою він так радо ліг

І Брата свого вбити зміг:

Од Гніву Бога він тікав

Й безладний, клятий Шлях обрав

У МЕРІЛЕНД, й сховався там,

Спокуту всім шукав Гріхам,

Й, як Жарт, сплодив він тих

Поган, і рослих, і низьких?

Ще кажуть, смаглий сей Народ

Сухий утік у той Потоп.

Що геть Ковчег відніс тоді —

Забава довга на Воді,

Й усіх, крім Двох, там потопив:

З Залоги Ноя Моряків

(Хоч мало тих було, хто плив),

Й Пани Дикунські дужі ці —

На Мерілендськім Бережці,

Живі, проте на Мілині,

А Смертні тонуть вдалині.

Відстежив Дехто слід Племен

Цих голозадих ще здавен,

В невинний Людства Час, який

Овідій звав Вік золотий:

Коли Сатурн сидів вгорі.

Тож Вчені вивели старі:

Дикунським Домом був той Сад,

Де три Сестри сиділи в ряд

І доглядали Гери Гай,

Де Яблука злоті, й цей край,

Раз Геркулес пограбував,

Садок той Гесперид всяк знав;

А інші ж кажуть мудреці

Про Рай Земний, де древні ці

Адам і Єва на Обід

Вкусили заборонний Плід,

Й цей Рай — те Першоджерело

Дикунства. А комусь було

Воно на Авалоні тім

З Артурових Легенд, утім,

Є інші, й в Дикунах для них

Є Сходу Присмак з основних,

Чи до Смаку ще Вікінгам

Той МЕРІЛЕНД тоді був сам,

Червоношкірі — Діти їх,

І Північ й Дикість є у них.

Чи ж Прагнення значні ті всі,

Невгавні фінікійські сі

Привéли Банду Моряків

До МЕРІЛЕНДСЬКИХ Берегів,

На Бригах Люду й Звірів тьма,

Але Попів й Суддів нема:

З Припасом і Дівками так

Колонізують вони всмак

Чужий сей Берег, й в тих падлюк,

Що не Дитина — то Байстрюк.

Якщо ж якийсь там Індивід

Не прийме версій про їх Вид

Й питатиме про Правду їх

Походження та інших всіх

Деталей — тих я не люблю,

Кого ніяк не вдовольню,

До Мефістофеля я шлю,

Що в Пеклі, у Вогнях Пожеж,

І Індіян зродив тих теж!

— Що ж, усе це збіса кмітливо! — вигукнув Берлінґейм. — Чи ж то внаслідок тих труднощів, що тобі довелося пережити під час подорожі, чи то через те, що ти додав пів року у віці, але присягаю, ти тепер удвічі кращий поет, ніж був у Плімуті. Ті строфи про Каїна мені здаються особливо вдалими.

— Це дуже люб'язно з твого боку, що ти так оцінив цей уривок, — сказав Ебенезер. — Можливо, він стане частиною «Мерілендіади».

— Хотів би й я так добре складати вірші. Але скажи мені, поки все це ще не вивітрилося з моєї голови, чи й справді «індивід» римується з «вид», а «народ» із «потоп»?

— Вони таки й справді римуються, — відповів поет.

— Але чи не було б краще, — наполегливо, але доброзичливо вів далі своєї Берлінґейм, — римувати «індивід» зі, скажімо, «родовід» і «нарід» із «павідь»? Хоч, звісно, я і не поет.

— Не треба неодмінно бути куркою, щоб судити про яйце, — визнав Ебенезер. — Річ у тім, що рими, які ти назвав, є водночас і кращими, і гіршими від моїх: кращі вони тому, що їхнє звучання більше подібне до тих слів, із якими ти їх римуєш; а гірші тому, що така близькість тепер не в моді. «Індивід» і «родовід»: тут бракує молодецтва, хіба ні? Але «індивід» і «вид» — тут є несподіванка, є барва, є дотеп! Одне слово, це достоту досконалий гудібрастичний вірш.

— Гудібрастичний, он як? Чував, як у «Медальйоні» добре відгукувалися про «Гудібраса», але сам я завжди вважав, що він нудний. Що ти маєш на мислі, коли кажеш «гудібрастичний»?

Ебенезер ледве міг повірити в те, що Берлінґейм і справді був таким невігласом, який нічого не знав про гудібрастичну риму чи взагалі міг чого-небудь не знати, але такою була приємною ця зміна звичних їм ролей, що він легко відкинув свій скептицизм.

— Гудібрастична рима, — пояснив він, — це така рима, яка є близькою, проте не лише гармонійною. Візьмімо іменник «екіпаж»: яку б риму ти до нього підібрав?

— Стривай, дай-но подумати, — замислився Берлінґейм. — Я так гадаю, «типаж» згодився б, чи «паж», що скажеш?

— А от і ні, — усміхнувся Ебенезер. — Це надто очікувано; це те, що будь-який віршомаз міг би запропонувати — без жодних образ, ти ж розумієш.

— Та які там образи.

— Ні, «екіпаж» ти маєш римувати з «ваш» чи «скупа аж»; це майже схоже, але не зовсім.

У Індіян звуть водний Екіпаж

Каное, й похвалить їх зваж.

«Екіпаж», «зваж» — ти слідкуєш за моєю думкою?

— Я вхопив сам принцип, — вирік Берлінґейм, — і я пригадую, що подібні рими були в «Гудібрасі»; але маю сумніви, що коли-небудь зможу застосувати це на ділі.

— Звичайно, зможеш! Потрібно лише набратися відваги, Генрі. Візьмімо, наприклад, «кричати»: Раз чоловік і я взялись кричати. Із чим ми це зримуємо?

Берлінґейм на якусь хвилю задумався над цим завданням.

— А що ти скажеш про «гарчати»? — зважився він нарешті на відповідь.

Раз чоловік і я взялись кричати:

Гарикать я, а він — гарчати.

— Це гарна строфа, — відказав Лауреат, — і вона виказує певну дотепність. Але самій римі бракує жартливості. — «Кричати», «гарчати» — ні, це надто близько.

— Ну, то, може, «чвалати»? — запитав Берлінґейм, який вочевидь входив у смак.

Раз чоловік і я взялись кричати:

Хто з нас на кóні буде мчати.

— Це ще дотепніше! — поет сплеснув у долоні. — Краще, ніж те, що міг би написати Том Трент з допомогою Діка Меррівезера! Але все одно це ще не гудібрастичний стиль. «Кричати», «гарчати»; «кричати», «чвалати».

— Я здаюся, — сказав Берлінґейм.

— Тоді як тобі ось це:

Раз чоловік і я взялись кричати

Про те, у кого ж кращі шати.

«Кричати», «шати» — оце і є гудібрастичний стиль.

Берлінґейм скривився.

— Але ж вони у розладі й так деренчать, що аж ріжуть вухо!

— Саме так. І що більший розлад, то кращий куплет.

— Ага, он як! — вигукнув наставник. — А що скаже мій Лауреат на це?

Раз чоловік і я взялись кричати:

Кому на чалому, кому — чимчикувати.

— «Кричати» й «чимчикувати»? — вигукнув Ебенезер.

— А хіба вони не деренчать, неначе мідні дзвони Аїда?

— Ні, так нізащо не годиться! — Ебенезер рішуче похитав головою. — Я думав, що ти вловив суть, але слова мусять бути до певної міри близькими, якщо ти хочеш, щоб вони деренчали. «Кричати» й «чимчикувати» — це два кораблі у різних океанах: вони в принципі не можуть зіткнутися, а саме цього зіткнення ми і шукаємо.

— Тоді спробуймо ось так, — запропонував Берлінґейм:

Раз чоловік і я взялись кричати:

Кому — женитись, кому — бочкувати.

— «Бочкувати»! Ти сказав «бочкувати»? — Ебенезер почервонів. — Яка ще така «бочка»? Нащо вона тобі здалася?

— Це гудібрастичний стиль, — усміхнувшись, відповів Берлінґейм. — І вона мені потрібна, щоб посцяти.

— Присяй-бо! — він ніяково засміявся. — Це найусцятніший гудібрастичний вірш, який я коли-небудь чув!

— Хочеш почути ще? — запитав Берлінґейм. — Я старанний учень деренчливого римування.

— Та сцяти я на нього хотів, — вирік поет. — Твій урок закінчено!

— Е, ні, я тільки-но вловив, у чому тут справа. Може так статися, що я й сам коли-небудь візьмуся складати вірші, бо це, здається, не така вже й морока — не мішки тягати.

— Але ж ти знаєш приказку, Генрі: Поетами народжуються, а не стають.

— Та годі вже тобі! — насмішкувато кинув Берлінґейм. — Хіба ж ти не став Лауреатом, перш ніж почав складати пристойні вірші? Б'юся навзаклад, що я б потрапив римувати на рівні з найкращими, якби добряче попотів над цим.

— Ніхто краще від мене не знає твоїх талантів, — ображеним тоном сказав Ебенезер. — Однак істинний поет не має жодних інших талантів, опріч таланту до віршування.

— Ти тільки-но випробуй мене, — кинув виклик Берлінґейм. — Ну ж бо, називай мені слова і слухай, як я римую.

— Гаразд, але складати вірші — це дещо більше, ніж просто підбирати слова, які б тулилися до купи. Я тобі закину рядок, а ти мусиш підібрати мені до нього пару.

— Давай, кидай свої рядки-вудки і побачиш, що за риба потрапить тобі на гачок!

— Ну, то тримайся, — попередив Ебенезер, — бо я почну з важкого: Тож кинув Лицар наш Житло.

— Це з «Гудібраса», — відзначив Берлінґейм, — але я забув, із чим там Батлер це римував. «Житло», «житло» — а, ну, то це зовсім не важко:

Тож кинув Лицар наш Житло,

Що слід давно продать було.

— Надто точно, — сказав Ебенезер. — Ану вріж нам гудібрастичного!

— Я з твоєю гудібрастикою собі щелепу зверну! А втім, як хочеш, щоб тобі деренчало, то я зроблю зараз так, що твої вуха здригнуться:

Тож кинув Лицар наш Житло

Й скакнув, як шибеник, в сідло.

Ну як — тебе корчить від цих слів?

— Воно таки заповнює прогалину, — мусив визнати поет. — Але різниця між поетом і фертиком якраз у тому й полягає, що другий усуває прогалини, неначе корабельний конопатник, затикаючи щілини, аби човен тримався на плаву, тоді як перший робить діло так, як чоловік, що має справу з дівчиною: він заповнює прогалину, але із завзяттям, вишукано і дбайливо; у тому, як він дошпаровує, є і краса, і втіха, і практичність.

— Їй же бо, мій друже, — сказав Берлінґейм, — твої слова — наче мова богів. Послухай, а як би Поет-лауреат заповнив цю прогалину, що зяє, мов Пекельна Прірва?

Ебенезер відповів:

— Її заповнив сам Сем Батлер, й ось у який спосіб — завваж, яка майстерність, яке зіткнення рим:

Тож кинув Лицар наш Житло

Й скакав полковникувато.

— Еге, стривай-но, — скрикнув Берлінґейм. — Це вже занадто! «Пол-ков-никувато»! Це якась вигадка — так, це Химера! «Пол-ков-никувато», га?! Чому б містеру Батлеру, якщо він так кохається у тому своєму дивакуватому слові, не сказати тоді «половувато», як то воно і має зватися, і римувати вже звідсіля?

— А й справді, чому б ні? Що б ти зримував із «половувато», Генрі?

— Ото ще мені мороку знайшов, — глузливо кинув Берлінґейм. — «Половувато» римується… Ну, «половувато»… — він завагався.

— От бачиш, — усміхнувся Ебенезер. — У своєму натхненні поет дібрав риму для «житло», яка заразом є і римою, і римою у гудібрастичному стилі, не загнавши себе у глухий кут, як ти. Ну ж бо, здавайся; скажи, що не існує рими до «половувато».

— Я здаюся, — мовив Берлінґейм удавано смиренно. — Я склав перший рядок — Тож Лицар половувато, — але мені ніяк не вдається це зримувати, кат його бери.

Подорожні перезирнулися.

— Ну, годі вже, — пробурмотів Ебенезер, — урок закінчено.

Але Берлінґейм був у захваті від того, як ладно, хоч і ненавмисне, у нього все те вийшло, і він продовжив, театрально декламуючи верхи на коні:

Тож Лицар половувато

Скакав в пекельнувате Зло,

Надія ж — вічне Джерело?

Скрізь веснувало і мело

(Це є й в Щоденниках як тло,

І в Денниках таке було,

І в Ночуваннях теж могло)…

— Припини! — наказав Ебенезер. — Досить уже тобі верзти казна-що, Генрі, а не то від цих плюгавих віршиків мій сніданок залишиться на дорозі.

— Вибач мені, — розсміявся Берлінґейм. — На мене найшло натхнення.

— Ти з мене збиткуєшся, — обурено сказав Лауреат. — Але не надимайся вже так від пихи, ото ще мені досягнення! У нас, у поетів, такого й кращого добра на сторінку разів у п'ятдесят більше набирається! У тебе є певний хист тулити рими, це ясно; але не думай, що ти можеш зримувати будь-яке слово у Рідній Англійській, адже поет може назвати тобі такі слова, схожих на які ти в мові не знайдеш.

— Ха! О! Ха! — вигукнув Берлінґейм у припливі раптової веселості. — Мені тут ще понапридумувалося! Далебіг, таж вони пхаються мені до голови, неначе поросята до цицьок Порції!

О Музо, дай мені Крило,

Співать, як Лицаря змело,

Його два-три тоді було;

Угрудь й навзадь його вело,

Співать, як вчорашнювало,

Співать, як сьогоднювало,

І внутрішньо, і зовнішньо,

Коротко й довготривало,

І навіть споконвічнило.

Про темно, світло і тепло,

І Матір, й Батька тут звело,

Сестру і Брата облягло,

Багряним й синім зацвіло,

Й Усячини іще дійшло…

— Ти мене не любиш! — сердито сказав Ебенезер. — Я не хочу більше цього чути!

— Ба ні, благаю тебе, — засміявся Берлінґейм, — не відкидайся вже так від мене!

— Гріховна гординя! — дорікнув поет, дещо опанувавши себе.

— Таж це все задля жарту, Ебене; якщо тебе це дратує, мені дуже шкода. Тепер ти вчитель, а не я, і можеш чинити так, як вважаєш за потрібне. Правду кажучи, ти багато чого мене навчив.

— Ясно, що твоєму таланту потрібна вузда, а не батіг, — мовив Ебенезер.

— Ну, то як, ти продовжиш?

Ебенезер на якусь хвилю замислився, а потім таки погодився.

— Ну, то хай буде так, але більше не дражнитися. Я піддам тебе найсуворішому випробуванню, яке є у мистецтві римування: це найслизькіша скеля на кам'яному схилі Парнасу!

— Піддавай, як хочеш, — сказав Берлінґейм, — якщо йдеться про рими, то присягаюся, у цьому мене ніхто не перевершить, адже я вивчив нашу стареньку Рідну Англійську до самісіньких її потайних причандаль. Але ж стривай, чого б нам не зробити з того спір, то як — ти не проти? Бо ж інакше яка різниця, чи виграєш ти, чи програєш?

— У мене немає нічого, що я міг би поставити в заклáд, — сказав Ебенезер, — та навіть якби й мав, тобі не слід було б битися навзаклад, позаяк слово, про яке я кажу, не має собі подібних. — Але потім йому спало на думку дещо краще: — Слухай, як далеко та переправа, про яку ти казав?

— Я так гадаю, миль п'ять чи шість звідси.

— Тоді закладімося на нашу подорож верхи, якщо ти не проти. Якщо ти не зможеш зримувати той рядок, який я тобі загадаю, тоді муситимеш іти пішки звідси і аж до Кембриджської переправи; а якщо зможеш, то йтиму я. Згода?

— Це гарний заклад, — мовив весело Берлінґейм, — а я до того ще додам: той, хто програє, муситиме йти не тільки пішки, але й позаду цієї чалої шкапи, у якої завжди десь зрання з дупи задимає вітерець. Це надасть перемозі пікантності!

— Згода, — пристав на це поет. — Отож почнімо випробування. Я тобі придумаю один рядок, а ти мусиш зримувати його. І зваж на те, що це має бути не гудібрастичний, а досконалий відповідник.

— Чи то якесь «пальто»? — запитав Берлінґейм. — Бо я скажу «інкогніто».

— Ні, — посміхнувся Лауреат, — і це також не «література».

— Всяк зна, що я не дура, — засміявся його наставник.

— І не «проступок».

— Зерно від куколю, ядра від шкаралупок!

— І не «докука».

— У лоб ніхто не стука?

— І не «блощиця».

— Я так гадаю, інша абищиця?

— І не «шаровари».

— Чим не привід зчинити чвари!

— І не «шарлатан».

— Тонко, наче тарлатан!

— І не «сарацин».

— Ти береш мене на кпин?

— І не «ненавмисність».

— Сумна є наша дійсність!

— І не «катоптромантія».

— Це не гра, а якась дипломатія!

— І нема тут «Прокруста».

— Та щоб тобі було пусто!

— І не «Пікаділльська пихатість».

— Чи пика в ділі ся і пихка, й їсть?

— І не «бабусин візит».

— Давай вже кажи, і квит!

— Це «місяць», — відказав Ебенезер.

— «Місяць»? — вигукнув Берлінґейм.

— «Місяць», — повторив Лауреат. — Знайди мені риму до слова «місяць». Серпень — в Році восьмий Місяць.

— «Місяць», — знову сказав Берлінґейм. — Але ж це всього лише два склади!

— Далебі, тоді це має бути легко, — всміхнувся Ебенезер. — Серпень — в Році восьмий Місяць.

— Серпень — в Році восьмий Місяць, — Берлінґейм почав виказувати певні ознаки занепокоєння, перебираючи весь свій словниковий запас.

— І дивись мені, не шепелявити, — застеріг Ебенезер. — Не треба казати «Хто не віриць — мене бісяць» або «Не плутай місяців і місць». Так не можна.

Берлінґейм зітхнув.

— І ти кажеш, ніякої гудібрастики?

— Ніякої, — підтвердив Ебенезер. — Ти не можеш сказати «Серпень — в Році восьмий Місяць, Не десятий і не з тисяч». Бен Олівер спробував було одного разу це в «Медальйоні», і всі одразу його забракували. Мені потрібна точна і звичайна, нормальна рима.

— І чи ж є вона у цій мові? — вигукнув Берлінґейм.

— Нє-а, — вирік поет, — як я і попереджав тебе перед тим, як ти погодився на парі.

Берлінґейм, дошукуючись слова, так напружував свою пам'ять, що в нього аж піт на чолі виступив, але хвилин за двадцять він таки був вимушений визнати поразку.

— Я здаюся, Ебене; твоя взяла. — І він вкрай неохоче, поки його вихованець з переможною усмішкою спостерігав за ним, зліз із коня і, зайнявши своє місце позаду шкапи, приготувався зустріти огидні наслідки своєї авантюри.

— І на майбутнє, Генрі, — сміливо дав пораду Ебенезер, — не встрявай з у суперечку поетами в їхніх угіддях. — І якщо вільно буде мені говорити відверто, то отримати дар слова сподобляються не всі, а тільки декотрі, і хоча в тому немає великої ганьби, якщо його комусь бракує, та було би безглуздям вдавати, що він є, коли його нема.

І, виголосивши таку незвичну для нього догану, Ебенезер, украй тим задоволений, заходився мугикати собі під ніс якусь мелодію. При першому ж невеличкому підйомі, що трапився їм у тій місцині, якою вони подорожували, чала кобила, що вже притомилася, голосно пустила вітри від тих зусиль, що їй довелося докласти, збираючись на гору. Берлінґейм загарчав щосили, сиплючи прокльони, й вигукнув з відразою:

— Та що це за словник такий убогий, у якому немає ані іменника, ані дієслова, що пасували б до «сяць» у «Серпень — в Році восьмий Місяць».

— Не варто нарікати на мову, — почав було Ебенезер, — бо це і справді найдивовижніший язик…

Він затнувся, і те ж зробили Берлінґейм і шкапа. Обоє чоловіків уважно подивилися один на одного, буцім чекаючи чогось.

— Ну, то вже не має значення, — зважився на слово Ебенезер. — Випробування скінчилося.

— Е, ні, пане Лауреате! — розсміявся Берлінґейм. — Моє скінчилося, але твоє лиш тільки почалося! Давай-но, злазь!

— Але ж «сяць», — спробував було протестувати Ебенезер, усе ж таки злазячи. — Це не наше слово, хіба ні? Що воно означає?

— Ха, — мовив Берлінґейм, знову сідаючи верхи на свого мерина, — наскільки я пригадую, ми не встановлювали таке мірило, як значення. «Що пасували б до „сяць“» — ось що я сказав: «сяць» є об'єктом того, що має «пасувати»; об'єктом дієслів є іменники; іменники — то слова. Ну ж бо, ставай позаду чалої!

Ебенезер зітхнув, Берлінґейм голосно розреготався, чала кобила знову випустила вітри, і так подорожні подалися до Кембриджа, а Берлінґейм при тому бадьоро наспівував:

Ти не шукай по Словниках,

Тих слів нема й по Закутках,

Яким не знайду Риму я,

Син капітана Мітчелла!

27

Лауреат стверджує, що правосуддя сліпе, і, озброївшись цим принципом, вершить суд

Коли вони прибули до переправи на березі річки Чоптанк, Берлінґейм оголосив, що Ебенезер відбув свій термін; він сплатив по шилінгу з людини за перевіз і ще один шилінг за коней, і подорожні зайняли свої місця на плашкоуті, щоб здійснити подорож до Кембриджа довжиною дві милі.

Берлінґейм вказав на декілька розкиданих понад річкою будинків, що ледь виднілися на протилежному березі.

— Ондечки місто, де засідає влада округу Дорсет. Коли твій батько востаннє його бачив, то це був лише пришиб для плантаторів.

Втомлений від випробування, яке йому щойно довелося пройти, Ебенезер анітрохи не приховував свого розчарування.

— Я знав, що то буде не англійський Кембридж, але маю визнати, і не думав, що він буде настільки примітивним. Що там є такого, що варто було б оспівати в епічних віршах?

— Хтозна, з яких халуп складалась справжня Троя, та й кому до того яке діло? — відповів його приятель. — Саме геній поета має перетворити на краще наявний у нього матеріал; і не треба багато красномовства, аби довести: що вбогіший предмет, то більшого перетворення він вимагає.

У відповідь на це Лауреат клацнув язиком і мовив:

— Я так гадаю, що єзуїт, зрештою, усе ж таки взяв гору над тобою: ти ув'язнив його тіло, а він навернув тебе у свій спосіб Мислення.

Берлінґейм увесь аж настовбурчився, почувши цей уїдливий жарт, оскільки того дня це вже було не вперше, коли Ебенезер кпив з нього.

— Тобі не пристало захищати священника, — сердито буркнув він стишеним голосом, щоб не почув перевізник. — Ми служимо справі Балтимора, а не Папи Римського — наше діло Праве.

— Так воно і є, — погодився поет. — Але хто ж може сказати напевне, чиє воно — те діло Праве? Правосуддя сліпе.

— Але ж люди — ні; а що стосується Правосуддя, то його сліпота — це сліпота, що означає неупередженість, а не невинність.

— А я от з цим незгоден, — безжурно мовив Ебенезер.

— Та ти щось зробився геть вередливим!

— Тобі майже сорок, а мені лише двадцять вісім, — вирік Лауреат, — а досвідом ти принаймні втричі старший за мене; але, попри мою невинність, ба ні, власне, через неї, я вважаю, що незгірш від тебе розуміюся на питаннях Справедливості, Істини й Краси.

— Але ж це чортзна-що! — вигукнув його друг. — Чому ж тоді люди обирають найстаріших і найобізнаніших з-поміж себе, щоб вони чинили суд над ними, якщо практичність і знання життя не є найпершим складником Справедливості?

Але Ебенезер обстоював своє.

— Це лише дуже поширена груба помилка, як і багато інших.

Берлінґейм виказував дедалі більше роздратування.

— Тоді прошу, поясни, яка ж існує відмінність між «невинністю» та «невіглаством», окрім тієї, що слово innocence походить з латини, a ignorance — з греки? У своїй суті вони те саме: невинність — то невігластво.

— Тобто ти хочеш сказати, — одразу ж відказав Ебенезер, — що оця світська невинність є невіглаством — незнанням мирського життя; із цим ніхто не може сперечатися. Втім, найпевніша річ, яку ми можемо сказати стосовно Справедливості, Істини й Краси, — це те, що вони існують не у світі, а є сутностями трансцендентними, ноуменальними й чистими. Таж скрізь підмічено, як діти часто здатні одразу ж вгледіти істину там, де дорослих вводить в оману надмірна досвідченість. То що ж це доводить, як не те, що невинність має очі, здатні видіти те, чого недобачає досвід?

— Пхе! — пирхнув Берлінґейм. — Це всього лише кембриджська бридня, якій старий Генрі Мор присвятив усе своє життя. Дякувати Богу, такі дітваки безпорадні в суспільстві — уявити тільки, що б то було, якби один з них коли-небудь став суддею!

— Можливо, тоді Правосуддя чи не вперше втілило б у життя власне гасло? — відказав Ебенезер.

— Аякже, втілило б! — розсміявся Генрі. — Юстицію тоді можна було б представити як таку, що тримає в руках гральні кості замість терезів, бо де суддею є сліпа Невинність, там на лаві присяжних сидить сліпий Випадок! Я от ніяк не збагну, — додав він, — чи ти тримаєшся за свою невинність тому, що маєш такі погляди, чи додержуєшся цих поглядів, щоб виправдати свою невинність.

Ебенезер відвів погляд убік і насупився, буцімто вдивляючись у дедалі ближчу пристань, на якій панувало значне пожвавлення.

— Я так гадаю, що тобі було б ліпше запитати про це самого себе, Генрі: можна відкинути свою невинність, коли того забажаєш, але не можна відкинути свій досвід.

На цій уїдливій і непримиренній ноті й скінчилась ця суперечка, позаяк пором уже майже досяг своєї кінцевої мети. Подорожні, обоє в поганому гуморі, з певними труднощами, оскільки був час відпливу, ступили на пришиб, побудований там, де великий ручай впадав у річку Чоптанк, ведучи за собою по сходнях коней.

Непоказний звіддаля, Кембридж зблизька справляв ще скромніше враження. По суті, містечка як такого взагалі не було: маленьку рублену будівлю, яка виднілася віддалік від берега і яку Берлінґейм розпізнав як приміщення суду округу Дорчестер, збудували лише сім років тому. Ближче до річки стояло щось на кшталт корчми чи заїзду — споруда, що постала там ще декількома роками раніше, а побіля самого пришибу було те, що правило за відносно велику комору та водночас за крамницю, де продавались товари широкого вжитку, — будівля, що переважала своїм віком зарівно і місто, і округ як такий і, поза сумнівом, була знайома ще Ебенезеровому батькові в далекому 1665 році. Окрім цих, жодних інших споруд видно не було, і скидалося на те, що й приватних будинків там не було зовсім.

Втім, принаймні десятки зо два чоловіків і жінок снували на пришибі та поблизу комори; з боку таверни долинав гамір гульбища; на додачу до численних невеличких суденець, що то тут, то там були пришвартовані на причалі вздовж берега, на котві в протоці Чоптанк стояли два великих океанських судна — барк і корабель з повним опорядженням. Ця активність, така неспівмірна з розміром і зовнішнім виглядом міста, як довідався Ебенезер, завдячувала загалом його ролі головного адміністративного центру округу та зручному для навколишніх плантацій розташуванню пристані й комори, а ще, зокрема, тій осінній сесії суду, яка, власне, саме зараз і тривала, пропонуючи рідкісну розвагу для тутешніх мешканців.

Чалу кобилу і мерина вони припнули до молодого деревця поблизу ручая і, злегка перекусивши в корчмі, розділилися, що Лауреат сприйняв радше з полегшенням. Берлінґейм залишився в заїзді, щоб домовитися про нічліг, розпитатися, де мешкає Вільям Сміт, і перехилити келих-другий, щоб вгамувати спрагу; а Ебенезер, полишений на самого себе, безцільно походжав дорогою, що вела до суду, поглинутий своїми думками. Оскільки день видався теплий, будівля суду була малою, а розгляд справ був надто популярною розвагою між колоністів, то засідання суду відбувалося надворі у видолинку, що прилягав до будівлі. Ебенезер знайшов там уже близько сотні глядачів, хоч суд ще й досі не збирався; вони були зайняті тим, що закушували, від душі випивали, перегукувались і махали один одному руками через увесь утворений придолинком природний амфітеатр, жартома боролися на травичці, співали сороміцьких пісень і розважали себе у всілякий спосіб, що, як вважав поет, навряд чи личило залі суду, уймаючи йому гідності. Квити на тютюн переходили з рук у руки, й Ебенезер невдовзі зрозумів, що, по суті, всі чоловіки робили ставки на те, яким буде вирок суду у справах, що там розглядатимуться. Ця річ вразила його і навіть викликала непевні лихі передчуття, втім, він зайняв місце нагорі амфітеатру, щоб поспостерігати за засіданням суду: по-перше, його цікавість збудила недавня суперечка з Берлінґеймом, та й, крім того, він мав надію на те, що в нього зродяться строфи, у яких оспівуватиметься велич мерілендських судів, як то колись було запропонував…

«От дідько!» — подумав він і, здригнувшись, зітхнув: він ніяк не міг призвичаїтись і запам'ятати, що то Берлінґейм, а не Чарлз Калверт виписав йому той патент — то була надто вже велика і болісна думка, щоби постійно і міцно триматись у його свідомості.

За декілька хвилин у дверях приміщення суду з'явився окличник і став горлати: «Слухай! Слухай! Слухай!», — але заледве він встиг дістатися першого ряду живоплоту, як ціла злива галуззя та камінців, що глядачі зачали весело жбурляти в нього, примусила його повернути назад. Потім вийшов суддя без перуки та мантії — ознак його посади, — тому Ебенезер впізнав його лише з того, що, зупинившись, щоб перекинутися словом з деким із глядачів, та кивнувши схвально на те, як переходять з рук у руки квити на тютюн, він зайняв своє місце на лаві, що стояла просто неба. Потім вийшли присяжні (Ебенезер поставився схвально, хоч якось не дуже певно, до того, що вони, вочевидячки, мали звичай закладатися лише між собою), і нарешті представники звинувачення та захисту, що разом із суддею мусили ділити між собою простий на вигляд, хоч і високий дзбанок. Єдиними відсутніми учасниками процесу були позивач і відповідач, і коли Ебенезер, розглядаючи юрму, робив здогадки щодо того, ким є присутні глядачі, його погляд упав на С'юзен Воррен, що сиділа поблизу першого ряду поруч з літнім чоловіком, якого поет раніше ніколи не бачив! Вона, як то було помітно, дещо причепурилася, але ж там, де раніше було брудне обличчя та скуйовджене брунатне волосся, тепер були нанесені понад усяку міру рум'яна й пудра, а її зачіска була як у якоїсь гулящої дівки. Вона змінила свій подертий одяг зі шкотського сукна на сукню з дешевого тонкого сатину, що мала кричущо-яскравий колір і малюнок і була відкрита на грудях, а її манери були відповідними до вбрання: вона гучно реготала, і її сміх було досить легко викликати; її оцінювальний погляд блукав від одного чоловіка до іншого, поки вона розмовляла зі своїм супутником; і, аби якось підкреслити свої слова, вона раз-у-раз клала руку то на руку свого партнера, то йому на плече чи коліно.

Ебенезер якийсь час спостерігав за нею зі змішаними й сильними почуттями: дарма що він запевняв Берлінґейма у протилежному, він усе ж таки був прикро вражений тим, що вона підманула його в хліву капітана Мітчелла, хоч також і вдячний їй за те; йому прагнулося взнати, що стало причиною того, що вона передумала, чи ж поєдналася вона знову зі своїм батьком (і якщо так, то чому вона й далі живе цим своїм розпусним життям) та — і це, либонь, турбувало його понад усе — чи має вона якісь новини про Джоан Тоуст і чому її історія не зовсім збігалася з тим, що розповів Берлінґейм. Ба більше, попри ту відразу, яку викликала в нього ця її безсоромна зовнішність, і попри хвилювання за долю Джоан Тоуст, він відчував, як його, і в тому не можна було помилитися, гризуть ревнощі через самий тільки вид супутника С'юзен, який, однак, нехтував її кокетуванням. Ебенезер обмірковував, чи не слід йому якось змусити її звернути на нього увагу та спробувати з нею забалакати — серед усього іншого, він не дуже-то довіряв обіцянці Берлінґейма не ловити її, — але зрештою все ж таки вирішив цього не робити.

«У мене з нею все кінчено, — вирік він, звертаючись до себе. — А що після тих зальотів до неї мене мучить совість, то нехай тепер мучить совість і її за те, що вона мене кинула. Було б правильно більше не мати жодного стосунку до її втечі й не вплутуватися в те, щоб її ловити, та й край».

Лауреат так заглибився в ці роздуми, що ледве звернув увагу на те, що засідання суду вже відкрилося, і суперечка розгорілася не жарт, аж поки вигуки глядачів не привернули його увагу до лави підсудних. Справу, що розглядалася, перенесли сюди з юрисдикції округу Кент, і свідчення, вочевидячки, були не на користь позивача, на чию перемогу, напевно, поставили значну суму грошей у Дорчестері; публіка перекрикувала захисника відповідачів — подружньої пари середніх років.

— Повторимо ще раз, — пафосно промовляв правник, — що обвинувачений, мій клієнт містер Бреднокс, який і сам є дійсним мировим суддею, надвечір того дня, про який тут ідеться, тихо і мирно сидів собі вдома разом із місіс Бреднокс, своєю дружиною, коли позивач, містер Солтер, з'явився на порозі його дому з ромом і гральними картами та запросив обох відповідачів весело провести час. Було вже близько опівночі, і місіс Бреднокс, сказавши невдовзі чоловікам добраніч, пішла до своєї опочивальні…

— Та якої там опочивальні! Подалася до вбиральні! — голосно гаркнув позивач на весь придолинок, і слухачі вигуками висловили свою згоду. Захисник пошепки перемовився про щось зі своїм клієнтом.

— Отже, порадившись із місіс Бреднокс, я хотів би дещо змінити своє твердження, позаяк вона і справді пішла, відповідаючи на поклик природи, але одразу ж від нічного горнця рушила, так би мовити, до ліжниці.

— Брехня! — знову вигукнув позивач. Це був смаглявий худий чоловік років сорока, надзвичайно високий, з ізсохлою шкірою. Обіч себе він мав невеличкий дзбанок, до якого вряди-годи прикладався. — Коли я піднявся нагору, аби на ділі її перевірити, вона сиділа, схрестивши ноги, побіля вікна з піснею на вустах і моїм добренним трунком у тельбухах, стріляючи пердиками у місяць-недобір.

— Як визнав позивач містер Солтер, — підступно вів далі захисник, — він і справді потім, підпоївши мого клієнта, полишив веселе застілля і піднявся східцями до опочивальні місіс Бреднокс, куди вдерся силою і підло, по-злодійськи напав на мою підзахисну — щиро кажучи, він відфайдолив пані Мері і в хвіст і в гриву і таким чином наставив роги її чоловікові судді!

— Правильно! — закричали глядачі.

— Скінчивши ту лиху справу, — продовжував захисник, — цей Солтер повернувся до вітальні, де він, зловживши тим, що господар був напідпитку, ошукав його, обігравши в «мушку» на суму, що становить декілька сотень фунтів тютюну, при тому раз-у-раз частуючи його ромом, аби приховати те своє шахрайство. Коли мій нещасний клієнт начаркувався так, що в нього аж запаморочилося в голові, і впав на підлогу, від чого ніс його став кривавити, оцей самий Джон Солтер плюнув і помочився на нього та у всілякий інший спосіб став порушувати закони гостинності, розповівши йому зрештою, що й двох годин не минуло відтоді, як він став рогоносцем. Почувши це, мій клієнт одразу, на диво, протверезів і, назвавши цього Солтера блюзніром і підлим мерзотником, піднявся, палаючи страшним гнівом, до покоїв своєї дружини. Увійшовши, він почав ганьбити її, називаючи шльондрою та драною пичодайкою, вичитуючи її та нагороджуючи іншими різноманітними осудливими епітетами, а затим вхопив її за причинне місце й у цей нелюдський спосіб виволік з ліжка на підлогу.

— Ганьба! — заревів натовп, та: — Прив'язати його до ганебного стовпа!

Ебенезер також був украй приголомшений, але не так цим викриттям, як усією тією попередньою розповіддю, у якій ішлося про поведінку позивача, позаяк нічого подібного в усій тій безсоромності йому ніколи не доводилося чути. Він дивувався, як же так сталося, що саме Солтер був позивачем, а не обвинуваченим у цій судовій справі.

— Під час цієї домашньої колотнечі, — провадив далі захисник, — увійшов позивач містер Солтер і, втрутившись межи чоловіком і дружиною, моїми підзахисними, став на сторону пані Мері проти її пошлюбленого мужа і, вхопивши того за шию, узявся душити його, допоки очі судді, втративши блиск, не затопилися пустим поглядом, неначе дві дірки, надзюрені у снігу…

— Правильно!

— По тому вищеозначений суддя Бреднокс відпустив руку, якою він тримався за страмне місце пані Мері, і накинувся на Солтера, ганячи гріховні витівки останнього, твердячи, що, відфайдоливши Мері, вищеозначений Солтер втратив усіляке право на повагу пана судді й був насправді ніяким не гостем, а бабиним коцуром і сраним облудником. Почувши такі слова, позивач відповів тим, що поставив синці під обидва ока пана судді та набив йому ґулю завбільшки з качине яйце на чолі, виголосивши при тому, що судді Бредноксу бракує чоловічих чеснот…

— Я сказав йому, що з нього чоловік як із вола бик, — уточнив Солтер, приклавшись до свого дзбанка й утираючи рота рукавом, — а користі з нього не більше, як зі шльондри в церкві.

— Добре сказано, — завважив якийсь чоловік, що сидів поруч з Ебенезером.

— А далі він ще виголосив, — вів далі захисник, — що пані Мері не була навіть варта того клопоту, аби задирати їй спідницю…

— Це все одно що з колодою злягатися, — висловив своє невдоволення Солтер.

— На що пан суддя відповів, що коли Солтер не стулить свого паскудного писка, то він, суддя, мій підзахисний, сам йому його стулить, пристрелить його, заїде йому по макітрі, та ще й ноги йому на додачу попереламує. На що позивач відказав…

— Годі вже! — вигукнув суддя. І потім додав: — Як слухати всі ті твої бридні, то вже за хвилину хропіти почнеш. То заради всього святого, якими ж будуть звинувачення позивача?

Солтер одразу ж скочив на рівні.

— Звинувачення такі, — мовив він, — що цей негідник Бреднокс так і не заплатив мені за тую випивку — ціле барильце, ну, хіба що там якимось шкаликом менше, а крім того, поки я від бушприта і до бізані порав Мері Бреднокс, із моїх плюндрів, які лежали на фотелі, випало декілька монет, і ці монети ті лайдаки мені так і не оддали.

— Матір Божа! — прошепотів Лауреат.

— Що ви на те скажете, присяжні? — звернувся до них суддя. — Чи винен підзахисний, чи ви дозволите цьому негіднику уникнути покарання?

Найбільше, на що міг сподіватися Ебенезер під час тієї хвилини чи близько того, поки присяжні обмірковували вирок, так це те, що цидулки, якими вони обмінювалися між собою, були записками, а не квитами на тютюн; він був надто ошелешений тим, як поводився суд, щоб очікувати справедливого вироку. Насправді він був приголомшений, коли старшина присяжних сказав:

— Ваша честь, ми вважаємо, що підзахисний не винен.

— Не винен?! — загорлав суддя, і його протест відлунив серед глядачів. — Судовий приставе, ану заарештуйте тих дванадцять негідників за неповагу до суду! Не винен! Таж, їй-бо, душа цього чоловіка чорна, неначе туз виновий, а в його дружиноньки, слабкої на передок, не набагато біліша! Святий Боже, люди добрі, та невже ви хочете, щоб у нашому славному Дорсеті запанували безлад і руїна? Ні, я так скажу: підзахисний повністю винен у тому, у чому його звинувачують!

Обурений Ебенезер звівся на ноги, але всі його заперечення потонули в хвилях оплесків юрби.

— Суд, присутній тут, постановив: Том Бреднокс мусить сплатити Солтеру повну вартість барильця рому і мусить принести цю суму в суд завтра, до заходу сонця, а інакше стоятиме біля ганебного стовпа, поки не закінчиться сесія суду. Далі, Мері Бреднокс має повернути позивачеві суму грошей, удвічі більшу, ніж та, яку він втратив, чухраючи її, як Сидорову козу, а інакше їй витаврують на руці літеру К, за крадіжку. Наступна справа!

Глядачі свистіли, плескали один одного по плечах, пощипували чужих жінок і збирали або платили виграші. Ебенезер так і залишався стояти, здумівши на те, що відбулося в суді, підшукуючи в своєму словниковому запасі найдошкульніші слова, позаяк він мав намір привселюдно виступити, засудивши дії не тільки позивача та судді, які, вочевидячки, змовилися між собою, але й глядачів, щоб дорікнути їм за їхню ганебну поведінку.

Але перш ніж він встиг скласти свою гнівну промову, сторони у наступній справі зайняли своє місце, і його увагу відволікло те, що однією із сторін — найпевніше, відповідачем — був супутник С'юзен Воррен, із яким суддя, здавалося, був добре знайомим.

— То чого ти хочеш, Бене Спердансе? — запитав суддя, й Ебенезер аж підскочив — це ім'я він, схоже, вже чув раніше; без сумніву, від С'юзен, але ніяк не міг пригадати, у зв'язку з чим воно прозвучало.

— Ліпше спитайте його, — буркнув Сперданс, вказавши на літнього чоловіка міцної статури, що сидів на лаві позивача.

— А ти хто такий? — запитав його суддя.

Літній чоловік відповів:

— Вільям Сміт, Ваша честь.

Ебенезер знову підскочив.

— У чому полягає твоя скарга на старого Бена Сперданса? — запитав суддя, і коли це ім'я пролунало вдруге, Ебенезер пригадав, де він його чув раніше: капітан Мітчелл, коли вони вирушали, настановляв свого «сина», аби той пошукав С'юзен Воррен у домі такого собі Бена Сперданса, місці, котре він назвав «лігвом злодіїв і повій».

Але на нього очікувала ще одна несподіванка, бо у відповідь на запитання суду Сміт відповів, що, прибувши у Провінцію якихось чотири роки тому, він був змушений підписати контракт і піти на службу до відповідача, позаяк усі свої гроші він витратив по дорозі на ліки для своєї хворої доньки, і що термін його контракту якраз нещодавно сплив.

«Отак! — здумів Лауреат. — Отже, це зовсім не наш чоловік, а бідолашний праведний батько С'юзен Воррен, про якого вона мені розповідала!» І він сердито запитав себе, чого це С'юзен увивалася коло відповідача. Вільям Сміт тим часом і далі розповідав про свою кривду: він виголосив, що вірою і правдою служив у Сперданса впродовж чотирьох років, як то і було зазначено в контракті, справляючи обов'язки бондаря і коваля, але, коли термін його служби добіг кінця, Сперданс відмовився виконувати умови їхньої угоди. Зокрема, Сперданс виділив йому лише півтора акра землі — та й то лише невгіддя, повне каміння та пошрамоване ярами — замість двадцяти, про які мовилося в контракті, сказавши йому, що той може забиратися під три чорти, бо більше нічого не дістане.

«От бідака!» — спочутливо мовив Ебенезер сам до себе. Він тим більше вже був готовий виголосити свою палку промову, але передумав, вирішивши, що ліпше буде зачекати та вислухати повністю історію про Смітові знегоди.

Відповідач тоді засвідчив, що хоч слова позивача за своєю суттю відповідають дійсності, однак він, Сперданс, не казав йому забиратися під три чорти, бо той нічого більше не дістане.

— Я сказав цьому старому козлу, аби він засунув ці свої акри собі в дупу і дав мені спокій, — вирік він.

«О Боже, таж він навіть визнає свою вину!» — подумки мовив Ебенезер.

Суддя насупив чоло і непривітно глянув на позивача.

— Ви що, намагаєтеся брехати Суду, сер?

— Може, воно й було так, як він каже, — визнав Сміт, — хоч як я це пам'ятаю, то він сказав: «Іди під три чорти, бо все одно нічого не дістанеш!»

— Отже, як було насправді? — домагався відповіді суддя.

— Було «Засунь собі в дупу!» — наполягав Сперданс.

— Було «Іди під три чорти!» — стояв на своєму Сміт.

— Засунь собі в дупу! — закричав Сперданс.

— Іди під три чорти! — заволав Сміт.

— В дупу! — наказав суддя, вдаривши молотком по столу, вимагаючи тиші. — Отой твій приятель має собі виверткого правника, Бене, — звернувся він до відповідача. — А де твій захисник?

Сперданс погордливо пирхнув до прокурора — невеличкого на зріст гладкого чоловічка в чорному вбранні, яке часто носять квакери.

— Мені такі брехуни, як Річард Совтер, щоб захистити себе, не потрібні.

— Ну, то давай, гукай свого першого свідка, і підемо далі.

Складалося враження, що ніхто, окрім Ебенезера, не вбачав нічого незвичного в тому, щоб вислухати захист раніше від позивача; а коли він побачив, як С'юзен Воррен займає місце поруч зі Спердансом, щоб виступити на його користь, то його здивуванню не було меж.

Втім, свідчення, які дала С'юзен, були такими неймовірними, що вони перевершили все, що йому довелося чути того полудня. За її словами, вона втекла до Меріленду під опікою люб'язного капітана Мітчелла з округу Калверт, аби уникнути кровозмісних домагань свого батька, який хтиво жадав її, неначе якийсь козел!

— Потім він потайки переслідував мене навіть на борту самого корабля, — провадила вона далі, — та розтринькав усі свої гроші, намагаючись підкупити капітана Мітчелла. Він мав на меті змусити капітана зіграти роль звідника, аби той спровадив мене йому прямісінько до його розпусних рук, щоб він вже нарешті мав собі змогу чухрати мене від бака до юта!

Глядачі, хоч вони і привітали появу С'юзен на місці свідка сороміцькими вигуками, тепер, вочевидь, перейнялися спочуттям до неї та її становища; коли вони почули, що всі батькові зусилля перекупити її опікуна виявилися марними і, як наслідок, він був змушений піти в найми до Сперданса, підписавши з ним контракт, серед них прокотився гомін схвалення.

— Добряга Бен взяв його до себе, аби вчинити мені ласку, — вирекла вона, — і то була для нього кепська оборудка, яку я вмовила його укласти, позаяк мій батько зневажливо поставився до виконання своєї частини цієї угоди. Він виявився ледацюгою і баламутником, як я того й боялася: пан Сперданс дав йому півтора акра лишень з християнського милосердя, бо ж він йому і бзда корабельного теслі не винен! Він — мій батько, отаке вже моє нещастя, але я б радо подивилася на те, як цього лайдака прив'яжуть до стовпа і відшмагають батогами так, що повибивають усе його паскудство з отих його клятих кісток!

Суддя тепло подякував С’юзен, і, вже не завдаючи собі зайвого клопоту, розпустив присяжних, які не заслуговували на довіру, і виголосив, що ладен визнати позивача винним у тому, що той брехун і нероба; але перш ніж він встиг ухвалити офіційний вирок, Ебенезер, який уже раніш підхопився на ноги та прослухав, тремтячи від гніву, усю заключну частину свідчень С'юзен, постав тепер на повний зріст і, стоячи на порослому травою пагорбі, заволав: «Стійте! Я вимагаю зупинити це ганебне судочинство!».

С'юзен, роззявивши рота від подиву, обернулася; натовп загудів і почав кидатися гілляччям, однак суддя заревів ще голосніше і гучно вдарив своїм молотком.

— Тихо! Тихо, чорт вас забирай! А тепер, заради Антихриста, хто ви такий і чому перешкоджаєте чинити правосуддя?

Ухиляючись від лозини, Ебенезер повернувся і побачив, як до нього поспішає Генрі Берлінґейм, оббігаючи нагорі довкола амфітеатру і подаючи йому знаки, щоб він зберігав спокій. Але обурення Лауреата не так легко було приборкати: ситуація, що склалася, безпосередньо стосувалася того, про що він і Берлінґейм не так давно сперечалися, і це ще більше спонукало його говорити тепер, коли він побачив свого колишнього навчителя серед глядачів.

— Я — Ебенезер Кук, Ваша честь, Поет-лауреат усієї цієї провінції з ласки Чарлза, лорда Балтимора, і я категорично заперечую проти ухвалення того вироку, який щойно запропонували винести, оскільки це є фарсом на Правосуддя і лягає ганебною плямою на репутацію всього мерілендського судочинства!

— Правильно! — вигукнув дехто з присутніх, але інші закричали:

— Женіть геть цього папіста!

Щойно виголосивши цю свою промову, Ебенезер побачив, як Берлінґейм, який щодуху біг, став як вкопаний і, ляснувши себе долонею по лобі, знизав плечима і сів там, де йому випало зупинитися.

— Ти ба, — пирхнув суддя, — та воно було не так уже й погано. — Він виразно підморгнув зібранню. — Це був найкращий вирок, який старий Бен Сперданс міг собі дозволити.

Тривога, яку виказував Берлінґейм, дещо уйняла самовпевненості Лауреатові, але тепер відступати було вже надто пізно; і від цієї невизначеності його голос сповнився новим гнівом.

— Ви не знаєте, з кого кепкуєте, сер! І більші лиходії, такі, що куди вам до них, відчувши на собі жало гудібрастичного вірша, були повалені й зазнали приниження! А тепер ви вчините правий суд щодо того бідаки позивача, адже кривда, заподіяна йому в цій несправедливій справі, волає до Небес, аби знайшовся спосіб захистити зневажені права та змусити відповідача і ту зрадливу задрипанку, що була за свідка, поплатитися за цей свій наклеп. Чи ви накличете на себе гнів Лауреата і разом з ним гнів усього обуреного тим простого люду?

Сперданс тим часом зблід на виду, і коли люди в натовпі заходилися щось тихо промовляти одне до одного, він підійшов до лави і прошепотів щось судді на вухо, поки тривало це останнє заперечення.

— А мені насрати на те, хто він такий! — вилаявся суддя, звертаючись до Сперданса. — Це мій суд, і я маю намір творити суд чесно: ніхто не матиме того вироку, за який не заплатив!

— Хай буде по тому! — вигукнув поет, намагаючись перекричати сміх, яким вибухнув натовп. — Якщо Справедливість у цій провінції наразі належить тому, хто ладен її купити, то в цьому разі я заплачу цю курвальську платню. — Він кинув багатозначний погляд на С'юзен. — Хоч би якого хабаря дав тобі цей лиходій Сперданс, я дам тобі в півтора разу більше за привілей винести вирок і визначити кару.

— Двісті фунтів дур-зілля, — мовив суддя.

— Отже, триста, — відповів Лауреат.

— Я протестую! — вигукнув Сперданс, вкрай збентежений.

— І я! — пролунав дзвінкий голос С'юзен, чий вираз обличчя, сповнений жаху, викликав усмішку на поетових вустах. Вільям Сміт звівся на ноги, немовби й сам був ладен подати третій протест, але вбраний у чорне радник хутко зупинив його і щось зашепотів йому на вухо.

— Протести відхилено, — різко кинув суддя. — Справа у ваших руках, пане Поете. Але вважайте, що не дозволяється ані позбавляти життя, ані завдавати каліцтва.

Відповідач і С'юзен були здивовані й дуже стривожені таким перебігом подій, зарівно як і Берлінґейм, який аж підскочив, почувши рішенець судді, і знову поспішив до Ебенезера. Але він досі був на відстані декількох сотень футів, і Лауреат без перешкод провадив далі.

— Я не прагну нічого, — виголосив він, — окрім Справедливості. Сперданс, здається, не завдав жодної тілесної шкоди позивачеві; відтак і йому не буде заподіяно жодної шкоди. Справа полягає в оплаті землею, і я вершитиму справедливе Правосуддя в дусі скоєного злочину. Мій рішенець полягає в тому, що відповідач визнається винним у тому, у чому його звинувачують, і мій вирок полягає в тому, що позивачу присуджуються в якості відшкодування не тільки ті двадцять акрів, що належать йому від самого початку, але й уся та власність, із якої належало вчинити відчуження землі, окрім тих півтора акра, які тепер належать позивачеві. Інакше кажучи, відповідач володітиме отією вбогою часткою, яку він так шкодував віддати, а позивач володітиме усією тією купою добра, з якої та частка відійшла! Що ж стосується міс С'юзен Воррен, то позаяк у цьому суді, скидається на те, не є незвичною річчю виносити вирок особам, які не перебувають під судом, то я визнаю її винною в ошуканстві, висуненні неправдивого обвинувачення, зведенні наклепу, розпусті, блудодійстві та неповазі до батька, а відтак виголошую, що вона мусить залишатися під опікою свого батька-позивача, поки проводитиметься розслідування щодо законності її контракту про найм у капітана Мітчелла. Окрім того, якомога скоріше і як тільки трапиться така нагода, її батько мусить підшукати їй гідну партію, щоб, несучи ярмо подружнього життя, вона змогла настановити себе на шлях цноти та побожності. Ці обвинувачення, покарання та присуд мають набрати чинності й бути виконані впродовж двох тижнів під загрозою винесення більш жорстокого вироку та позбавлення волі!

По всьому подвір'ю пролунав глумливий, майже істеричний сміх, і Берлінґейм, Сперданс і С'юзен Воррен водночас скрикнули, але суддя сказав: «Так постановив суд!» — і гепнув по столу своїм молотком.

— І я ще додам, сер, що за всі ті роки, проведені мною тут на лаві, мені ще ніколи не доводилося бачити такої безглуздої щедрості!

Ебенезер вклонився.

— Дякую. Втім, було б краще, якби віддавалася хвала Справедливості вироку, а не його великодушності. Легко бути щедрим, коли йдеться про чужу власність.

Суддя щось відповів, але його слова потонули в тому галасі, який здійняла юрба, котра підняла Ебенезера на свої плечі й понесла до найближчої корчми, що розташовувалася на іншому кінці вулиці.

— То не мені ви повинні віддавати шану, а сліпому Правосуддю, — сказав поет, ні до кого зокрема не звертаючись. — Одначе, — додав він, — приємно нарешті опинитися серед людей, які не залишилися сліпими щодо високого статусу моєї посади. Моя повага до Кембриджа вповні відновилася.

І справді, найбільш вразливі з натовпу почали вже щось нашіптувати про святість; якась мати піднесла свою дитину, щоб він її поцілував, але Лауреат скромним помахом руки наказав їй відійти. Марно він роззирався навкруги, шукаючи Берлінґейма, аби посмакувати те, як той поставиться до цього його тріумфу.

Коли вони прибули, колишній позивач Вільям Сміт був уже в заїзді й, уздрівши свого благодійника, наказав усім подати пива.

— Як я можу віддячити вам, сер? — вигукнув він, обіймаючи Ебенезера. — Таж ви найхристиянськіша душа у всій провінції Меріленд, присяй-бо!

— Ну, годі вже, — відповів Лауреат. — Сподіватимуся тільки, що цього разу вони вас не обдурять.

— Це якраз те, чого я й сам боюся, сер, — погодився Сміт і витяг з-за пазухи якийсь папір. — Мій адвокат щойно склав цей документ, і коли вже ви його підпишете, то це навіки скріпить ваш вирок у будь-якому суді.

— Ну, то покінчімо вже з цим і перейдімо до пива, — засміявся Ебенезер. Він взяв перо та чорнила у шинкаря, розмашисто підписав документ і повернув його Смітові, бажаючи, щоб Берлінґейм, Анна й усі його лондонські приятелі були свідками в цю найславетнішу годину його життя.

— А тепер, — урочисто мовив Сміт, здіймаючи догори свого кухля і виголошуючи тост. — За здоров'я пана Кука, панове, нашого Поета-лауреата, цього найвеличнішого джентльмена з усіх тих, які коли-небудь своєю присутністю зробили ласку округу Дорсет!

— Правильно! — закричала решта.

— І за пана Сміта, — ввічливо мовив у відповідь Ебенезер, — який отримав лише справедливу винагороду за все те, що йому довелося зазнати.

— Правильно!

— І за здоровля отієї мальованої пуцьки, його доньки, — закричав хтось з натовпу. — Най Небеса бережуть нас від неї…

— Ні, радше за Справедливість, — втрутився Ебенезер, якому стало ніяково від цього натяку на С'юзен. — За Справедливість, Поезію, Меріленд… і, якщо ваша ласка, за Молден, до якого я прямую.

— Так, за Молден, — підтвердив Сміт. — І ви маєте знати, сер, що коли я звільню того лайдака Сперданса, щоб його місце посів справжній наглядач, то вас завжди радо там вітатимуть, ви будете моїм почесним гостем і можете гостити там скільки заманеться. — Він реготнув і підморгнув. — Присяй-бо, сер, якщо фальшивий патент лорда Калверта не приноситиме вам ніякого зиску, я сам найму вас на місце Сперданса управляти Молденом. І ви будете незгірш від нього, того, хто ошукав вас серед білого дня, а ви про те й гадки не маєте.

Ебенезер, пойнятий жахом, спохмурнів.

— Люб'язний сер, я вас щось не зовсім зрозумів!

— Та й крім того, тепер це вже і неважливо, парубче, — вишкірився Сміт і взяв у шинкаря новий кухоль. — Багато істин виповідають, не відаючи про те, і багато вчиненого зла виправляє випадок. За Молден! — сказав він, звертаючись до натовпу, і додав наступні слова, які, вочевидь, призначалися Лауреатові: — Тепер він мій по праву, ото я вже ним покерую! Бен Сперданс про таке і думати не смів!

— Правильно! Правильно! Правильно! — закричали всі; і, жлуктячи великими ковтками однаково і пиво, і загальний піднесений настрій, мало хто з присутніх помітив, як почесний гість зомлів і впав на встелену тирсою підлогу.

28

Якщо Лауреат — Адам, тоді Берлінґейм — Змій-спокусник

Отямившись, Ебенезер помітив, що лежить на лаві в кутку корчми; ноги його, піднесені догори, покоїлися на дерев'яній скриньці, а на чолі лежала мокра ганчірка. Згадавши причину, через яку зомлів, Лауреат ледь не знепритомнів ще раз; він знову заплющив очі, і йому захотілося тієї ж миті, не встаючи з того місця, сконати, то було б краще, ніж зіткнутися з глумом юрби та мати справу з власним соромом від безглуздої втрати.

Коли він нарешті зважився роззирнутися навкруги, то побачив Генрі Берлінґейма, що самотньо сидів поблизу за столом, попихкуючи люлькою та розглядаючи пияків біля шинквасу.

— Генрі! — гукнув геть розбитий поет.

Берлінґейм враз обернувся.

— Ні, не Генрі, Ебене. Моє ім'я — Тім Мітчелл. Я знайшов тебе на підлозі.

Ебенезер підвівся і труснув головою.

— Ох, святий Боже, Генрі, що я накоїв? А ти ж мене попереджав!

Берлінґейм усміхнувся.

— Я б так сказав: те, що ти зробив, — то була невинність, що чинить Правосуддя.

— Не глузуй з мене, заради Бога! — Він закрив обличчя долонями. — Якби ж то я залишився в Лондоні!

— Старий Ендрю дав тобі право розпоряджатися майном? Якщо ні, то ти не маєш права дарувати.

— Йому б ніколи не слід було цього робити, — відповів Ебенезер, — але він таки це зробив. Я відписав увесь його маєток і всю мою спадщину на користь того злодія бондаря!

Берлінґейм посмоктав люльку.

— То була безглузда уступна, але що сталося, то сталося. Ну, і як воно — бути таким же жебраком, як я?

Ебенезер не зразу здобувся на відповідь. Сльози навернулися йому на очі, і він похнюпився.

— Це був також посаг Анни, його половина: я відшкодую їй, відписавши свою половину будинку на Пламтрі-стріт, та попрошу вибачення. Але що скаже батько?

— Чекай-но, — відповів Берлінґейм, — не варт влаштовувати похорон, поки пацієнт ще не зовсім вмер. Що нам відомо про цього Вільяма Сміта? Він вийшов, щойно ти зомлів.

— Він — падлюка, інакше б не скористався так з моєї невинності.

— Це лише доводить, що він людина, як ти в тому переконаєшся. Як ти гадаєш, це той самий Вільям Сміт, до якого ми приїхали?

— Та як він може бути ним, простий бондар? Я знаю історію його життя, мені ще у Мітчелла її розповіла С'юзен Воррен.

Берлінґейм насупив чоло.

— Він щось приховує, там певно є ще щось, і ще щось приховує вона, але один Бог відає, що саме; крутій крутія бачить здалека. Я зовсім не здивуюся, коли дізнаюсь, що він один із нас — таємний агент лорда Балтимора.

— І що то дасть, навіть якби він був губернатором Провінції? — похмуро запитав Ебенезер. — Усе одно Молден належить йому.

— Може, й так, може, й так. А може, дізнавшись про наше доручення, він буде розважливішим.

Ебенезер одразу пожвавішав.

— О Боже, Генрі, ти віриш у це?

Берлінґейм знизав плечима.

— Усе можливо в цьому світі. Облиш цю справу мені, і я дізнаюся, що тут можна вдіяти. Але наразі тобі ліпше думати, що ти не маєш ані шеляга — а воно, може, так насправді й є, — і не згадувати про наші надії. Втопи свою втрату у вині, як то роблять інші.

На ту хвилю Лауреатове воскресіння вже постерегли інші завсідники корчми, і вони не тільки не стали брати його на кпини, а й запросили випити разом з ними їхнім коштом.

— Хіба вони не знають про мою втрату? — запитав він Берлінґейма.

— Авжеж знають. Дехто знав від самого початку і тільки згодом довідався, що то було ненавмисне.

— Вони напевно думають, який же я телепень!

Берлінґейм знову знизав плечима.

— Одним святим менше, однією людиною більше. Може, все ж таки зробиш їм послугу і приймеш їхнє запрошення, як ти гадаєш?

Ебенезер підхопився було з лави, але враз знов опустився у розпачі.

— Ні, на Бога, як же я можу стояти собі й пиячити, коли я згубив мій Молден? Я маю шукати розради в пістоля, а не в склянці з елем!

— Твоя втрата — то наука, — відповів його друг, — але не мені ту науку тобі викладати. — Він підвівся зі стільця. — Ну, що ж, тепер ти так само безземельний, як і я. Тож, може, нап'єшся, бо саме це я і збираюся вчинити?

Поет досі вагався.

— Я боюся спиртного, так само, як боюся лихоманки, ліків і сновидінь, що спотворюють нам зір. Чоловік має бачити світ таким, яким він є, добрий він, той світ, чи злий.

— Це те благо, якого ти ще не сподобився, мій друже. То чого ж сподіватися, що це станеться саме сьогодні ввечері?

— Це жорстоко! — рішуче сказав Ебенезер. — Я просто ще ніколи не бував п'яний.

— Як ніколи досі не був жебраком, у якого ні кола ні двора, — відказав Генрі. — А втім, роби як знаєш. — Він повернувся спиною до Ебенезера і один пішов до шинквасу, де з ним запанібрата привітались інші завсідники, звертаючись до нього як до Тіма Мітчелла. Й Ебенезер, який відмовлявся радше через застереження, аніж від щирого серця, невдовзі приєднався до них — і не тільки тому, що його втрата була надто вже приголомшливою, щоб відверто подивитися на неї, але й тому, що він не почував себе цілком добре. Чи це було внаслідок тої дмучки, якої зазнала чала кобила, чи причиною була його тривога, викликана тим, як зле обійшовся Генрі з отцем Смітом, чи, що здавалося йому найвірогіднішим, через отой самий період «звикання» до тутешніх умов, який мусять пройти всі новоприбулі до колонії і жертвою якого стала його матінка, але у нього в животі був якийсь неспокій від самого рання, а чоло його було дещо гарячим від полудня.

— Овва! — вигукнув якийсь плантатор при його наближенні. — Ось нарешті йде наш христоподібний Лауреат! — У його голосі не було анітрохи єхидства; на його привітання луною відгукнулися інші й, розступившись, аби дати йому місце, навіть заходилися лаяти шинкаря, пригрозивши йому тим, що негайно ж усім гуртом підуть звідси, якщо їхнього товариша не почастують ромом коштом закладу.

Від їхньої привітності очі поета зволожилися.

— Ніякий це не справжній Лауреат, друзі, якого ви оце зараз бачите перед собою, — почав він, і слова давалися йому важко. — Ні, це радше сущий князь бовдурів, й одначе ж ви були з ним ґречні, буцімто він розсудлива людина. Я цього не забуду.

Берлінґейм, зацікавлено підвівши очі на початку цієї промови, здавалося, був розчарований її кінцем.

— З одної дурниці ще не станеш дурнем, — відказав хтось.

— Це й справді була з розмахом князівським дурна даровизна, — вирік інший, — тож маєш навзаєм таку ж за розмахом князівську нужду. Я так гадаю, ви квити.

Ебенезер хильцем випив свій ром, і йому подали ще склянку.

— Бідніший на цілий статок і мудріший на якийсь там гріш? — Він похитав головою. — У тому немає ніякого зиску.

— Утім, так уже воно є, — сказав Берлінґейм, промовляючи слова з акцентом Тіма Мітчелла. — Якщо чоловік не складе успішно іспити завчасу, тоді школа Життя дуже дорого правитиме за свою науку. І поза тим, твоє становище достойне!

— Достойне?! — запротестував Лауреат! — Якщо ти хочеш цим сказати, що я не найбільший йолоп у світі, тоді я згоден, але не бачу в тому нічого достойного!

— Випий, і я тобі поясню.

Його навчитель усміхнувся і, коли Ебенезер слухняно випив, сказав:

— Те, що випало тобі на долю, хіба ж не є долею кожного чоловіка?

— Може, то ром напустив мені туману, — урвав його Ебенезер, — але не бачу в твоєму зауваженні ні краплі сенсу. — Він зупинив свою промову, щоб відригнути, чим звеселив своїх новознайдених друзів, і зажадав ще випивки.

— Я хотів сказати, що ти відтворюєш історію Адама, — вів далі Генрі. — Ти надавав надто вже великого значення своїй невинності і, як наслідок цього, втратив свій земний рай. Ба ні, я піду далі й розвину цю думку: твоя пригода не тільки залишила тебе без даху над головою, але, подібно до Адама, ти вперше наївся досита знання і досвіду. Ти більше не зриватимеш собі легкого плода, щоб викласти ним своє черево, а зароблятимеш свій хліб у поті лиця, визнаючи свою провину, як то роблять усі чоловіки. Твій батько, наскільки я його знаю, не втратить цієї нагоди вигнати тебе з Едему!

Ебенезер, як і решта присутніх, охвітно розсміявся, почувши цю аналогію, хоч, може, і не від щирого серця, і, тримаючи кухля в руці, відповів:

— Такі порівняння — це наче баскі й норовливі коні, і якщо не правити ними вміло, то вони можуть завезти своїх вершників дуже далеко.

— Тобі це не до шмиги?

— Провина тут не… Овва! — жестом виказуючи свою незгоду, Ебенезер добряче хлюпнув собі ромом на сорочку. — Яке марнотратство, дарма тільки випивку розлив, панове! Прошу, налийте ще. Оце справжні християни з Дорсету! — Цього разу він випив пів склянки, перш ніж заговорив знову. — То про що я вів мову, любі друзі? — Він насупився, дивлячись на свій одяг, з якого скрапувало. — Судячи з того, як відійшли води, тут мала народитися якась потужна думка: ще одна Errare humanum est, звідкіля вам знати, чи Fiat justitia ruat caelum[70].

— To малося бути щось про коней, — підказав один із завсідників, який був у захваті від того, що відбувалося.

— Про коней!

— Авжеж, — реготнув інший, — тут у вас із Тімом Мітчеллом виникла якась суперечка.

— Тоді молю Бога, аби ця шкапа не зазнала дмучки, — сказав Ебенезер. — Мене вже до смерті нудить від того нашого останнього змагання в дотепності!

Хоча ніхто, окрім Берлінґейма, і не зрозумів, на що натякали ці слова, плантатори все одно весело їх зустріли й почали пнутися один поперед одного, щоб купити Лауреатові ще випивки.

— То ви збиралися дати доброго гарту тому химерному порівнянню пана Тіма, — підказав котрийсь.

— Справді? Ну, то нехай він сам йому раду і дає, бо, як то кажуть, Багато хто вміє тасувати карти, але не вміє грати, отак багато є таких, хто вміє добирати рими, але вони не є поетами. Гарні рими — це лише мережива на майтках музи, але метафора — то сама їхня основа і піткання, якщо так можна висловитися.

— До цього вечора ти б ніколи так не сказав, — мовив Берлінґейм, який, здавалося, не був цим потішений.

— А тепер кажу! — крикнув Ебенезер; усі присутні всміхнулися та стали вмовляти його осушити свою склянку, перш ніж продовжувати.

— Йшлося про мою схожість з Адамом, і саме про це я хотів посперечатися. — Він утер рота рукавом і, обіпершись об шинквас, потрапив ліктем у калюжку, що там утворилася. — Я так собі міркую, приятель Тім забув, що старий Адам був грішником і його Первородним Гріхом було знання та досвід. Перш ніж він ото вкусив гріха, він був безсмертний, як тварини, що мало вчаться з досвіду і не відають про смерть; але, щойно проковтнувши пожадливо плід із садка Знання, він був покараний і приречений стогнати від сердечного болю розпачу й іти навпомацки своєю стежиною в похмурій тіні, що віщує його смерть.

Берлінґейм знизав плечима.

— Це якраз те, що я…

— Стривай, — наказав Лауреат. — Я ще не скінчив!

І попри те що Берлінґейм сам намовляв Ебенезера випити, йому увіч було неприємно через п'яне красномовство його підопічного; він одвернувся до своєї склянки, а завсідники, підбиваючи один одного ліктями, тішилися з того, відчуваючи водночас якусь тривогу.

— Але річ, яку ти забув, складаючи поспіхом свій троп, — вирік Ебенезер, — так це те, яке ж саме яблуко вкусив наш Праотець Адам. Що ж це за знання, Тіммі, що є корінням і стовбуром усього сущого? Що ж то за мерзенний досвід, що засіває сім’я смерті у людей? Присяй-бо, як же це вислизнуло з твоєї пам'яті, як ти забув, ти, хто сам так повен того сімені й сам розкидав його у борозни обох півкуль? Це знання тілесне, мій хлопче Тіммі, досвід плоті, що став причиною гріхопадіння людини! Якщо я Адам, то в мене немає Єви, а Адам без Єви безсмертний і не упалий. Одне слово, сер, я втратив свій маєток, але не втратив невинності, і на тім кінець!

— У тебе язик заплітається, — буркнув Берлінґейм.

— Дивіться на нього, мешканці Дорсету! — вигукнув поет і, однією рукою непевно вказуючи на Берлінґейма, другою перевернув склянку з-під рому. — Ессе signum! Finem respice![71] Якщо знання — то гріх і смерть, як каже нам Святе Письмо, то ось перед вами стоїть Фауст у плоті — справжнісінький Люципер!

— Е ні, поете, тут ви вже заходите надто далеко, — застеріг його один плантатор. — Це вам не якогось недолугого квакера ображати.

Декілька інших підтакнули йому, висловлюючи своє занепокоєння, а дехто навіть тихцем перейшов від шинквасу до найближчих столиків, де можна було б спостерігати, не турбуючись про те, що їх помилково візьмуть за учасників.

Хтозна, чи здогадувався він про ту зміну, що відбулася в їхньому настрої, чи ні, але Ебенезер відважно говорив далі:

— Чоловік, якого ви оце бачите, знає набагато більше, аніж цілий загін професорів із Оксфорда, і він такий тямущий у плотських втіхах, що куди тому Аретіно! Поруч із ним старий Декарт тупак тупаком, Валленштайн — немовля, а Рабле — манірний пуританин. Погляньте-но на його щоки, які носять попелястий відтінок Хаосу! Ось чоло, глибоко пооране історією його поріддя!

— Прошу вас, зупиніться! — став благати хтось із присутніх.

— Погляньте-но на його очі, панове, що прочитали про всі нечестиві діяння, які тільки й міг коли-небудь вимислити зболений розум людський, і бачили оті самі діяння у плоті! О, найпаче подивіться на ці очі! Ану, повернися, Генрі, тобто Тімоті, — повернися до нас, Тіммі, і глянь отими очима, від яких аж мороз бере! Вони холодні та старечі, неначе у гадюччя, друзі, — одним словом, це очі Едемового змія, що, вгніздившись на дереві Знання, зачарував першу жінку на землі своїм некліпним поглядом!

— Припни собі язика, — остеріг його Берлінґейм. — Ти верзеш дурниці!

Але Ебенезер, якого вже добряче розібрав хміль, надто далеко зайшов у своєму гніві, щоб полишити цю свою тираду.

— О Боже, добрі люди, подивіться ж на ці очі! Скільки дівиць під отим поглядом втрачали всяку волю, що незабаром уже дівицями не були! Скількох же невинних розбестили оці паскудні руки!

— Не забувай, що ти говориш із Тімом Мітчеллом, — перелякано мовив якийсь плантатор. — Як ти смієш його так ображати?

— Як я смію? — повторив поет. Він не спускав очей з Берлінґейма, чиє обличчя виказувало дедалі більше роздратування. Він поставив склянку, і його очі сповнилися слізьми. — Тому що він безчесно і підступно учаклував одну невинну квітку, найдорогоціннішу для мого серця, що є взірцем ласкавості та цноти, заживаючи всіх брудних способів, аби заволодіти нею!

— Припини! — наказав Берлінґейм.

— І це тільки для того він удає із себе мого друга, бавиться моєю невинністю і не ображається, коли я його ганю лайливими словами: він і досі прагне досягти своєї порочної мети. Але я можу згорда сказати, що все його лукавство й досі не принесло йому жодних плодів: чеснота цієї квітки міцна, бо такого вже вона роду, і вона й досі ще не піддалася на його мерзенні облесливі вмовляння. Погляньте-но, як правда йому дошкуляє! Оце втілення хтивості — як же він дратується, коли бачить, що ця квітка й досі ще лишається незірваною!

Берлінґейм зітхнув і з похмурим виглядом повернувся обличчям до присутніх.

— Якщо в тому для тебе є якась приємність, молодий чоловіче, розголошувати ці особисті речі в публічному місці й так вихваляти мої таланти перед цими джентльменами, тоді я просто наполягаю на тому, щоб розповісти тобі всю правду без прикрас про цю квітку.

— І то яку ж саме? — зневажливо запитав Лауреат, але в його голосі вчувалася тривога. — Ти й десятої частини не знатимеш про неї того, що знаю я.

— Я в тому не маю жодних сумнівів, пане Лауреате; а втім, як послухати, що ти про неї говориш, то цим джентльменам може здатися, що твоя квітка терниста, мов дика роза, і неприступна, мов заносистий едельвейс. Втім, років десять тому, а може, й більше, ще пуп'янком, вона прийшла до мене, аби я зірвав її, і попросила мене бути першим, хто скуштує її нектару. Оці мої очі, про які ти тут стільки розпатякував: як часто вона розкривала свої пелюстки їм на втіху! І оцими руками та цим ротом, про решту я вже мовчу, багато, багато разів я доводив її мало не до шалу — еге ж — і примушував її мліти від розкошів! Вона має невеличкий наріст, чи то родиму плямку, ти знаєш її так добре, тож не буду згадувати де, і якщо натиснути на неї ось так…

Ебенезер пополотнів; риси його обличчя скаламутились і вирували.

— Припини! — задихаючись, крикнув він.

— А той її найсмиренніший вираз обличчя — ти мусиш знати навіть краще, аніж я, яке ж то солодке баламутство ховається за ним! Отой її милий лепет, коли вона говорить, не вдаючись до слів, і ті її нескінченні витівки, що, мов якісь чари, пробуджують твоє чоловіче єство…

Товариство реготало від душі, перезираючись. Ебенезер схопився за горло, не в змозі й слова вимовити, закрив обличчя руками й упав головою на шинквас. І хоч він вже більше не пив, хміль і досі ще вирував у його голові. Долоні й чоло його вкрилися рясним потом, рот наповнювався слиною, а в шлунку все переверталося.

— Напевно, не варто навіть і згадувати найспокусливішу забаву, — невблаганно вів далі Берлінґейм, — ту, у яку вона грається, коли всі інші втіхи вже вичерпано, — ти це помітив? Я маю на мислі ту гру, котру вона зве «Небесні Близнюки» або «Авель та Джумелла», але я її називаю «Верхи до Гоморри»…

— Негідник! — пронизливо заверещав Ебенезер і спробував було накинутися на свого колишнього вихователя, але його міцно тримали плантатори, радячи притлумити свій гнів. Перед очами в нього все пливло: він втратив рівновагу, і його знудило, коли він уявив собі щойно почуте. Неначе з іншої кімнати до нього донісся голос Берлінґейма, який мовив:

— Ну, час уже набити наші люльки. Відведіть його куди-небудь, щоб він міг проспатися, і поводьтеся з ним добре, бо це цінний трофей.

І потім, коли двоє плантаторів винесли його з кімнати, додав:

— Тож почивай тепер, мій Лауреате, і в усіх відтулинах своїх ти пом'яни мої гріхи![72]

29

Нещасливий кінець, що спіткав мінгера Вільгельма Тіка, про який оповіла Лауреату Мері Манґамморі, Мандрівна Повія Дорсету

Коли Ебенезер проспався і хміль від рому розвіявся, небо над Мерілендом почало вже світлішати. Уночі, а так сталося, що це була остання ніч у вересні, бабине літо поступилося порі, що несла в собі вже явні ознаки осені; та й справді, ранкове повітря було доволі прохолодним, і Лауреат, клацаючи зубами та тремтячи всім тілом, мусив був прокинутися.

— Святий Боже! — вигукнув він і підхопився. Він побачив, що опинився в чомусь на кшталт ясел у кутку стайні, що, ймовірно, була позаду шинку, а його ноги та тулуб загрузли в качанах кукурудзи, що лежали там насипом. Одразу ж усі його незгоди постали в нього перед очима: він назавжди втратив Молден і вже напевно також відштовхнув від себе Берлінґейма — усі оті його приголомшливі заяви, поет був у тому тепер певен, були суцільною вигадкою, відповіддю на його закиди, аби помститися і протверезити його.

«Присяй-бо, я сам напросився!» — мовив він подумки. Та й крім того, почував він себе кепсько: у голові стугоніло від рому, світло різало очі, та й у животі досі ще буркотіло. На додачу холодне повітря призвело до того, що оте його нездужання, яке він відчував попервах, переросло у справжню пропасницю: він чхав і тремтів, із носа в нього текло, і всі його суглоби боліли.

— Гарно ж вони обійшлися зі своїм Лауреатом!

Він поклав собі завдати чосу власнику заїзду, ба навіть подати на нього в суд, якщо знайде для того відповідні підстави, й аж допіру поворушившись, щоб довести до скутку свій задум, він усвідомив справжню причину, чому йому холодно: його каптан, капелюх і плюндри зникли, і він лежав, маючи з одягу самі лише спідні та панчохи. Він не знав, що його робити, окрім як гукнути на допомогу першого ж, хто заведе до стайні коня; наразі ж він був змушений вирити в кукурудзі щось на кшталт лігвища і залізти туди глибше, накидавши поверху довкола себе шкарубкі качани, аби затулитися від вітру.

— Та скільки ж можна! — сердито мовив він, коли минула ціла година. — Де ж ті відвідувачі?

Він спробував було скоротати хвилини очікування, складаючи куплети, замірившись дати всім трактирникам такого добрячого прочухана, що від них і місця мокрого не залишиться, починаючи з хазяїна заїзду, що у Вифлеємі відвів місце Йосипу і Марії у стайні, і закінчуючи господарем, який дозволив, щоб Лауреат Меріленду спав у яслах, але відчув, що до цієї роботи в нього не лежить душа; і він відмовився від задуму, побачивши, що не в змозі підібрати риму до слова «диявольський». Він не їв з учорашнього обіду, і коли сонце стало підбиватися вгору, в животі у нього забурчало. Він чхав дедалі дужче, не маючи при собі нічого тендітнішого за качани кукурудзи, щоб витерти носа. Врешті-решт його почав брати страх, що він тут і дуба вріже, перш ніж хтось його порятує, тож вирішив гукати на поміч. Він гукав знову і знову, але все було марно, доки нарешті огрядна червонощока жінка середніх літ, що проїздила візком повз двір, не почула його крики; натягнувши віжки, вона зупинилась і підійшла до стайні.

— Хто там? — запитала вона. — І який шляк тебе трафив? — Її голос був гучний і хриплий, а пропорції її тіла тепер, коли вона стояла і її було краще видно, вражали. Одяг мала з незмінного шкотського сукна, що його носив робочий люд Меріленду, обличчя було червоно-брунатного кольору і вкрите морщинами, а її сиве волосся — скуйовджене, неначе старі зарості шипшини. Вона не тільки не виказувала стурбованості, почувши крики Ебенезера, а навпаки, її очі примружилися, немов у передчутті якоїсь втіхи, а рот, у якому бракувало половини зубів, розплився в усмішці.

— Тримайтеся подалі! — вигукнув Ебенезер. — Прошу, не підходьте ближче, доки я вам усе не поясню! Я Ебенезер Кук, Поет-лауреат цієї провінції.

— Та шо ви таке кажете! Ну що ж, а я Мері Манґамморі, котру колись звали Мандрівною повією Дорсету, але я тим не пишаюся. А чо це ви засіли отамо в качанах, пане Поете? Ви там шо, душу у віршах виливаєте чи просто відливаєте?

— Боронь Боже, щоб я коли-небудь сцяв у цьому святилищі, — відповів поет, — а щоб зробити з качана витвір мистецтва, потрібна більш кебетна людина, ніж я.

Жінка пирснула сміхом.

— То, може, ви бавитесь у якісь ігри, що йдуть всупір природі?

— З того, що мені вже довелося взнати про мерілендців, я зовсім не дивуюся, що вам таке могло спасти на думку. Одначе мені конче потрібна ваша допомога.

— Ну, то що ж! — Мері гучно розреготалася і посунула до ясел.

— Ні, пані! — став благати Ебенезер. — Ви не так мене зрозуміли: у мене немає й ламаного шеляга, щоб заплатити вам бодай за якусь послугу.

— Та до біса твої шеляги, — мовила жінка. — Мені байдуже до тих шелягів, доки сонце не зайшло. Із мене буде доста й подивитися на поета, які то вони з себе. — Вона влізла до ясел, вуркочучи від задоволення.

— Тримайтеся подалі! — мовив Ебенезер, відчайдушно нагрібаючи довкола себе качани кукурудзи, аби прикрити свій сором. — Я благаю вас про одну християнську послугу, паніматко. — Він декількома словами пояснив те прикре становище, у якому опинився, закінчивши тим, що став благати її знайти йому бодай якусь одежину, перш ніж він вріже дуба від цієї пропасниці.

Уся ця історія непомалу розважила її, і, на радість поетові, вона сказала:

— Ото й усього клопоту, молодий чоловіче: у мене на возі якраз є якісь плюндри чи навіть пара.

І вона пояснила, що колись пишалася своїм прізвиськом, як була молодшою, подорожуючи на своєму візку від плантації до плантації і займаючись своїм ремеслом. Тепер, коли вона вже постаріла, їй важко стало заробляти собі на прожиток; вона та її дівчата за місяць об'їжджають усі поселення та великі плантації в окрузі, порушуючи свій графік лише задля таких подій, як засідання суду, що відбуваються кожні пів року.

Вона принесла, узявши з візка, пару ногавиць з оленячої шкіри, сорочку з того ж таки матеріалу й індіянські мокасини і кинула все те Ебенезеру.

— Ну ось, звольте, пане. — Вона захихотіла і вилізла слідом за речами. — Вони належать одному молодому ловеласу з племені абако на ім'я Том Рокагоміні, що живе на Гумових мочарах. Мусив хутенько з нами попрощатися вчора ввечері, коли прибув цілий загін войовничих вайвошів. Ну ж бо, вдягайся.

— Не знаю навіть, як вам подякувати, — мовив Ебенезер, очікуючи, доки вона піде. — Ви, напевно, чи не перша добра душа, яку я зустрів у Меріленді.

— Давай, не барися, — поквапила його жінка. — Мені страх як кортить побачити, які вони з себе, ті відважні хлопаки, котрим ото тільки й любові на думці, що од вірша до вірша.

Із великими труднощами вдалося Ебенезеру переконати її залишити ясла на той час, доки він перевдягнеться. І справді, усі його зусилля звелися б нанівець, бо вона була вкрай рішуче налаштована вдовольнити свою цікавість, якби не ота його надмірна скромність, яка здивувала її ще більше.

— Щиро кажучи, пані, я — дівак і маю намір і надалі ним залишатися. Ще жодна жінка на моїй пам'яті на бачила мого тіла.

— Свята Цариця Небесна! — скрикнула міс Манґамморі. — Я заплачу тобі двісті фунтів тютюну, аби бути першою, — це якраз і є ціна за одну з моїх дівчат!

Але поет відхилив її пропозицію, і вона, відчуваючи святобливість і мліючи від захвату, вилізла нарешті з ясел.

— Принаймні ти можеш мені сказати бодай одне, раз я зробила тобі послугу? Мо', Природа зіграла з тобою злий жарт, обділивши чимось, і ти тепер встидаєшся?

— Я такий самий чоловік, як і решта, — холодно відказав Ебенезер, — і розумію, що я у вас в боргу, міс Манґамморі. Справа лиш у тім, що мені дуже не хотілося б ламати тієї обітниці, що я сам собі дав; а інакше я з вдячності вдався б до ваших професійних послуг, якби вас це не дуже обтяжило.

— Е, пане, так вихвалятися не годиться! Може, ви й справді чоловік як чоловік, але не думайте, що ви змогли б обтяжити мене в цьому, тут ви мені не рівня! — І вона розреготалася так, що аж усілася просто на долівку стайні. — Знала я колись одного дикуна на півдні округу, із ним мені доводилося вдаватися до таких жахливих речей, що ви собі й уявити не можете. Ото був чоловік, який міг випробувати мої професійні здібності! Може, ви чули, що трапляється з чоловіком, коли його вішають? Отож, пане, того самого дня, коли бідолашного Чарлі повісили за вбивство моєї сестри — в мене аж сльози на очі навертаються, коли згадую, як він ото виглядав…

— Стривайте, міс Манґамморі, але це просто неймовірно! — Ебенезер закінчив вдягатися і виліз з ясел. — Як звали того індіянина?

Але Мері не могла одразу відповісти, позаяк вид поета викликав у неї новий напад веселості. Він і справді являв собою небуденне видовисько: індіянська вдягачка була надто малою для його високої статури і виглядала ще більш чудернацькою на тлі його англійських панчіх.

— Мені почулося, що ви назвали його «Чарлі», — мовив Ебенезер з усією гідністю, на яку тільки був здатен. — І мені цікаво, чи не чув я щось про нього раніше.

— Ой, та хто ж не знає про Чарлі Маттассина, — сказала Мері, перевівши подих. — Однією з тих, кого він убив, була моя сестра Кеті, Повія-морячка з Дорсету.

— Достоту, це просто дивовижно! Той негідник забив вашу сестру, а ви говорите про нього мало не з любов'ю! І що воно таке — повія-морячка?! Їй-бо!

— Саме так її називали, упокой, Господи, її ревниву душу, я не тримаю на неї зла, хоч вона і закрутила голову моєму Чарлі.

Їй нічого не залишалося, як розповісти Ебенезеру історію вбивства своєї сестри, яка загинула від рук Чарлі Маттассина, — історію, яку Лауреат, хоч йому і нетерпеливилося відшукати Берлінґейма, погодився вислухати не тільки тому, що завдячував оповідачці свій порятунок, а ще й тому, що він упізнав у вбивці отого самого невиправного індіянина, котрий розповів отцю Томасу Сміту історію мучеництва Джозефа Фітцморіса. Він підтягнув якусь дерев'яну скриню, щоб всістися на неї, і трохи ніяково потяг за рукава своєї короткої сорочки, неначе намагаючись видовжити її на свій зріст. Мері Манґамморі воліла залишитися на долівці, але зіперлася своєю широкою спиною на стіну стайні, перш ніж розпочати свою розповідь.

— Правду люди кажуть — жінки як кицьки, — заявила вона, — коли їм щось забороняють мати, то вони небо і землю перевернуть, аби дістати це — надто коли йдеться про любов. Зжалься, Боже, над тим чоловіком, котрий сповняє кожну забаганку дружини: і двох років не мине від весілля, як у нього виростуть роги! Як ото написав один з ваших поетів:

Коли Дід бере Жінку юную до Хати,

То в Посагу може й Роги знагла відшукати.

— Влучно сказано, — мовив Ебенезер, — одначе який те має стосунок до вашої історії, мені невтямки.

— Моя сестра Кеті мала саме такого чоловіка і замислила звести його зі світу, але сама потрапила в ту пастку, що розставила для нього, — зітхнула Мері. — Кейт була для мене не так сестра, як донька. Наша мати шпацирувала вулицями неподалік ринку Ньюґейт і за ті тридцять років, що вона промишляла розпустою, припустилася лише двох помилок: перша була звіритися на священника, а друга — на лікаря.

Ебенезер був украй здивований тим, що такий цинізм виказала його благодійниця — така спочутлива і добра душа.

— Невже ви нікому не довіряєте?

Мері стиснула плечима і сказала:

— Питання полягає в тому, що саме можна їм довіряти, хіба не так? У всякому разі я не тримаю на них зла: Коли лис тримає курку у своїх пазурах, він її з'їсть, а коли чоловік тримає жінку у своїй владі, він її відфайдолить. Моя матінка була голодною сиротою, що жебрала на вулицях, шукаючи собі хоч якогось харчу. І перш ніж їй сповнилося тринадцять, така сила чоловіків намагалася приневолити її, що вона стала благати пароха, щоб він дав їй прихисток, тож її взяли на кухню мити посуд. Цей священник був справжнім пуританином, і не минало й вечора, щоб він не запросив її до своїх покоїв, аби годинами розпатякувати перед нею про Лабіринти Серця, Первородний Гріх і Тлю, що точить Ружу. Щоб зміцнити її відразу до тілесних підступів, до яких вдаються чоловіки, він вигадав цілу низку духовних вправ, одна з яких полягала в тому, що він роздягався в її присутності й примушував її обмацувати його, неначе якусь священну реліквію, водночас промовляючи молитву, спрямовану проти спокус плоті. Він дуже дбав про її цноту і заразом брав під сумнів її силу та чесність; з цієї причини вона щонеділі ввечері мусила висповідуватися йому в усіх своїх хтивих думках, що могли з'явитися в неї впродовж тижня, після чого він мав перевірити, чи вона досі не втратила свою дівочу болону, як те стверджувала.

— Паскудний облудник! — скрикнув поет.

— Може, й так, — байдуже мовила Мері. — Він був напрочуд чемний і добрий священник, гордість парафіян, він виховував мою матір, буцім вона була йому ріднею. Я так гадаю, що у своїх діяннях він не вбачав нічого поганого. Коли моїй матусі вже виповнилося п'ятнадцять і вона досі залишалася незайманою, він так привчив її протистояти тому спокусливому тілесному вогню, що вони могли годинами сидіти голими на дивані, усіляко пестячи одне одного та розмовляючи про різноманітні високі та повчальні речі. Він дуже цим пишався, і це приносило йому велику втіху, так казала моя матінка, це було апогеєм, доброчесним завершенням святобливого тижня.

Ебенезер похитав головою.

— Достоту, серце — то є лабіринт!

— Так і є, — зі сміхом погодилася Мері, — і невдовзі той добродій у ньому загубився! Що дозрілішою ставала його підопічна, то більше він турбувався про її честь. Вона була такою завзятою і вправною ученицею, і він так чудово її виховав, що було б шкода, коли б якийсь мерзотник узяв її супроти її волі й радощі злягання відвернули б її від шляху чесноти! Ця думка так заволоділа ним, що він ні про що інше не міг уже й говорити, і попри всі клятви моєї матері, що жодна думка не є для неї такою огидною, як думка про блуд, він не мав собі спокою, аж доки не вигадав найсуворішу духовну вправу з тих, що були досі…

— О Боже, невже ви хочете сказати…

Мері кивнула, тремтячи всім тілом від утіхи.

— То був лише природний кінець усього того, що тривало досі. Одного недільного вечора, коли вони стояли навколішках, читаючи молитви, він зайшов іззаду й, обхопивши її, із силою штовхнув; коли вона скрикнула, він пояснив, що це лише остання настанова, щоб накласти пута на тілесні пристрасті, і попрохав її й далі читати молитви, буцімто вона в церкві. І хоча це її дуже збентежило, вона, попри свою невинність, усе ж не була наївною дитиною, тож подумала, що краще вже буде зробити йому цю послугу, аніж виявитися невдячною за всю його доброту в минулому; отож вона не стала протестувати далі, сподіваючись тільки, що він вживе необхідних заходів, щоб уникнути певних наслідків, і взялася знову читати молитву. У млі ока, на словах «що є на небесах» він зламав їй цюнку, і якщо в нього і було на думці вчинити гріх Онана, щоб убезпечити її, йому забракло часу, бо на словах «хай прийде Царство Твоє» мене і зачали.

— Присяй-бо!

— Читання молитви припинилося, адже, подивившись на все в тому холодному світлі, у якому всім чоловікам після злягання притаманно дивитися на речі, парох усвідомив помилковість своїх дій і вигнав мою матір з дому. Звідтіля вже було недалеко і до розпусти, позаяк вона пройшла вишкіл і могла вправлятися в любовних витівках так само легко, як диякон знімає нагар зі свічок, а серце її навіть не здригалося. Я народилася та виросла в тісних провулках Ньюґейта, і перш ніж мені минуло тринадцять, я продала свій квіт дівочий за два фунти стерлінгів одному джентльмену з Сент-Ендрю-Андершафт і вийшла на вулиці разом зі своєю матусею. Саме це і призвело до її другої помилки, з лікарем…

— Не маю жодних сумнівів, що ця історія варта того, щоб її вислухати, — урвав їй мову Ебенезер, — але мені дуже хотілося б, щоб ви прискорили справу, бо інакше мені не вистарчить часу вислухати вас до кінця.

— Як вам буде завгодно, — захихотіла Мері. — Скажу лише, що моя сестра Кеті була її наслідком, так само, як я була наслідком першої помилки, а моя мати померла під час пологів. Мені самій тоді було заледве п'ятнадцять, і я була змушена працювати цілісінькими ночами, аби прогодувати нас обох, але я виховувала Кеті як свою доньку, і коли вона стала достатньо дорослою, щоб стійко знести все те, що на неї очікувало, але була ще достатньо молодою, щоб збудити прив'ялу хіть багатіїв, я дуже вдало домовилася про неї з одним шотландським графом, котрий перебував у Лондоні, і привчила її до ремесла. Коли ми довідалися, які ціни на жінок на Плантаціях, то саме я влаштувала так, що нас сюди привезли, і ми осіли в Меріленді, де й почали займатися своїм ремеслом, маючи з того добрий зиск не один рік. Але замість вдячності за мою турботу Кейт весь час збиткувалася з мене та зневажала. Вона мала звичку вдавати із себе леді за кожної ліпшої нагоди, і всі мої старання сприймала як належне, заявивши, що то все моя провина, що вона стала повією. Жоден чоловік, вважала вона, не був вартим її, і хоч це правда, що вишукані манери додають хвойді в ціні, однак їй ніколи не слід бути норовистою в ліжку; але такою вже примхливою була моя люба Кеті, що частенько, зваблюючи чоловіків, аби вони її наймали, вона могла потім пожбурити їм ті гроші просто в обличчя!

Тоді на річці Чоптанк жив собі один заможний голландець на ім'я Вільгельм Тік. Це був вдівець уже доволі в літах, круглий, як кулька, і спритний, мов жид, що збив свої статки, вирощуючи худобу замість дур-зілля. Оцей Вільгельм мав двох дорослих синів на ім'я Віллі та Пітер, один з них не був вартий і ламаного шеляга, та й другий не кращий, і вони цілісінькими днями тільки те й робили, що цмулили барбадоський ром і ганяли наввипередки на конях дорогами Дорсету. Це були два білявих дебелих лобуряки, радше жвавих, ніж тямовитих, які знали, що вони єдині спадкоємці старого Вільгельма, і цілком вдовольнялися тим, що, доки батько перед часу заганяє себе працею в могилу, наперед розтринькували частину своєї вітцівщини. Тож нічого дивного не було в тому, що Кейт стала улюбленицею цих двох джентльменів, таку однакову вони мали вдачу; і хоч як я застерігала її, кажучи, що то є двоє мугиряк, жорстоких і зрадливих, які частенько пропивали її платню, перш ніж вона встигала отримати з того бодай гріш, вона анітрохи не хотіла прислухатися до моїх слів і дозволяла їм робити з собою все, що заманеться.

Але лишень за рік я довідалася, що ж у неї було насправді на умі: як то з'ясувалося, старий Вільгельм добре знав, що його сини ледацюги й марнотратники, які чхали на все те, що він для них зробив, і після тривалих роздумів і суперечок із самим собою він постановив змінити свій триб життя. Він поклав собі більше не гарувати, щоб збільшувати статки, а натомість насолоджуватися тим, що вже має, перш ніж помре, і витратити решту своїх років на те, що чоловіки роблять собі на втіху.

Приблизно десь у той час Віллі та Пітер з'ясували, що Кеті більше не хоче мати з ними діла, попри погрози й усі ті гроші, що вони їй обіцяли. І хоч і до сьогодні ніхто не знає, як вона того доскочила, але за якийсь місяць вона вже була нареченою самого мінгера Вільгельма Тіка, який і гадки не мав, кого пошлюбив! Брати довідалися про це, лише побачивши її у себе вдома поруч із Вільгельмом, і їхній батько сказав їм: «Віллі та Пітер, ця дівчинонька — це ваша нова мати. Ми любимо одне одного всім серцем, і ви маєте дбати про неї та поважати її як свою власну матір, якби вона й досі була живою».

Отож вони мусили вклонитися Кеті та поцілувати їй руку, але щойно Вільгельм вийшов, як вони накинулися на неї і, тримаючи її за руки, сказали: «Що ти такого наговорила нашому старому батькові, що закрутила його кволу голову? Ти що, гадаєш вкрасти в нас усі наші багатства і залишити нас ні з чим? Що то він скаже, коли ми йому розповімо, що ти хвойда брайдвельська, у якої спина вся пошрамована від батогів, котру в Дорсеті товкли всі кому не лінь?» Кеті лише зневажливо пирхнула на всі оті їхні погрози, бо дала Вільгельму зрозуміти, що вона сирота й дівиця і що її відшмагала безсердечна сестра, яка хотіла примусити її стати повією. І, щоб захистити себе, вона й собі вдалася до погроз, мовлячи, що, коли вони навіть тільки спробують завдати їй кривди чи обмовити її, вона ж негайно поскаржиться Вільгельмові, що вони хочуть наставити йому роги. Отож вони мусили мовчки проковтнути свій гнів, тоді як їхній батько, втративши будь-який сором, упадав коло Кейт, аби вдовольнити будь-яку її забаганку. У свою шлюбну ніч вона вдалась до всіх тих штук, що я її колись навчила, аби пробудити в мінгері Вільгельмі мужчину, але успіхи були доволі скромними; бо, на відміну від Боккаччового часнику…

— Боккаччо! — скрикнув Лауреат. — А звідкіля ви знаєте Боккаччо? Це просто дивовижно!

Мері засміялася.

— Це навіть дивовижніше, ніж ви собі уявляєте, як я вам скоро поясню. Але, як я ото кажу, на відміну від Боккаччового часнику, що мав голову білу, а гичку зелену, бідолашний Вільгельм скидався більше на пса, що зветься таксою, у котрого хвіст завжди на декілька кроків позаду голови і ніколи її не наздожене. Але тим чи іншим способом Кейт таки вдалося змусити його настовбурчитися на якусь хвилю, і вона здійняла такий лемент, що можна було подумати, що то Пасіфая, яку патичить бик.

— Їй-бо, пані! Спочатку Боккаччо, а тепер Пасіфая!

— Старий Вільгельм було подумав, що зламав їй цюнку, і що більше вона вдавала, як їй боляче, то більше він надимався від пихи. І тижня не минуло, як він заявив Віллі й Пітеру, що позаяк Кеті принесла йому незнану багато років радість, то він вирішив змінити умови свого заповіту: одна половина його маєтку має відійти Кейт, а другу розділять поміж собою хлопці.

От цього ці цвиндрики вже не змогли стерпіти, тим паче, що їхній батько так заповзято заходився працювати в ліжку, що його здоров'я почало швидко підупадати; і довго чекати, доки він сконає від надміру зусиль, не довелося б, а вони б тоді втратили свою спадщину. Але Кеті здалась така ж проворна на лихо, як і вони, і добре знала, що вони там замишляють, відтак і сама собі надумала, як то взяти над ними гору.

На цьому місці обличчя Мері втратило свій незмінно веселий вираз, і вона, понуривши голову, заходилася колупати соломинкою камінець, що лежав на землі.

— Отут, на цьому місці, і виходить на кін Чарлі Маттассин, — мовила вона.

— Ага. — Обличчя Ебенезера проясніло. — Оцей душогубний дикун-індіянин.

— Ви так кажете, бо не знаєте, — різко відказала Мері. — Я так гадаю, що до цього часу ви вже повинні були б знати, як нерозумно виносити судження, доки не взнаєш, у чому справа. Чарлі Маттассин був моїм коханцем, і то найдорожчим коханцем, якого тільки може мати жінка.

Ебенезер зашарівся і вибачився.

— Чарлі Маттассин, — зітхнула вона і примружила свої опущені долу очі. — Я навіть і не знаю, як вам пояснити, щоб ви уявили його собі.

— Я чував, що він був сином короля дикунів, — підказав поет, — і шалено ненавидів англійців.

Мері кивнула.

— Він доводився сином Чікамеку, якого не бачила жодна біла людина з тих, що могли б потім про це комусь розповісти. Його людність належить до нантікоків, які називають себе «агатчвупси»; вони мешкають окремо від усіх у найдикіших місцях дорсетських боліт і переносять своє городище з місця на місце.

— Отакої! А чому ж губернатор їх не упокорить?

— Тому що він не може їх знайти, це по-перше. І поза тим, вони малі числом і живуть виключно серед своїх. Простіше забути про них, ніж полювати на них і вбивати, наражаючи своє життя і здоровля на небезпеку. Ці агатчвупси ніколи не лізуть на рожен, але коли англієць потрапляє в їхні руки, вони вбивають його або калічать, роблячи жалюгіднішим за євнуха.

Ебенезер здригнувся від однієї тільки думки.

— Тож дуже небезпечно взяти собі одного з них за коханця, хіба ні?

Сльози навернулися Мері на очі.

— Він був моїм першим і єдиним коханням, цей Чарлі Маттассин. Мені було вже сорок років, коли я вперше його побачила, та й він був не молодшим, але для нас обох це було коханням з першого злягання. Його батько, Чікамек, послав Чарлі, давши доручення до іншого короля дикунів, Куассапелага…

— Куассапелаг! — скрикнув Лауреат і враз затнувся, ледь не розкривши свого зв'язку з цим вождем-утікачем.

— Еге ж, знаменитий король анакостинів, що оце нещодавно втік із в'язниці. Один Бог відає, яку капость, що крилася в тому дорученні, вони надумали утнути, але то було вперше, коли Маттассину довелося мати справу з англійцями. Він збирався перетнути Затоку на каное навпростець, але не встиг переплисти й Танжерської протоки, як шквальний вітер відніс його до земель Дорсету. Отож мені так пощастило, що, вчергове обходячи своїх клієнтів, я їхала шляхом, що вів уздовж протоки. Маттассин — у нього тоді, звісно, ще не було англійського імені — втратив своє каное під час шторму і, побачивши, що перебуває на землях англійців, поклявся вбити першу ж білу людину, що їхатиме повз нього, та вкрасти в неї коняку. Він сховався в чагарнику, що ріс на узбіччі, і коли на шляху з'явився мій візок, він скочив на нього та збив мене з передка.

— Першою його думкою було зняти з мене скальп, але після недовгого розмислу він вирішив мене спочатку зґвалтувати. — Очі Мері заблищали. — Кумекаєте, про що я вам тут мовлю, пане Поете? Я була повією двадцять вісім років, ні більше, ні менше. Тисяч із двадцять разів мене файдолили, ну, мо', якоюсь тисячею більше чи менше, і майже щоразу це були різні чоловіки, і не було ані таких чоловіків, ані таких розмірів, яких би я не спізнала, тож я могла заприсягтися, що нема жодних тілесних штук, яких би я не опанувала досконало. Мене стільки разів присилували, що й лік згубився, і жебраки, й нікчемні боюни, і не раз мене саму винаймали, аби я ґвалтувала молодиків.

— Стривайте, — скрикнув Ебенезер. — Це неможливо!

— Не спокушай-но мене, любий, — застерегла його Мері, усміхнувшись. — Я знаю, які твої думки, але немає нічого неможливого під дулом пістоля. — Вона сміялася і плакала водночас. — Але я ще не розповіла тобі найцікавішого: він не був високим, цей Чарлі, втім, мав міцну статуру і м'язи; однак коли він узявся до отієї своєї справи, то я побачила, що він придатний для того діла не більш, ніж якесь жалюгідне цуценя! Природа, присяй-бо, обдарувала його лише вполовину тим, що більшість хлопчаків мають ще в колисці, й отим-то він збирався збезчестити Мері Манґамморі! Це все одно що ви шилом намагалися б затопити фрегат!

Я була така вражена, побачивши його, що тільки його томагавк і стримував мене від сміху, і я навіть не збиралася опиратися, бо це все одно що на борозенного коняку напала би блоха. «Ну ж бо, давай, Чарлі, не барися, — мовила я, вигадавши йому ім'я, щоб подражнити. — Бо на мене там вже чекають два звіролови й один торговець тютюном». Отож він узявся до роботи, і їй же бо, перш ніж я встигла зрозуміти, що ж там мене вкусило, я вже кричала від розкоші.

Лауреат наморщив чоло.

— Я не дуже-то розуміюся на таких речах, але скидається на те, що тут non sequitur[73], або то один з тих заблудів, чи як то каже вчений люд — фаллація.

Мері зітхнула з тугою за минулим.

— Доводилося мені знавати вчеників, і немало, але такого фалоса, як цей, — ніколи!

— Ба ні, міс Манґамморі, ви мене не так зрозуміли!

— А ви мене, — розсміялася Мері. — Бо маєте знати, сер, що дівка, котра блудила двадцять тисяч разів, — то вже не дитина: вона може зіграти ролю Європи, і їй від того хоч би що. Але подібно до того, як сліпак, втративши зір, починає вигострювати свій ніс і вухо або ж глухонімий вчиться слухати очима й розмовляти руками, так і мій Чарлі, про що я і не відала, навчився дивного і чудодійного способу, аби доп'ястися свого! Отак добра Матінка-Природа сплатила свій борг перед ним, як то мовиться у приказці: те, що вкрала у Петра, наділила тим Павла.

Ебенезер не зовсім зрозумів, до чого тут цей вислів, але цілком вхопив суть того, про що йшлося.

— Якого такого хитрого способу він зажив, того не відаю, як і не в змозі вам оповісти, яка то була для мене розкіш. Скажу лише, що в мені текла кров моєї матінки, і її було доста, бо мала серце як фортецю, і з двохсот чоловіків жоден і близько не сподобився до нього підійти. Але мій Чарлі, який навіть не мав того списа, щоби стати до герцю, за якісь дві хвилини перестрибнув через бруствер, переправився через рів з водою, видерся на ґратчасті ворота, захопив і заполонив всі амбразури й галереї і вивісив прапор пристрасті на зубцях фортечної стіни моєї головної вежі!

— От дідько! — прошепотів поет.

— Минув деякий час, перш ніж я отямилася, і коли я вповні оговталася, то вхопила його за чуприну і, прикликавши весь набутий за стільки років плотський досвід, так відплатила віть за віть, що він із пів години по тому лежав напівпритомний. Отож скінчилося це тим, що він так ніколи більше і не побачив ані свого городища, ані батька, і так і не дістався до Куассапелага, бо ж далі мого візка у його пошуках він так і не пішов, і відтоді ми в ньому так і жили, немов оті веселі й запальні цигани. Я більше вже курвальством не промишляла, а найняла інших дівчат, щоб вони їздили замість мене, а сама горнулася до свого Чарлі, немов якась дурненька наречена.

— Але як сталося, що він так і не позбувся своєї ненависті до англійців?

Мері захихотіла придушеним сміхом і покрутила головою.

— От цього я вам уже ніяк не можу пояснити. Він був навдивовижу складною людиною, цей Чарлі, і мав гострий розум: за місяць він уже вивчився читати і розмовляв нашою мовою незгірш від будь-якого джентльмена; він змусив мене прочесати всю Провінцію у пошуках книжок, і хоч я сама не могла второпати й половини з них, він з першого ж погляду проникав у суть написаного. То виглядало так, буцімто він і сам так мислив, ба навіть краще. Але хоч як вони його збуджували, ті книжки, він так і не виявив бажання читати їх сам, змушуючи мене це робити, але невдовзі я сама вже мусіла зупинятися й питати його, що значить те чи те слово.

— Достоту! — дивувався Ебенезер. — Отак-то ви і дізналися про Боккаччо та греків?

— Еге ж. Як він любив і ненавидів їх усіх, і я також! Варто йому було прочитати оповідь лише до половини чи пів розділу з Евкліда, і він міг уже вивести решту з голови, і якщо воно виходило в нього інакше, ніж у книжці, то це скорше була провина автора, ніж його. Часто я відчувала, як його фантазія породжувала цілу низку світів, і всі вони різні, і світ книжок був здатен змалювати лише один із них…

— Що саме собою подеколи буває просто чудово, — впав у річ Ебенезер, — втім, водночас він не міг не відчувати відрази до того, що вродився таким диваком.

— Саме так! — вигукнула Мері з блиском в очах. — Ви вцілили у самісіньке око і дивитеся просто в корінь!

Ебенезер зітхнув, згадавши Берлінґейма.

— Я знаю одного чоловіка, що має такий самий талант і точнісінько таку саму вдачу: він любить світ, і тільки-но гляне — одразу все стає йому зрозумілим, часом навіть те, чого й не видно, однак його любов присмачена презирством через ту ж причину, що змушує його робити собі забавку з того, що він любить.

Сльози рясно покотилися по багряних щоках повії.

— У такий спосіб він дивився і на мене, — мовила вона. — Він любив мене, я в тому впевнена, але попри всі ті мої визворотки, я була всього лише жінкою, і то тільки однією з них. Цікавість та уява мого Чарлі не знала подібних меж: я часто робила йому приємність, але ніколи не була здатна здивувати його; і я не могла зробити нічого, про що б він уже раніш не помишляв.

— І чи не сказали б ви, — домагався свого поет, відчуваючи якесь піднесення, — що ця його космічна любов, про яку я ото згадував, виявляла себе однаково сильно і в його тілі, і в його уяві? Тобто, я хочу сказати, чи не жадав він, запалившись хіттю, усе, що йому впадало в око, хай то чоловік, чи дівчина, чи корінь мандрагори, і все ж таки він зневажав цей світ за вбогий вибір партнерів у ліжку?

— Це і навіть більше, — відповіла Мері, — і він був такий одержимий оцією самою хіттю й уявою, що навіть зневажав себе за те, що не в змозі видумати чогось більшого! Далебі, таж такого, як він, не було, відколи світ створився!

Але Ебенезер закрив обличчя долонями й похитав головою.

— Був і є, хоч яким це може здатися дивним. Мій друг і колишній вихователь, якого я аж до сьогоднішнього дня, здається, ніколи не розумів, чудово вписується в цей образ! Ви знаєте чоловіка на ім'я Тім Мітчелл?

На обличчі Мері проступив вираз тривоги.

— Ви часом не один з тих Мітчеллових шпигунів, котрого послали сюди, аби мене випитати?

Здивувавшись, Ебенезер запевнив її, що ні, і, побачивши її стурбованість, навіть додав:

— Я зовсім не мав на увазі, що Мітчелл — то мій друг і вихователь, але так само, як ваш Чарлі в усьому подібний до мого друга, окрім кольору шкіри й тілесного недоліку, про який ви ото згадували, так само і цей Тім Мітчелл, якого я зустрів третього дня, у дечому нагадує мені мого друга. Окрім цього, я більш нічого про нього не знаю.

— Отже, ви не його агент?

— Присягаю, що ні. Але чому ви так його боїтеся?

Мері пирхнула і роззирнулася.

— Це не має значення. Ви дуже швидко взнаєте, якщо станете його приятелем.

Поза тим вона більше нічого не захотіла говорити і тільки по довгому вмовлянні поетові вдалося переконати її знову повернутися до розповіді, настільки збентежило її ім'я Тім Мітчелл.

— А який же зв'язок існує між вашим коханцем Чарлі та Кейт і мінгером Тіком? — запитав він. — Було б жорстоко залишити таку цікаву розповідь на півдорозі.

— Та тут уже й недалеко до кінця, — буркнула у відповідь Мері, знехотя підібравши втрачену нитку своєї оповідки. — Кейт якось прознала про те, як змінилося моє життя, і, не гаючи часу, стала дошукуватися, що ж стало причиною того. Я знала, що вона одразу ж накине на Чарлі оком, допіру його побачить, і докладала всіх зусиль, аби уникнути цього. Але правда полягає в тому, що тільки коли він її вбив, я довідалася, що він уже два місяці був її коханцем.

— Не може бути!

— Він сам мені про те розповів і ще багато іншого, перш ніж його доправили до хурдиґи. Міс Кейт якось розшукала його і сказала йому, що вона моя сестра. Вона мала гарненьке личко, а я ні, тіло її — ласий шматочок, тоді як моє — уже жоване-пережоване. Але попри все те її віроломство, вона була безклепкою занудою, ліньтюхою в ліжку, злою й уїдливою нахабою; і коли Чарлі кохав мене і ненавидів водночас, то до такої сучки, як Кейт, він міг відчувати тільки огиду і навіть сам те визнав. Оце у двох словах і все пояснення.

Ебенезер кивнув.

— Годину тому я навіть і не второпав би про, що ви кажете, але зараз це мені не здається парадоксом. Чому ж він здійснив оті жахливі вбивства?

— Повісили його за багато злодіянь, — сказала Мері, — але Кейт була єдиною, кого він забив власноруч. Решта порішили одне одного, хоча мій любий Чарлі все те підлаштував.

Вона пояснила, що коли Кейт стала його коханкою, Чарлі швидко довідався, як стоять справи в домі мінгера Тіка, і через якісь не одразу зрозумілі причини доклав певних зусиль, щоб втертися в довір'я братів — того було нескладно доскочити, позаяк вони постійно відвідували мандрівний бурдей Мері й знали не більше за його власницю про зв'язок Чарлі з Кейт. Він був їхнім провідником на полюванні, ганяв з ними наввипередки на конях і на їхнє запрошення був частим гостем у маєтку Тіка, де пив-гуляв на галявині разом з Віллі та Пітером, подеколи непомітно відлучаючись, щоб наставити роги мінгеру Вільгельму. Знадобилося небагато часу, щоб брати оповіли йому про свої страхи й ненависть до своєї мачухи, і Чарлі, сміючись, одразу ж запропонував здійснити подвійне вбивство.

Віллі закричав:

— Ти що це, навсправжки?!

На що Чарлі відповів:

— Це буде дуже просто. Пітер піде до кінця стежки, що веде крізь ліс за будинком і укриється в заростях ялівцю, де ви звикли товкти міс Кейт за старих часів. Потім Віллі, знайшовши якусь приключку, відішле туди Кейт, а тоді Пітер зненацька вискочить і вб'є її. Тим часом Віллі буде дуже просто вбити старого Вільгельма, що залишиться один у будинку. Зроби це ножем чи томагавком і звали всю провину на індіян.

Віллі одразу ж схвально поставився до цього задуму, але Пітер, хоч і висловив готовність зняти скальп з Кейт, але зі значно меншим захопленням сприйняв ідею батьковбивства.

— Звичайна шльондра — то невелика втрата, та чи не можемо ми дати батьку померти власною смертю або ж від горя? Він старий і довго не простоїть між нами та багатством.

На що Чарлі Маттассин тоді відповів:

— Робіть собі як знаєте, це ваша справа, але мені видається, що допіру він позбудеться Кейт, як одразу ж пошлюбить собі іншу діваху, у якої дістане клепки його обдурити.

— Еге ж, — погодився Віллі. — Нумо вб'ємо його тепер. У нього немає ані крихти любові до нас.

Зрештою, Пітер був таки змушений подолати свою відразу і, відставивши вбік склянку, пішов, щоб зайняти своє місце в кінці стежки, забравши із собою великого мисливського ножа. Але щойно він пішов, як Віллі, розумніший із них двох, почав брати під сумнів те, як відбувається розподіл відповідальності.

— Та се ж нечесно, — поскаржився він Чарлі, — мені припадає отся гидка морока — закатрупити вітця, тоді як Кеті залишається Пітеру, і він робитиме з нею у тих заростях ялівцю все, що забажає, перш ніж порішить її. — І що далі він над тим розмірковував, то більше йому здавалося, що йому випав несправедливий жереб, доки нарешті, забувши, хто запропонував цей план, він заходився звинувачувати в тому Пітера.

— Притримай свій гнів, — звелів йому тоді Чарлі. — Я так усе й задумав і маю певну мету: відішли Кеті до Пітера, а потім скажи Вільгельму, що вони злягаються у тому ялівці. Двоє з цих трьох незабаром будуть мертвими, тобі залишиться тільки вбити третього, і тоді забереш увесь маєток собі».

Віллі враз побачив переваги цього задуму, і коли, пошукавши якусь хвилину, він так і не потрапив знайти свою мачуху, то одразу ж вхопився за іншу пораду індіянина:

— А ти все одно скажи Вільгельму, а я побіжу попередити Пітера, що батько йде його пристрелити. Вислід буде той самий, а ти тим часом можеш собі й далі шукати цю шльондру і, знайшовши, розважитися з нею.

Віллі, сяючи від радощів, рушив до кімнати, де батько вів свої рахунки, а Чарлі тим часом коротким шляхом через болота прибіг до заростів ялівцю, де вже чекав Пітер із ножем у руці. Але замість того щоб попередити його, що сюди йде Вільгельм, індіянин сказав:

— Пані Кейт поспішає сюди, і ще ніколи вона не видавалася такою привабливою. Позаяк ти все одно збираєшся її вбити, то чого б тобі спочатку не вдовольнити своє бажання? Скидай плюндри, приятелю, і будь напоготові у засідці.

— Пітера не треба було зайвий раз вмовляти, — розсміялася Мері Манґамморі, — бо тупий на розум — то ще не значить, що й тупі бажання, і безтямко в класі може бути блискучим у ліжку; отож щойно Чарлі пішов, як той хлоп скинув свої плюндри, узяв свого струка до рук і став чекати, коли прийде його жертва.

— Але ж де була ваша сестра, доки там плелися такі коверзні? — поцікавився Ебенезер.

Мері цокнула язиком.

— Вона не була ані невинна, ані безчинна, можете в тому бути певні.

Насправді, як то пояснила Мері, не Чарлі, а саме Кейт замислила усе те від самого початку й до кінця. Вона розповіла йому в усіх подробицях про свій страх перед братами і про своє життя-буття з Вільгельмом — як то він, не годний до нормальних статевих зносин, щоночі примушує її хтиво танцювати перед ним у тій конторі серед своїх квитів на тютюн і ділових паперів, — і вона пообіцяла одружитися з Чарлі й зробити його хазяїном маєтку Тіка, якщо він тільки допоможе їй позбутися інших спадкоємців. Їхнім місцем для побачень був густий гай із миртових дерев, що ріс неподалік від стежки за будинком: от туди вона й тікала непомітно в будь-яку годину дня і ночі, почувши умовний сигнал свого коханця — високий пронизливий крик, як то, бува, кричить лисиця чи ота індіанська шавка; там вона й пережидала, доки він пиячив з братами, допіру він знайде якийсь привід і приєднається до неї; тут вона і лежала того зловісного вечора і спостерігала за тим, як втілюється в життя її задум. Вона бачила, як по стежці пройшов Пітер, прямуючи до заростів ялівцю, і навіть чула, як Чарлі намовляв його зґвалтувати її перед убивством; і коли Чарлі негайно після того приєднався до неї під тими миртами, йому навіть не потрібно було розповідати, що цей їхній таємний задум просувається повним ходом. І крім того, декілька хвилин по тому їхні надії зросли ще більше, коли Вільгельм, пашіючи від гніву, сам крадькома попростував вздовж стежки, тримаючи по пістолю в кожній руці, вочевидь, у відповідь на ту новину, що йому зголосив Віллі. І коли він зустрів свого сина, що стояв без штанів, вони могли виразно почути, як він сипле голландськими прокльонами.

— Стривай! — почули вони крик Пітера. — Заради Бога, не стріляй!

І Вільгельм, на їхнє розчарування, замість того щоб одразу вистрелити, запитав:

— Де твоя мати?

— Я не знаю!

— Чого ти так стоїш, — поцікавився Вільгельм, — і тримаєш штани в одній руці, а свій страм у другій?

Напевне, Вільгельм, коли говорив, підійшов дуже близько і став погрожувати пістолями, бо Пітер прохрипів, а потім відповів:

— Та хіба не бачиш — з природної потреби!

— Віллі сказав мені, що ти тут товчеш Кеті аж гай шумить, — заявив Вільгельм.

— Ага, — мовив Пітер, — але я не роблю того, що сказав Віллі, і це будь-хто може бачити.

— Тоді чого Віллі відіслав мене, сказавши, щоб я негайно біг сюди? — захотів знати батько, і Пітер став запевняти його, що це не він, а саме Віллі має брудні наміри щодо Кейт і відіслав Вільгельма з дому, аби застати її одну і взяти силою.

— Ах! — мовив Вільгельм і стрімголов побіг назад по стежині.

Усе це двоє змовників добре чули, і під кінець розмови до них від будинку долинув голос Віллі, який гукав Кеті на ім'я.

— Що тепер буде? — прошепотіла Кеті, звертаючись до Чарлі.

— Час уже Віллі й перестати тебе шукати, — відповів індіянин. — Якщо все піде добре, він піде по стежині, щоб убити того, хто залишився в живих, а Пітер піде йому назустріч, щоб зробити те саме.

Він не став пояснювати більше, бо цієї миті старий Вільгельм, розмахуючи пістолями та важко дихаючи від утоми, підійшов упритул до гаю. І правда, усі ті емоції та зусилля так виснажили його, що він раптом зупинився, вхопився за серце і всівся на пеньок посеред стежки.

— Оте його дурне серце не витримало! — прошепотіла Кеті, і Чарлі затис їй рота долонею, якраз вчасно, щоб їх не викрив Віллі, який саме цієї хвилі, біжучи, з'явився на стежці, тримаючи мушкета напоготові.

— Що з тобою? — запитав він батька.

Вільгельм вхопив сина за руку і похитав головою.

— Нащо ти послав мене туди, де нічого не трапилося? Твій брат тільки сцяв, ото й усього.

— Пхи, — зневажливо кинув Віллі. — Чого б це йому знадобилося пройти цілу милю, щоб посцяти, коли він з року в рік робив це у трояндових кущах?

— Ти послав мене, щоб я вбив Пітера, а Пітер — щоб я вбив тебе, — вів далі Вільгельм. — Ви обидва маєте підступні наміри щодо моєї любої Кейт. І так чи інак, я втрачу сина, і схоже, що і дружину також!

— Вона — шльондра, а ти — бовдур! — заявив Віллі й випалив впритул з мушкета прямісінько в груди батькові.

— А тепер я зроблю з ним те саме, — прошепотіла тоді Кеті й, діставши з-під спідниці зарядженого пістоля, направила його в бік Віллі. Але знову Чарлі стримав її, позаяк на звук пострілу із заростів ялівцю поспішив Пітер, і перш ніж Віллі встиг насипати порох і загнати кулю в рушницю, його брат скочив на нього з ножем. Вони стали качатися по землі, і за якусь хвилину Віллі лежав поруч із батьком з перерізаним горлом.

Пітер підвівся і витер ножа об листок.

— Отак, — тільки й встиг сказати він, бо Кеті вистрілила йому в груди і вбила на місці.

— Хвала Богу! — вигукнула вона, коли все було скінчено. — Нарешті я вільна від усіх цих падлюк! — І так вона була вражена видовиськом стількох мертвих голландців на стежці, що не схотіла йти звідти, не станцювавши на пеньку, коло якого вони лежали, отого самого танцю, який заміняв бідолашному Вільгельму кохання, але цього разу вже для Чарлі.

— Ну от і сповнилося твоє заповітне бажання, — зауважив Чарлі.

— І сповниться твоє, — крикнула йому Кеті у відповідь з пенька. — Ходи-но сюди, і ми відсвяткуємо наше багатство!

Осквернивши мертвих своїм танцем, Кеті тим не вдовольнилася і наполягла на тому, щоб вони прямо там на пеньку зробили зараз те, що зазвичай робили потайки серед миртових дерев, і вона весь той час гикала та зойкала, немов індіянка…

— Стривайте! — вигукнув Ебенезер. — Чи не хочете ви сказати…

— Саме так, — мовила Мері. — Ба більше, він попросив її, коли настане пора, закричати отим самим потаємним умовним сигналом і зробив одну штуку, якої ми з ним навчилися разом, — те, чим ми поклялися не ділитися з жодною іншою душею…

— Але ж… — спробував було втрутитися поет, якому стало дуже ніяково, але Мері підняла руку, наказавши йому мовчати. — І щойно з неї вирвався отой умовний крик, він дістав свого ножа…

— Ні! Невже він убив її просто там і тоді?

Мері кивнула.

— Скажу вам хіба ще тільки, що зроблене ним — то відома штука межи солдатів по всьому світі, християнському чи поганському однаково, коли вони мають справу з жінками ворогів.

— Ще одне слово, і мене знудить, — застеріг її Ебенезер.

— Більш нема чого казати, — мовила Мері. — Він пішов і залишив їх лежати там, де вони й були, усіх чотирьох разом, і за браком спадкоємців маєток відійшов до Корони. Але найсмішніше те, що Чарлі знав від самого початку і не сказав про те ані Кейт, ані братам: що тільки на наступному засіданні Ради Меріленду мали задовольнити клопотання старого Вільгельма про надання йому підданства.

— Я щось не зовсім зрозумів.

— Це означає, що він помер голландцем, — пояснила Мері, — а чужинці не можуть заповідати власність: Корона однаково б забрала весь маєток! — Вона засміялася й підвелася з долівки. — Оця його безмежна радість і згубила Чарлі. Тієї ж ночі, ні про що не здогадуючись, я запропонувала, щоби ми зробили оту нашу секретну штуку, і він посеред цього так розреготався, що я розридалася, неначе якась наречена, уперше в житті! Він присягався, що йому дуже прикро, що так вийшло, і, немов вибачаючись, він розповів усю історію, так як оце ви почули її зараз від мене, увесь той час сміючись, не проминувши жодної подробиці. Він знав мене як облуплену, авжеж, мій милий дикун: він знав, що в мене краятиметься серце, коли я почую, як він зрадив мене, і мені буде вдвічі болячіше, коли почую, що він зробив це з Кейт, ба навіть втричі, коли почую, що він її забив; однак він так само знав, що я муситиму пробачити йому все і таки пробачу — ба ні, він знав, що в глибині душі я кохатиму його ще більше, коли минеться потрясіння від почутого, і таки була його правда! Але от чого він не знав і про що навіть і не здогадувався, так це про те, як високо я цінувала оту нашу маленьку штучку, і не тільки тому, що ми відкрили її разом, а тому, що між чоловіком, обдарованим таким вбогим мужеським причандаллям, і жінкою, що має надто багатий досвід з чоловіками, щоб її міг вразити будь-який подібний дар природи, ота наша штука уособлювала в собі цілий світ кохання. Це було неначе ви і ваша коханка разом винайшли таке злягання, про яке раніше жодна жива душа на світі навіть і гадки не мала: подумай, як би ти себе почував, коли б вона тобі сказала, ні, не що цілувалася з іншим чоловіком, а що навчила його тому розкішному секрету, у який були посвячені лише ви!

— Насправді, — почав було Ебенезер, — я…

— Авжеж. Ти й досі дівак і не можеш знати, — зітхнула Мері. — Тоді добре запам'ятай і одного дня все зрозумієш. Ну, а зараз варто лишень сказати, що то була помилка мого Чарлі — сказати мені, що він поділився цією штукою з Кеті. Святий Боже, у мене мову одібрало і враз висохли сльози! Я вилізла з візка і побігла по дорозі, ніде не зупиняючись, аж доки не дісталася Кембриджа через півтора дня й не розповіла шерифу, що вбито всю родину Тіка і що вбивця — Чарлі Маттассин!

Сльози знову покотилися в неї по щоках.

— Його знайшли у візку, де він чекав мене й навіть уявити не міг, що я накоїла, отож його забрали до в'язниці. Я більше ніколи з ним не розмовляла після того, але подейкують, що він дивився на мою зраду як на ще один жарт і щоразу сміявся, думаючи про це. Кажуть, він так само хихотів, коли його вели на шибеницю, і я на власні очі бачила, що, коли затягнувся зашморг, сталися дві дивовижні речі. Про першу я вам сказала ще на початку — те, що було маленьким за життя, виросло до надзвичайно великих розмірів у час смерті, як то інколи трапляється; а інша та, що він так і помер з отим своїм страхітливим сміхом на вустах і забрав його з собою у могилу! Отака історія.

— Я ніколи не чув нічого подібного, — поклявся Ебенезер. — Історія дуже зворушлива і жахлива водночас, і я досі вражений схожістю між тим індіянином і моїм другом і колишнім вихователем! Дозволю собі сказати, що якби ваш Чарлі народився англійцем, то він би міг грати на цьому світі, як грають на клавесині, так само, як мій друг; а якби мій друг народився дикуном-індіянином, то він би міг померти, так само сміючись. — Він похитав головою. — Але що криється за цим? Ваш Чарлі й мій друг, кожний по-своєму, прийшли в цей світ, який ми знаємо, не відаючи, якого вони кореня; кожен мав однаково чудесний дар умить осягнути цей світ своїм розумом і навіть мав однакову спорзну до нього жадобу, і кожен міг однаково вміло управляти людьми, немов ляльками. Мій друг ще не сміявся, як ото ваш Чарлі, і, дасть Бог, ніколи не сміятиметься, але всі нахили для того в нього є; і я те ясно бачу з вашої повісті. Він якось по-особливому знизує плечима, а ще ота його характерна безрадісна усмішка. Неначе Яків, він зчепився в боротьбі з якимось темним ангелом у пустелі, що здолав вашого Чарлі; і це аж ніяк не Божий ангел, чиї служителі мають такий сміх за свій стигмат, як ви гадаєте?

Мері задумалася, стоячи у дверях.

— Чарлі сміявся з усього творіння Божого! Чую, як він сміється з Кейт, коли зробив з нею оту нашу штучку, і знову, коли вона заверещала і він настромив її на ножа; коли я роблю свої об'їзди чи обідаю, я чую цей сміх, і він забарвлює світ, коли я на нього дивлюся, і сквашує їжу у мене в животі! Нічого не лишилося від Вільгельма Тіка, опріч його жалюгідного привиду, що, як подейкують, блукає вночі Тіковою стежиною; і нічого не зосталося від Чарлі, опріч того сміху. І, розповідаючи тобі цю історію, я чула той сміх. Щоночі я бачу, як він ото регоче з катівським зашморгом на шиї, і мені потрібно випити, щоб заснути; але то все намарно, бо сон — це лише гаряче марення про мого Чарлі, і я прокидаюся, а його беззвучний сміх так і лунає в моїх вухах. О Боже! О Боже!

Вона більше не могла говорити, Ебенезер супроводив її до візка і допоміг залізти на передок, ще раз подякувавши за її щедрість і за історію, що вона розповіла.

— Сама лише цікавість підструнчила мене, — зауважив поет, сумно всміхнувшись. — Я зацікавився вашим Чарлі, коли вперше почув про нього від отця Сміта з Телботу, і тепер не міг би навіть сказати чому; але ця ваша оповідка зворушила мене так, як я й не очікував.

Мері підібрала віжки та взяла до рук батога.

— Тоді вам треба молитися, щоб вона вас не зворушила ще більше, пане Лауреате, бо ви досі залишаєтеся серед тих, з кого сміються.

— Що ви хочете цим сказати?

Вона нахилилася до нього, щоки її роздулися, а велике обличчя ще більше розплилося від радості. Густим шепотом вона відповіла:

— Учора в суді, коли ви ото так суворо вишпетили бідолашного Бена Сперданса і відписали всю свою плантацію тому дияволу Вільяму Сміту…

Ебенезер скривився на одну лиш згадку про те.

— О Боже, то ви були свідком мого безумства?

— Я там була. Ба більше, мис Кука був колись зупинкою на моєму шляху: Бен Сперданс — мій старий відданий друг і клієнт, і він добре прислужився вашому батьку, незгірш від будь-якого іншого наглядача. Мені так само, як Бену, кортіло побачити, як знищать Білла Сміта…

Лауреат був приголомшений.

— Ви хочете сказати, що бачили, що я робив, і знали, що це робиться з незнавки? Святі Небеса, то чого ж ви не закричали чи не зупинили мене, перш ніж я підписав оті кляті Смітові папери?

— Я бачила, до чого це все йде, щойно ви виголосили, хто ви, — відповіла Мері. — Я бачила, як бідолашний Бен полотнів, слухаючи вашу промову, а цей негідник Білл Сміт почав радіти з того, потираючи руки. Я могла б зупинити оту вашу дурницю у млі ока.

— Однак я не чув жодних вигуків застереження, — прикро мовив Ебенезер, — ані від вас, ані від будь-кого іншого, окрім Сперданса, отієї хвойди, що була його свідком, і мого приятеля Генрі, тобто, я хочу сказати, Тімоті Мітчелла, котрі мали інші причини для тривоги. Решта громади тільки перешіптувалася між собою, і я навіть чув якийсь безжальний диявольський сміх… — Він утнув собі мову і, насупившись, кинув сповнений недовіри погляд на свою благодійницю. — Певно ж, що то були не ви!

— Зі своєї погибелі, так само, як і з твоєї — ось із чого я сміялася, як то може пояснити тобі Тім Мітчелл, коли запитаєш його. Це зараза, поетику, як віспа чи збур! Де Чарлі її взяв, один Бог відає, але вчорашній день уперше показав мені, що я підчепила її від нього! — Вона смикнула віжки, коні рушили, і Мері якось неприємно захихотіла. — Зоставайся незайманцем, коли зможеш, хлопче; забирай свій квіт дівочий у могилу, і, можливо, ти ніколи не заразишся! Вйо!

Вона огріла коня батогом і поїхала геть, закинувши голову в німій веселості.

30

Погодившись, що в людях немає нічого, опріч віроломства, хоча й необов'язково, щоб Jus est id quod cliens fecit[74], Лауреат бачить, нарешті, свій маєток на власні очі

Глибоко схвильований і збентежений, Ебенезер якусь хвилю стояв на подвір'ї. Нове розуміння суті Берлінґеймової натури, яке принесла йому повість про мінгера Тіка, і так уже достатньо бентежило, але це останнє викриття майже виходило за межі того, що можна прийняти!

«Мушу негайно розшукати Генрі, — вирішив він, — хай би там що він розповідав про себе і про Анну».

Але коли він згадав Берлінґеймові уїдливі признання минулої ночі, його шкіра вкрилася рясним потом, ноги підкосилися, і він, цокаючи зубами, був змушений на якусь хвилю сісти просто на землю. На додачу він знову почав чхати; він страждав не тільки від пережитого, його і справді лихоманило, і, провівши ніч у яслах, він ще й застудився. Багато годин минуло, відколи він востаннє їв, одначе в нього не було апетиту снідати, і коли він звівся на рівні, щоб вирушити на пошуки Берлінґейма та подати скаргу на господаря заїзду щодо крадежу його одягу, то земля похитнулася під ним, а в голові застугоніло. Він увійшов до заїзду і, не звертаючи уваги на ті погляди, що привертав його зовнішній вигляд, попростував одразу до шинкаря — не того, що обслуговував його минулого вечора.

— Святі Небеса! — заволав він. — Чи то вже настав кінець вірі, що чоловік не може безпечно поспати навіть у яслах? Чи це якесь злодійське лігвисько? А що, як лорд-управитель дізнається, що такі злочини безкарно кояться в заїздах його провінції?

— Ану, візьми свої вітрила на гітови, хлопче, — мовив шинкар. — Не надто розумно останнім часом покликатися на лордів-управителів.

Ебенезер, знітившись, кинув сердитий погляд: у своєму запамороченому стані він геть забув — і дедалі більше звикав, — що лорд Балтимор не має ніяких повноважень у Провінції і що він сам ніколи не зустрічав цього джентльмена.

— Якийсь негідник поцупив мій одяг, — буркнув він. Решта завсідників шинку розреготалася — і поміж них один гладенький смаглявий чоловічок у чорному вбранні, який здавався знайомим.

— Ну, що ж, — сказав бармен, — таке інколи трапляється. Може бути, що якийсь дотепник задля жарту вкинув твою вдягачку у вогонь або ж забрав собі, бо його власна згоріла. Ніхто не хотів нікого образити.

— Задля жарту! Їй-бо, що й казати, гарне почуття гумору в цих ваших поганців!

— Якщо тебе це так засмучує, то я не братиму з тебе гроші за нічліг. Так справедливо?

— Ще й брати гроші за нічліг у тому щурячому гнізді? Ви повернете мені мій одяг або дасте щось навзамін, і то негайно, або до біса те лауреатство, і весь Меріленд відчує на собі гостре жало моїх рим!

Вираз обличчя шинкаря змінився: він розглядав Ебенезера з новою цікавістю.

— То ви містер Кук, значиться, Лауреат Меріленду?

— Не хто інший, як він, — відказав Ебенезер.

— Отой самий, що відписав іншому всю свою власність? — Він кинув погляд на чоловіка в чорному, який, підтверджуючи, кивнув.

— Тоді в мене для вас є послання від Тімоті Мітчелла.

— Від Тімоті? Де він? Що він каже?

Шинкар видобув зі своїх плюндрів складений аркуш.

— Він залишив нас учора пізно ввечері, як я зрозумів, але написав оцього вірша, щоб ви прочитали.

Ебенезер вихопив аркуш і з жахом прочитав:

Ебенезеру Куку, Джентльмену,

Поету & Лауреату Провінції Меріленд

Коли із Кукурудзи Зад

Твій прийде у Корчму назад,

Від Вітрів Жовтня вкляклий весь,

І Ніс тече, й чихаєш днесь,

То не стогни і не зітхай:

Лоша і Чалу не шукай;

Пахка-бо Чала, хай їй грець,

Тепер згубила Повідець,

Й Лоша із нею, і я теж,

А ти — горú у Пеклі все ж

З Блазенством й Позуванням тим.

Я Боягузтвом цим простим

Тебе провчив, абись не звав

Ти Другом смертних всіх Прояв,

Бо Дружба — то лиш Фарс один

В Мужчин. Тож в Сраку ти іди,

Дурненький Бард, та не забудь —

Віднині завш готовим будь!

Тімоті Мітчелл, Ескв

Якусь хвилину, прочитавши образи, які Генрі залишив на прощання, Ебенезер був такий приголомшений, що не міг і слова вимовити.

— Дружба — то лиш фарс один в мужчин, — вигукнув він нарешті. — Між тобою і мною, Генрі, скажімо так, адже між мною і тобою це був ніякий не фарс! Боронь Боже, щоб я мав ще одного такого друга!

Смаглявий чоловік у чорному вбранні весело спостерігав за цим лементом і сказав:

— Погані новини, містере Кук?

— Достоту погані! — простогнав Лауреат. — Учора весь мій маєток, сьогодні мій одяг, кінь і друг, усе втратив одним махом! Не бачу іншої ради, крім кулі в лоба.

Попри всі свої муки, він упізнав у чоловікові того адвоката, який захищав Вільяма Сміта в суді.

— Клянусь скреблом святого Власія, це грішний світ, — зауважив добродій.

— І я так гадаю, ви добре знайомі з усім тим злом, що в ньому є! — вигукнув поет.

— Ну, годі вам, не ображайтеся на мене, друже: клянусь костуром святої Віндоліни, ви самі згубили себе, а не я! Я лише захищав інтереси свого клієнта, як то і належить кожному адвокату. Мене звуть Совтер — Річард Совтер, живу на півдні округу. Я хочу сказати, сер, що адвокат — то найпрактичніша людина, котра шукає справедливості не далі, аніж того сягають інтереси її клієнта. Він смикає Юстиніанову бороду і виголошує, що jus est id quod cliens fecit. Поза тим, право — то тільки один з моїх інтересів. Потягнете зі мною трохи елю?

— Дякую, — зітхнув Ебенезер, але відмовився, пояснивши це тим, що вчорашній хміль і досі ще гудить у нього в голові. — Даруйте мені за мою нечемність, сер: я в сум'ятті й у відчаї.

— Маєте на те підстави, клянуся відтятими цицьками святої Агафії! Це грішний світ, і рідко коли в ньому ви знайдете щось добре.

— Це злецька провінція, оце точно.

— Та як вам сказати, — вів далі Совтер, — усього лише минулого місяця, чи то вже позаминулого, прийшло тут до мене одне паруб'я, молодик, що мешкає на півдні округу, прийшов до кузні, де моя контора — я, знаєте, ще й ковальством промишляю, — отож він прийшов та й каже мені: «Пане Совтер, — мовить він, — мені потрібен правник». «Клянуся лобковими вошами святого Гульдріка! — кажу я. — Що ти зробив, що тобі знадобився правник?» «Містер Совтер, — каже він, — я молодий і дурний, отакий уже я, — каже він, — я жив як тринькало, бігме, і заліз у борги». «Ну, що ж, — кажу я, — клянуся пустим капшуком Еґідія, я не даю в борг, синку». «Та ні, сер, — каже він, — річ у тім, що мої кредитори так напосілися на мене, що я вже було думав, що мене прив'яжуть до ганебного стовпа, то що я ото зробив? Я поквапився звернутися до Морріса Буна, отого лихварського сина Содому». «Клянуся пальцями святого Петра, хлопче, — кажу я, — невже ти так і зробив?» «Зробив, — мовить він, — я пішов до Морріса Буна і кажу йому: „Моррісе, мені потрібні гроші“, — так і сказав. Отож Морріс позичив мені на своїх звичайних умовах: щойно мої борги буде сплачено, я маю віддати себе йому на поталу для отих його скотських забав». «Дурень ти матуринський!» — вигукнув я. «Так і є, — каже хлоп. — Я владнав усі свої борги, а Морріс чекає тепер своєї втіхи». «Синку, — кажу я тоді, — молися святому Ґільді, бо я тобі не можу допомогти». «Ви мусите, — каже він, — я вірю у вас». «Тут потрібно дещо більше, ніж віра», — кажу я. «У мене є не тільки віра, — каже він. — Я поставив на вас гроші». І я тоді спитав, як так сталося? А він і відповів: «Я побився навзаклад зі старим Моррісом, що ви виплутаєте мене з цієї халепи». «Хай захищає тебе свята Димфна, — кажу я. — І що ж ти поставив?» «Якщо ви витягнете мене, — каже він, — Морріс знову заплатить мені стільки ж, скільки позичив раніше, і ці гроші ваші, коли мене порятуєте. Якщо ні, то тоді Морріс заприсягся, що зґвалтує нас обох в пень і в каглянку». «От негідник! — кажу я. — Невже саме так ти мусив вплутати мене в цю свою брудну оборудку?»

— Отож нічим не можна було зарадити, — зітхнув Совтер. — Наступного дня той хлоп повернувся разом із тим лихварем Моррісом, що йшов за ним назирці. «Спасіть мене!» — каже хлопець. «Спасай себе сам, — каже Морріс, оглядаючи мене з голови до п'ят. — Я хочу платню, про яку ми домовилися». Але й я від учора не бив байдики, отож і сказав: «Стривайте, пане, клянусь іклом Аполлонії! Притримайте своїх коней! Яку суму ви позичили оцьому гультяю?» «Тисячу двісті фунтів дур-зілля», — каже Морріс. «А з якою метою?» «Щоб сплатити його борги», — каже Морріс. «А на яких умовах?» — «Що як тільки його борги буде сплачено, він мій, коли мені тільки того заманеться цього місяця». «Ну, що ж, тоді, — кажу я, звертаючись до хлопа, який ледь не наклав у штани від страху, — справу закрито, клянуся свічним ківшиком Луції: пильнуй тільки, щоб ніколи не повернути йому оті його дванадцять сотень фунтів». «Як так?» — запитав хлопець, а за ним і Морріс. «Ну, як же, клянусь окулярами Фрідоліни, — кажу я, — хіба ви не бачите? Якщо ти йому не заплатиш, то маєш борги, а доки ти ними обтяжений, ти не мусиш іти до Морріса. Річ у тім, що доки ти в боргах, ти вільний!»

Клянуся подагрою святого Вульфґанґа, панове, скажу вам, що, почувши це, старий Морріс здійняв галас, бо я таки обкрутив його, та й так, що не підкопаєшся, а він — чоловік свого слова. Він заплатив отому молодому голодранцю ще тисячу двісті фунтів і вигнав його з прокльонами; але що більше він над тим думав, то більше забавляв його мій викрут, поки, кінець-кінцем, ми так розреготалися, що аж сльози повиступали на очах. Але стривайте, клянусь лососем Кентіґерна, що ж я ото хотів довести?

— Що в людях немає нічого, опріч віроломства, — мовив Ебенезер. — Втім, той хлопець не був злецьким, як не були й ви, рятуючи його.

— Ха! Мало ви знаєте! — засміявся Совтер. — Моєю справжньою метою було не врятувати хлопа, а показати старому Моррісу, що і я лисом підшитий, позаяк він багато разів брав гору наді мною. А щодо хлопаки, то клянуся патерицею Вульфстана, він так ніколи мені й не заплатив, а сам забрав той квит на тютюн і, поза сумнівом, повіявся кудись із курвами. У людях мало доброго. — Він зітхнув. — Та ось бодай отой відшкодівник, що цієї хвилини сидить у мене в човні…

— Ні, досить! — вигукнув Ебенезер, стискаючи голову в руках. — На що мені здалися ці подальші оповідки? Зараз мені потрібен тільки пістоль, щоб покласти кінець моїм мукам.

— Гай-гай, клянуся псицею святого Роха! — пирхнув Совтер. — Це лише мінливий путівець життя, що стелить раз конюшину, а раз будячину. Робіть переходи, несучи один день за раз, і за десять років ви досі будете десь спати, викладати своє нутро обідом і патичити якусь дівку від Адріана до святого Іва.

— Легко давати поради, — мовив поет, — але вже цього дня я голодуватиму, бо в мене немає за що купити їжі й немає куди йти.

— Мис Кука на відстані лише декількох годин під вітрилами вниз по річці. Якби я пройшов пів світу, щоб дістатися одного місця, клянуся святим Етельбертом, я б не поспішав пустити собі кулю в лоба, так і не глянувши на нього!

Ця пропозиція дуже здивувала Ебенезера.

— Мій слуга чекає мене там, — мовив він у задумі, — і моя… моя суджена також, я сподіваюся. Бідолашна Джоан і відданий Бертран! Що вони подумають про мене. — Він вхопив Совтера за руку. — Ви гадаєте, що цей суціга Сміт вижене їх геть?

— Ну ось, клянусь жорном Пірана, — сказав Совтер. — Ви гніваєтеся, а гнів завжди був добрими ліками од розпачу. Я не знаю нікого, про кого ви оце говорите, але певен, що ніхто їх там у Молдені погано не зустріне. Білл Сміт має свої вади, але ще ніколи його гості не голодували, а що вже казати про самого Лауреата. Та й, можливо, ваш друг Тім Мітчелл також уже там, і всі вони разом зараз бавляться в качок і качурів або ж весело собі вигопцьовують!

Ебенезер похитав головою.

— Але навіть у цій останній маленькій радості мені буде відмовлено, бо в мене немає за що найняти човна.

— Ну, що ж, клянуся ліхтарем Гудули, тоді вам треба їхати зі мною, — сказав правник і пояснив, що має намір відплисти до Молдену того ж таки ранку і Лауреата будуть раді мати на борту замість баласту. — У мене там є одна справа до пана Сміта, — сказав він, — і я маю доставити йому слугу, якого оце купив сьогодні вранці за безцінь.

Ебенезер пробурмотів якісь слова вдячності; насправді ж він ледь міг стежити за тим, що каже Совтер, бо його гарячка ставала дедалі дужчою з кожною хвилиною. Коли вони полишили заїзд і попростували до пришибу неподалік, він бачив усе довкола неначе очима пияка.

— …такий сварливий, що ви такого ще не бачили, — почув він слова Совтера, коли вони підійшли до пришибу. — Клянеться мишоловкою Ґертруди, що він ніякий не відшкодівник, а продавець слуг із Телботу і що він жертва чиєїсь страшелезної витівки.

— Мені щось не по собі, — зауважив Лауреат. — Достоту, я щось зле почуваюсь.

— Я вже вдосталь наслухався всіляких дотепних історій від таких відшкодівників, — вів далі Совтер, — але клянуся мотузкою святого Томи, якщо цей не заткне їх усіх за пояс! Що й казати, чи ви повірите в те…

— Це, напевно, оте звикання, — обірвав його Ебенезер, хоча не можна було напевне сказати, до кого він звертається — до Совтера чи до себе.

— Із вами все буде гаразд, полежите якийсь день у ліжку, — сказав правник. — То от що я хотів сказати, ні, не туди: мій човен — це отой маленький шлюп ондечки біля стовпа; я збирався сказати, що цей вайло стверджує, що його звати…

— Том Тейло! — проревів голос зі шлюпа. — Том Тейло з округу Телбот, щоб тобі повилазило, і ти знаєш це так само, як і я, Діку Совтер!

— Клянуся гольником святого Себастьяна, ти тільки послухай, як він біснується! — захихотів Совтер. — Однак його ім'я написано на контракті про найм, і кожен може те бачити: це Джон Макевой, ясно як день, з лондонського Паддлдоку.

Ебенезер міцно вхопився руками за палю, щоб не впасти.

— Це мені мариться!

— Еге ж, клянуся пропасницею святої Пернели, ти щось сам не свій, — визнав адвокат.

— Ти добре знаєш, що я ніякий не Макевой! — загорлав чоловік на човні. — Макевой — це той негідник, що мене ошукав!

Зосередивши свій погляд на шлюпі, Ебенезер побачив скаржника, який був прикутий за руку до планшира. Його волосся було руде, так само як і борода, але навіть своїми гарячковими очима, у яких усе пливло, Ебенезер бачив, що то був не Джон Макевой, якого він боявся зустріти. Він був надто старий, це одне — років уже за сорок, і то щонайменше, і надто товстий: ціла гора плоті, вдвічі товстіший за Бена Олівера, і його вповні можна було назвати найогряднішою людиною, яку поетові доводилося коли-небудь бачити.

— Це не Джон Макевой, — вирік він, доки Совтер допомагав йому зійти на шлюп.

— Ага, мерзотнику! — заволав в'язень. — Навіть цей худючий бідака визнає це, котрому ти, поза сумнівом, сунув куку в руку, аби він лжесвідчив проти мене!

Він обернувся до Ебенезера і жалісно мовив:

— Мене двічі скривдили, сер: цей Совтер знає, що я ніякий не Макевой, але він заволодів паперами, що дісталися йому майже задарма, і збирається довести цей обман до кінця!

— Тьху, — відказав Совтер і наказав своїй залозі, що складалася з двох людей, вирушати в путь. — Я зійду вниз, бо мені треба скласти деякі папери, — сказав він Ебенезеру. — Можете розташуватися в каюті, як вам буде зручно, доки ми дістанемося мису Кука.

— Благаю вас, вислухайте мене, — став просити слуга. — Ви вже знаєте, що я не Джон Макевой; либонь, ви повірите, що це несправедливість.

— Це не таке вже й рідкісне ім'я, — пробурмотів Ебенезер, посуваючись до каюти. — Визнаю, що Джон Макевой, якого я колись знав, має так само, як і ви, руде волосся, але він був стрункий, увесь вкритий ластовинням і молодший за мене.

— Це він і є! Заради Христа, Совтере, невже ти й далі розігруватимеш цей жахливий фарс? Цей добродій точно змалював тобі чоловіка, що продав мене!

— Клянусь Давидовим пореєм, чоловіче, — мовив роздратовано Совтер. — Ти зможеш подати скаргу до суду того ж таки дня, коли дістанешся мису Кука, якщо вже так хочеш. До того часу ти — Джон Макевой, і я купив твої папери чесним шляхом. Розкажи-но пану Куку про свої негаразди, якщо він хоче те послухати.

Сказавши це, він зійшов униз, а вслід йому посипалися прокльони, що їх викрикував в'язень, однак Ебенезер, щойно корабель колихнувся на хвилях, відчув себе ще гірше, ніж будь-коли в житті, окрім хіба що перебування на «Посейдоні» під час шторму біля Канарських островів, і був змушений залишитись і страждати, припавши до леєра з підвітряного боку.

— Цей Макевой, — мовив він через силу. — Просто неймовірно, щоб він був саме тим, кого я знаю, оскільки мій перебуває в Лондоні.

— Та і мій був там, ще шість тижнів тому, — сказав товстун.

— Але ж мій не торгує слугами!

— Та й мій не торгував, до вчорашнього вечора: це я продаю відшкодівників і цим заробляю на прожиття, але цей проклятущий ірландець з допомогою Совтера підступно мене обдурив!

Ебенезер похитав головою.

— У це неможливо повірити! — Однак він знав чи вірив у те, що Джоан Тоуст приїхала до Меріленду — з причин, про які він міг тільки приблизно здогадуватися — і що також тоді, коли він мав вирушати з Лондона, Джон Макевой уже декілька днів не мав жодних відомостей про свою коханку. — Якби ж то, заради Бога, я мав ясну голову, щоб подумати над тим, що це все значить!

В'язень розцінив це як запрошення розповісти свою історію, отож розпочав:

— Мене звати не Макевой, а Томас Тейло, і я з Оксфорда, що в окрузі Телбот. Кожен плантатор у Телботі мене знає…

— Але чому ви тоді не поскаржитеся до суду, — хриплим голосом перебив його поет, — і не гукнете їх як свідків?

Він усівся на палубу, почуваючись надто кволим, щоб стояти.

— Тільки не тоді, коли Совтер буде відповідачем, — мовив Тейло. — Попри все його показне святенництво, він такий само порочний, як і той суд, і, крім того, оті негідники брехатимуть мені на зло.

Він пояснив, що заробляє продажем відшкодівників: бідний люд, що в Англії бажає переїхати до колоній, замість плати за подорож на кораблі йде у кабалу і підписує договір про найм із підприємливим капітаном, який потім «відшкодовує» свої витрати, продаючи їхні контракти тому, хто дасть за них у порту кращу ціну — це вигідний ґешефт, адже звичайна пасажирська плата за слугу складає лише п'ять фунтів стерлінгів, ну, може, трохи більше чи менше, а от контракти на ремісників, незаміжніх жінок і дужих працівників можна продати втричі, а то і в чотири рази дорожче від тієї суми. Тих, кого було клопітно або незисковно продавати безпосередньо наймачам, капітан продає гуртом таким баришникам, як Тейло, які потім спробують перепродати ці робочі руки плантаторам на віддалі від порту. Тейло, скидалося на те, здебільшого мав справу з продажем за незвично низькою ціною слуг старих, слабких, невмілих, тих, що завдавали забагато клопоту, чи тих, котрих через інші причини капітану було особливо важко позбутися, і по тому він намагався перепродати їх уроздріб, перш ніж витрати на їхнє прогодування перевищать вкладений у них капітал.

— Це невдячна робота, — визнав він. — Але якби не я, то ці плантатори-скнари з їхніми клаптиками землі в п'ятдесят акрів взагалі б не мали ніяких робочих рук, проте вони платять шість фунтів за старе опудало, що вже трясеться від віку, а потім звинувачують мене в тому, що це не Самсон. І ті кляті відшкодівники ще й стверджують, що голодують у мене, тоді як добре знають, що я рятую їхні нікчемні життя: це всілякі покидьки з лондонських доків — половина з них, — і капітан, підпоївши, вивозить їх п'яними; якщо він не збуде їх мені в Оксфорді, то запише в залогу корабля на зворотному шляху, і не мине і трьох днів, як він подбає про те, щоб викинути їх за облавок на корм рибам.

— Ця торгівля тільки на добро, ви мене переконали, — сказав Ебенезер страдницьким голосом.

— Отож, пане, — вирік він, — саме вчора «Морфей» об'якорився біля Оксфорда з цілою купою відшкодівників…

— «Морфей»! Це часом не корабель Слая і Скеррі?

— Саме він, — сказав Тейло. — Джеррард Слай — найбільший ділець у цій торгівлі, а Скеррі — йому рівня. Це єдині капітани у Провінції, що приймають замовлення. Припустімо, ви — плантатор і вам потрібен муляр, що відпрацював би чотири роки: ви робите замовлення на нього у Слая і Скеррі й наступної подорожі отримуєте свого муляра.

— Достатньо, я вловив суть.

— Ну от, саме вчора «Морфей» пристав до берега, і ми всі посунули, щоб поторгуватися на аукціоні за відшкодівників. Вони якраз виводили їх для продажу, коли я зійшов на корабель і залога розливала в кухлі ром для нас, покупців. Коли вони привели на чардак отого рудого, то він, кинувши погляд на берег, вирвався з тих рук, що його тримали, і стрибнув за облавок, перш ніж хтось встиг його зупинити. Йому не пощастило, і він упав у воду якраз поряд із човном з «Морфея»; помічник капітана і троє інших моряків витягли його назад на поклад і закували його ноги в залізні кайдани, пообіцявши відшмагати його батогами, і от тоді я зрозумів, що він буде мій ще до кінця дня.

— Бідолашний Макевой, — пробурмотів Лауреат.

— Він сам був винуватий, — мовив Тейло. — Якби ж, заради Бога, вони дали втопитися цьому сучому сину, я б тоді не був прикутий тут замість нього! — Він шморгнув носом і сплюнув через планшир. — Хай там як, капітани виконали замовлення щодо мурівників, шевців, корабельних теслярів і тому подібних, виставили на торги цілий вивід столярів і теслярів і одного майстра-вітрильщика, який приніс їм двадцять три фунти стерлінгів. Зазвичай вони після того збувають дівчат, але тоді ця компанія складалася з пари сорокарічних старих дів, що приїхали сюди вполювати чоловіків, тож вони вивели простих робітників на плантації і, поторгувавшись, продали їх від дванадцяти до шістнадцяти фунтів. Після цих робітників були жінки, і вони пішли як кухарки за чотирнадцять фунтів кожна. Коли їх спродали, залишилося тільки четверо, окрім того рудого: троє були надто слабкими, щоби працювати в полі й надто тупими для чогось іншого, а четвертий був так роз'їдений віспою, що від його вигляду і цапа знудило б. День видався вбогий, бо зазвичай я купую цілий тузінь і навіть більше, але я торгувався зі Слаєм і Скеррі, доки нарешті отримав їх усіх п'ятьох за двадцять фунтів — і це було б на цілий фунт менше за кожну голову, аніж то коштувало б їх сюди привезти, якби вони їли два рази на день, але Слай і Скеррі так заморили їх голодом, що вони тільки на те й годилися, щоб бути опудалами, тож вони з того мали навіть пожиток у двадцять фунтів.

Вони зняли з ніг рудого кайдани і сказали йому, щоб ішов зі мною і не пручався, бо одразу ж скуштує канчуків. Коли я висадився з ними на берег, зв'язавши всіх п'ятьох однією шворкою біля кісточок, і посадив їх у візок, уже починало вечоріти, і я знав, що мені дуже пощастить, якщо продам бодай одного, перш ніж настане ніч. Я збирався спочатку зробити зупинку в корчмі в Оксфорді й подивитися, чи не зможу продати якомусь заливасі те, що він нізащо б не купив тверезим, а звідти вже рухатися з рештою здохляків до Дорсету, оскільки кораблі, що привозять слуг, рідко коли пристають там до берега і плантаторам часто бракує робочих рук. Ірландець здійняв бучу, вимагаючи їжі, за що отримав він мене по писку, але, побоюючись, що вони змовляться проти мене, я сказав, що саме для того і зупинився біля корчми, щоб принести їм дещо попоїсти, і вони поїдять, щойно я знайду для них хазяїв. Усередині натрапив на двох джентльменів, що вже були напідпитку, і кожен вихвалявся перед своєю компанією власними статками, тож і я вхопився за нагоду похвастати своїм товаром. Я так добре полоскотав їхню пиху, що кожен пнувся показати, як легко вони можуть купувати слуг. Вислід того був такий, що коли пан Хвалько купив того побитого віспою тюхтія, то пан Чванько мусив купити двох ветхих стариганів, що вже вижили з розуму, аби не вдарити лицем у болото. Ба більше, вони й оком не моргнули, почувши, яку ціну я заправив, хоч можу побитися навзаклад, що протверезіли у млі ока!

Я поспіхом поїхав собі геть з тими двома, що зосталися, не чекаючи, доки мої джентльмени отямляться і пошкодують про свою дурницю, і попрямував до Кембриджа. Макевой став репетувати ще більше, що я його не нагодував: навіть Слай і Скеррі, заявив він, вряди-годи давали йому хліб і воду. Я ще раз вперіщив йому, цього разу батогом, і сказав, що якби я його не порятував, то їв би не він, а їли б уже його. Я вже й не сподівався продати когось із них того вечора, оскільки Макевой, хоч молодий і доволі міцний, був явно з тих, що ото завжди каламутять воду, і жоден плантатор при доброму розумі не дав би за нього і шилінга, а його супутником був маленький горбатий йоркширець, що слабував на якусь ангіну і не мав зубів, і здавалося, що він помре раніш, ніж весною встигне зійти збіжжя; але на переправі через Чоптанк мені ще раз поталанило. Уже стемніло, порома не було, отож я забрав свою здобич з воза й повів їх стежиною, що тяглася вздовж берега, до Болінґброк-Кріка, де ми могли підкріпитися, перш ніж переправлятися. Не встигли ми здолати й сорока ярдів, як я почув якусь метушню попереду, за поваленим деревом, і коли підійшов подивитися, що ж там таке, то натрапив на суддю Геммейкера з кембриджського суду, який творив звіра з двома спинами з якоюсь дівкою на піску! Він став вдавати, що дуже розгніваний тим, що його викрили, і наказав нам забиратися геть, але тільки-но я побачив, хто він такий, звернувся до нього на ім'я та спитав, як здоровля його дружини, він одразу ж став розважливішим. Одно слово, знадобилося небагато часу, щоб він признався, що йому дуже потрібен слуга, і хоча він більше схилявся до Макевоя, я переконав його взяти натомість йоркширця. Ба більше, коли він погодився, що один старий слуга вартий двох молодих, я заправив двадцять чотири фунти за пана Горбаня — це майже вдвічі більше, ніж середня ціна за дужого робітника в полі. Та навіть так він відбувся дуже легко: дівка, з якою він злягався, здалася мені знайомою, хоча темнота й обставини не давали мені можливості впізнати її; але щойно я разом з Макевоєм переправився до Кембриджа й почув від випивак у заїзді, які того дня відбувалися слухання в суді, мені одразу пригадалося, де я бачив цю потіпаху раніше. Це була Еллі Солтер, чий чоловік тримає корчму в окрузі Телбот — отой самий Джон Солтер, який переніс слухання справи до суду в Кембриджі, позиваючись до судді Бреднокса, і виграв справу в старого Геммейкера того полудня! Чи треба вам казати, що якби я вчасно довідався про цю історію, то він купив би двох нових слуг і заплатив би кругленьку суму в шістдесят фунтів стерлінгів за пару!

Втім, я таки добре попрацював того дня: спродав чотирьох таких ланців, що не варті й гроша, того ж таки вечора, очікуючи, що продам щонайбільше одного, й отримав за них ціну півтори тисячі фунтів дур-зілля, або ж шістдесят три фунти стерлінгів, сорок сім з котрих були чистим прибутком. Це була підстава, щоб відсвяткувати, так мені здавалося, і хоч я досі не відкинув думки спробувати знайти межи п'яниць купця на Макевоя, я випив значно більше рому, ніж звик, і потупцював нагору до однієї з дівчат Мері Манґамморі.

— Я так і знав, що бачив ваше обличчя раніше, — сказав Ебенезер. — Я Ебен Кук з мису Кука, той самий, що відписав учора свій маєток у суді. Я перебрав лишку минулого вечора: наливав один добрий чоловік, але от розважалися всі, боюся, за мій кошт.

— Тепер я впізнаю вас! — вигукнув Тейло. — Зміна одягу ввела мене в оману.

Ебенезер якомога коротше — бо з'ясувалося, що говорити ясно і послідовно йому ще важче, аніж слухати, — розповів, як у нього поцупили одяг, доки він спав у яслах в кукурудзі, і як Мері Манґамморі особисто порятувала його, не вдаючись у подробиці того, що саме Макевой і несе відповідальність за те, що він опинився у Провінції, і дивом дивуючись із того збігу, що вони з цим ірландцем того вечора були так близько один від одного.

— Їй-богу, — мовив Тейло, — я не здивуюся, якщо взнаю, що саме він украв вашу вдягачку, такий він підступний! Отож я вийшов із корчми, нажлуктившись рому так, що ледве міг ноги пересувати. І так, як ви перемістилися до ясел з кукурудзою, отак і я разом з Макевоєм заліз до візка, щоб проспати решту ночі, і перш ніж натягнути на себе ковдру, яку вожу із собою для таких випадків, я дістав ножа і, погрожуючи ним, попередив його, що пошаткую його на капусту, якщо він тільки сунеться до мене. Тоді я заснув і не знав, що діється, аж доки вранці не зійшло сонце, і я прокинувся вже слугою Совтера!

— Святий Боже! Як же це сталося?

Тейло загарчав і похитав головою.

— Ром був причиною всього того, — вирік він. — Моєю помилкою було покласти ножа біля голови, щоб він не скочив на мене, і я був надто п'яний, щоб покласти його так, аби він його не дістав. Я зв'язав йому разом ноги і руки, але він якимсь робом викрутився, не розбудивши мене, і, розрізавши пута ножем, звільнився. Просто якесь диво, що він не зарізав мене одразу, бо я спав, як цуцик у пліднику, але замість убити мене, Макевой обібрав мене до нитки. Отак прощавайте мої шістдесят три фунти, більшість, дякуючи Богу, у квитах на тютюн, котрі він не посміє обміняти у Телботі чи Дорсеті, але п'ять чи шість фунтів у монетах королівства; а потім прощавай найцінніша здобич — моя половина контракту про найм того негідника! Озброєний цим, із того, що я дізнався, він зухвало, буцім нічого й не сталося, іде до корчми, купує собі їдла, витягає з ліжок дівок Мері Манґамморі та обходить їх усіх по разу, сиплючи моїм сріблом наліво й направо. Нарешті на світанку, доки я досі сплю мертвецьким сном після рому, їхні із Совтером шляхи якось перетинаються, й отут мені й гак! Якби він спробував укласти цю шахрайську оборудку з кимось іншим, то щойно назвав би своє ім'я, ця справа тут би й скінчилася; але Совтер, хоч він і добре мене знає, попри те, що вдає інше, ладен за шилінг заприсягтися, що король Вільям то є Папа Римський. Вони зробили з мене Макевоя, і за два фунти стерлінгів Совтер купив мій контракт. Я дізнався про це лише тоді, коли його харцизяки прийшли забрати мене, вони притягли мене сюди, прив’язавши до мотузки, і прикували до планшира. І тепер я змушений, згідно з договором, відпрацювати чотири роки на господаря Молдену, а, як я чув, вони із Совтером щирі приятелі, а справжній Макевой, який кудись сховався, доки мене ото тягли, утік, забравши мого візка й коня, і тепер шукай вітра в полі. Не можу я подати скаргу й до суду, позаяк договір каже тільки, що Макевой має руде волосся і бороду і що він худорлявий: мій хазяїн стверджуватиме, що моя статура — це доказ того, як добре він про мене дбає. Ба більше, я маю позиватися до Совтера, а він верткий як в'юн, спробуй його зловити в суді, і на кожного мого приятеля, який присягається, що я Том Тейло, він знайде трьох поганців, які поклянуться, що я — Джон Макевой. Та навіть якби це було не так, мою справу розглядатимуть у суді в Кембриджі й на суддівській лаві буде сам суддя Геммейкер! Одне слово, їду до Молдену, потрапивши в таке ж скрутне становище, як і ви, — цей Річард Совтер оступачив мене від згинця і до самого кінця!

Ебенезер зітхнув.

— Це направду сумна історія, — мовив він, хоча насправді відчував приязнь радше до Макевоя і мав чималі підозри, що цей гендляр відшкодівниками отримав по заслузі. — Втім, врахувавши все, ваш стан усе ж дещо кращий, ніж мій…

Із ним стався новий напад морської хвороби, після чого він ледве вхопився за планшир.

— Не маю навіть достатню здоров'я, щоб оплакати свою долю.

— Та й часу також, клянуся колодкою Криспіна, — сказав Річард Совтер, що вийшов нагору з каюти якраз вчасно, щоб почути цю останню репліку, — бо ондечки по лівому борту мис Каслгейвн, ще проминути два миси — і то вже буде мис Кука.

Ебенезер застогнав.

— Гарна ж буде новина! Це буде як похоронний дзвін, і якого біса мені дивитися на свій дім, адже він більше не мій, і щойно я його побачу, моєму життю настане кінець.

— Гай-гай, — мовив Совтер, — завжди можна якось викрутитися. Можете принаймні втішитися тим, що це не ром, не дурна впертість чи лють юрби занапастили вас, а звичайнісінька пиха та невинність, котрі згубили багацько шляхетних осіб поперед вас. Бачите будинок он там проміж тополь?

Шлюп оминув мис Каслгейвн і пішов правим галсом, прямуючи на захід під свіжим бризом, що дув із Затоки. На березі по лівому борту показалася велика, оббита білими дошками садиба.

— Невже так швидко й Молден! — вигукнув поет.

— Ні, клянуся котвою святого Клементина, це Каслгейвн, а там, де він стоїть, колись стояла справжнісінька фортеця — садиба, що звалася Едвардін, збудована так, що й до кінця світу простояла б. Оце історія про пиху, що дорого обійшлася, якщо вже казати всю правду.

Ебенезер пригадав історію про молоду жінку, яку його батько врятував, витягнувши з води, і котра служила годувальницею для нього та його сестри Анни, аж доки Ендрю не повернувся до Англії.

— Я так гадаю, що колись чув це ім'я, — похмуро сказав поет. — Але не маю досить сил, щоб вислухати цю історію.

— А я не маю часу, щоб розповісти, — відказав Совтер. Він показав на довгий мис, порослий лісом, на відстані п'яти чи шести миль на захід на другому боці гирла ріки. — Отам попереду і лежить мис Кука. Ви побачите Молден за якусь хвилину, коли підійдемо ближче.

— А бодай тебе чорти взяли, Діку Совтере, — вигукнув Том Тейло. — Невже ти зайдеш із цим ошуканством так далеко?

Совтер посміхнувся, вдаючи здивування.

— Клянуся чотками святого Кутберта, сер, я не знаю, про яке ошуканство ви оце кажете. Перепрошую, але мені потрібно підготувати папери для містера Сміта.

Коли він знову зайшов до каюти, Тейло вхопив Ебенезера за край його сорочки з оленячої шкіри.

— Ви ж хворі, правда, і потребуєте догляду?

— Те, що я хворий, це ясно, — відповів Ебенезер. — Але навіщо здалося здоров'я чоловікові, який звівся нінащо? Я хочу лише мигцем глянути на Молден і покінчити з життям.

— Ні, чоловіче, це було б дурницею! Вас оступачили, позбавивши місця, яке належить вам по праву, як і мене, але ж ані громада, ані суди не відчувають до вас неприязні. Сміт і Совтер наразі зубожили вас, але потрібен лише час, я так гадаю, і якщо добре подумати, ви отримаєте свою садибу назад.

Ебенезер похитав головою.

— Це марні надії, і жорстоко живити їх.

— Зовсім ні! — наполягав на своєму Тейло. — Можна подати апеляцію губернатору, а може, ваш батько має певний вплив у суді. Якщо матимете час і терпіння, ви напевне знайдете якийсь викрут. Та що я кажу, ви ж, либонь, ще навіть не зверталися до баристера, котрий мав би хист до таких справ незгірш від хисту старого Совтера.

Ебенезер визнав, що не звертався.

— Втім, все одно це справа пропаща, — зітхнув він. — У мене немає ані гроша, щоб жити на щось, ані друга, у якого я міг би позичити, і в мене така гарячка, що я ледь тримаюся на ногах.

— Саме про це я і кажу, — мовив Тейло. — Ви знаєте, що я ніякий не Макевой і що мене віроломно примушують бути слугою, і я вам пояснив, яке безнадійне моє становище. Щойно я ступлю на землю мису Кука, як втрачу чотири роки свого життя — ба ні, навіть більше, бо для Совтера не складе ніяких труднощів подовжити термін, знайшовши якусь підставу, оскільки, як він знає, суддя Геммейкер його підтримає.

— Може, це тому, що я хворий, — сказав Ебенезер, — але я не бачу, який зв'язок…

— Якщо Сміт підпише мій договір про найм, мені кінець, — розпачливо мовив Тейло. — Але якщо це ви підете в найми…

— Я?

— Благаю, вислухайте мене! — жалісно мовив чоловік. — Це було б для нас обох рішенням, якби ви погодилися служити замість мене. Я вирвусь із пазурів Совтера, і це обов'язок хазяїна — годувати, вдягати й давати дах над головою своїм слугам і доглядати їх, коли вони хворіють.

Ебенезер скривився, наче те мало б допомогти йому перетравити цю ідею.

— Але бути слугою у власному маєтку!

— Тим краще. Ви будете на місці й пильнуватимете, щоб дібрати якогось способу отримати те, що належить вам по праву. І щойно я буду вільний, ви думаєте, я коли-небудь забуду вашу ласку? Та я землю й небо переверну заради вас; дам знати вашому батькові…

— Ні, тільки не це, — Ебенезер враз побілів від однієї лише думки.

— Тоді губернатору Ніколсону, — поспіхом виправився Тейло. — Я особисто подам петицію Ніколсону, підніму людей у Дорсеті на вашу підтримку! Вони не сидітимуть без діла, коли їхній Лауреат веде життя слуги!

— Але чотири роки у слугах…

— Тьху! Та це й чотирьох тижнів не триватиме, щойно я візьмуся за справу. Вас віддадуть у службу хазяїну Молдену, а не самому Сміту, і щойно Молден знову опиниться у ваших руках, ви зможете підтертися тим контрактом.

Ебенезер невпевнено засміявся.

— Можу сказати, що ваш план не позбавлений деяких переваг…

— Таж він врятує ваше життя, і моє також!

— …але я не можу навіть уявити, що Совтер стане слухати вас, не те що погодиться.

— У тому-то й уся справа, — прошепотів хапливо Тейло і притягнув Лауреата ближче до себе. — Було б розумно, якби ви звернулися з цим проханням, але не до Совтера, а до Сміта, у якого немає жодних підстав бути моїм ворогом. Що один слуга, що другий — йому повинно бути все одно.

— Втім, якби це був я, — мовив у задумі Ебенезер, знову згадуючи історію своєї годувальниці, — то я був би більше схильний найняти здорового, а не хворого слугу.

— Якщо тільки хворий не захоче того сам, — поправив його Тейло, — тоді як здоровий виказуватиме всілякі ознаки того, що завдаватиме клопіт. Укладіть угоду зі Смітом, буцімто вами рухає лише потреба відновити здоров'я і виправити велику кривду, що була завдана мені.

Ебенезер гірко всміхнувся.

— Він уже знає мене як чоловіка, якого дуже цікавить справедливість! І, може, йому припаде до смаку те, що він матиме колишнього хазяїна за звичайного слугу…

Тейло зробив рух, неначе бажаючи обійняти його.

— Хай Бог благословить вас, сер! То ви це зробите?

Ебенезер відсахнувся.

— Я ще не дав згоди, майте на увазі. Однак вибір небагатий — або це, або самогубство, тож варто трохи подумати.

Тейло вхопив його за руку і поцілував її.

— Присяй-бо, пане, ви справжнісінький християнський святий!

— Що має означати — готова пожива для мучеництва, — відказав Лауреат, — ласий шматок для левів усього світу.

Поява Совтера на чардаку поклала кінець їхній розмові.

— Кажіть, що хочете, — вирік він без певного зв'язку з чимось, — а все ж таки доволі гарний маєток ви втратили, і клянуся келихом рому святого Мартина, на вашому місці я зробив би все, що в моїх силах, аби повернути його назад — навіть якби треба було тільки звести молитву святому Еліану, що допомагає віднайти втрачені речі.

Говорячи це, він, примруживши очі, пильно дивився у море, так, що якоїсь миті Ебенезер злякався, що він міг підслухати їхні плани й уже замислив якусь відплату. Але потім він сказав: «Глянь-но он туди, хлопче», — і сувоєм паперів вказав у бік заходу, туди, куди дивився сам. І хоч до берега досі залишалося три чи чотири милі, шлюп, ідучи правим галсом, підплив досить близько, щоб можна було вже розрізнити окремі дерева — клени та дуби на узвишші та скипидарні сосни ближче до берега — і видно було пришиб для човнів, що тягнувся в їхньому напрямку від вкритої травою галявини, що сягала білого дерев'яного будинку благородного вигляду та солідних розмірів.

— Чи пов'язана з ним також якась історія? — запитав Ебенезер без особливого інтересу.

— Клянуся носовичком святої Вероніки, тут уже тобі краще судити, ніж мені, — розсміявся правник. — Це Молден.

31

Лауреат домагається того, що стає жонатим чоловіком без жодного ущербку для своєї невинності

У міру того, як шлюп Совтера наближався до берега, ставало можливим розгледіти маєток у дедалі більших подробицях, й Ебенезер, пильно вдивляючись у нього, відчував, як у животі розливається якась млість. Будинок, щоправда, був дещо менший, ніж він очікував, і збитий із не дуже міцних, пофарбованих у біле дощок, а не з каменю, як того хотілося б; подвір'я також свідчило про те, що його батько мало уваги приділяв тому, щоб його штудерно упорядкувати, а його мешканці також не завдавали собі зайвого клопоту тим, щоб навести там лад. Але побачене крізь потрійну лінзу гарячки, втрати та ранніх дитячих спогадів, це місце набувало якогось шляхетного вигляду.

Дивно, але найперша його думка була про сестру Анну.

— Святі Небеса! — подумав він, і від сліз у нього все в очах попливло. — Я дозволив нашому старожитньому будинку вислизнути в мене прямісінько з рук! А хай буде проклята така невинність!

Цей останній вилив почуттів нагадав йому про Ендрю, і хоча він здригнувся від однієї лише думки про батьків гнів, щойно ця новина дійде до Англії, але йому важко було погамувати бажання, аби ця лють і кара впали на нього, таким жалюгідним і невтішним було оце його теперішнє презирство до себе. Приголомшлива пропозиція Тейло завдяки цій думці зробилася привабливою: це не тільки дасть йому засоби для існування та медичний догляд, яких він потребує, і шанс, хоч який слабкий, повернути маєток назад; віддатися у найми «хазяїну Молдену» також стало б карою — достоту, як здавалося його незмінно поетичній і наразі гарячковій уяві, це навіть було б чимось на кшталт спокути — за всі його провинності. Його невинність коштувала йому маєтку; дуже добре, ну що ж, тоді він буде слугою своєї невинності — і либонь навіть, як на те натякає саме поняття відшкодівник, спокутує таким робом свою провину за цю дурницю, взявши гору над бондарем Вільямом Смітом.

Коли шлюп пришвартувався біля пришибу, Совтер залишив Тейло прикутим до планшира й запросив Ебенезера скласти йому компанію і пройтися до будинку.

— Не можу сказати, наскільки вам там будуть раді, але принаймні ви зможете розпитати про вашого слугу і вашу подругу та роздивитися, що до чого.

— Еге ж, і я також маю побачити Сміта, — слабким голосом мовив Лауреат. — Маю дещо йому сказати.

— Ну, що ж, ми маємо владнати одну справу, він і я, але після того… Гляньте-но, клянусь голкою Ґудмена! Ось він і сам іде, щоб привітати нас. Гей, там!

Бондар, що стояв у дверях будинку, помахав у відповідь і пішов моріжком їм назустріч, супроводжуваний якоюсь жінкою в сукні зі шкотського сукна.

— Присяй-бо! — вигукнув Ебенезер. — Чи це та хвойда С'юзен Воррен?

— Донька містера Сміта, — нагадав йому Совтер.

Коли вони підійшли ближче, С'юзен пильно подивилася на Лауреата; Ебенезер же, зі свого боку, сповнений гніву і сорому, відвів очі.

— Так, так, — вигукнув Сміт, — та це ж пан Кук! Я спочатку не пізнав вас у новому вбранні, сер, але вас раді бачити в Молдені, це точно, і ви маєте залишитися з нами на обід!

— Я так гадаю, що він хворий, — сказала дещо стривожено С’юзен.

— Я смертельно хворий, — сказав Ебенезер і більше нічого не міг сказати; голова запаморочилась, він похитнувся і мусив вхопити Совтера за руку, щоб не впасти.

— Проведи його всередину, — наказав Сміт С'юзен. — Можливо, доктор Совтер виділить йому пігулку, коли ми скінчимо нашу справу.

Дівчина, від чого Лауреат зніяковів, слухняно поклала його руку собі на плече і повела Ебена до будинку. Поза тим, що вона, здавалось, помилася, вона так само була обшарпана й нечесана, як і тоді, коли гнала свиней капітана Мітчелла й поет уперше її побачив, і навіть сором'язливого побіжного погляду на неї було досить, щоб побачити, що її обличчя і шия були спотворені близнами й відмітинами навіть більше, ніж доти.

— Де Джоан Тоуст? — запитав він, як тільки зібрався на силі. — Цей твій негідник батько, невже він обійшовся з нею погано?

— Вона так і не з'явилася, — відповіла коротко С'юзен. — Либонь, узяла під сумніви ваші наміри: у повії мало підстав довіряти чоловікам.

— А у чоловіка — довіряти повіям! Присягаюся, С'юзен Воррен: якщо цю дівчину скривдили і ви до того хоч якось причетні, ви заплатите за це!

Він хотів натиснути на неї, але, окрім його слабкості, були ще дві неприємні речі, які слід було взяти до уваги, котрі заважали йому продовжити розмову на цю тему: по-перше, Джоан могла довідатися, що чоловік, якого вона шукала, раптом став жебраком, і відтак у її очах став не вартий того, щоб його розшукувати; а по-друге, до неї могли дійти чутки, що Макевой помандрував слідом за нею до Меріленду, і вона зникла, щоб знайти натомість його. Тим-то, коли С'юзен запевнила його, що коли Джоан Тоуст і завдали якоїсь шкоди, то вона до того непричетна, він вдовольнився тим, що спитав про Бертрана, якого Берлінґейм вирядив до Сент-Мері, щоб той знайшов і забрав багаж Лауреата.

— Скриня, привезти яку ви його послали, уже тут, — відказала дівчина. — Вона прибула пакетботом із Сент-Мері. Але щодо того чоловіка, то я його не бачила і не чула, що з ним.

— Кому дає ляпаса Фортуна, того лупцює весь світ, — зітхнув Ебенезер. — Краще було б для них обох знайти нове пасовисько, позаяк я більше не маю нічого, за що міг би утримувати дружину чи слугу. Але, зрештою, те, що їм забракло відданості, ранить мене до глибини серця!

Вони ввійшли в дім, і хоч внутрішнє оздоблення виказувало той самий брак уваги з боку господаря, що й зовнішній вигляд, однак кімнати були просторими й достатньо вмебльованими, і Лауреат, побачивши їх, заплакав.

— Яким Молден мені здається схожим на рай, тепер, коли я втратив його! — Він відчув, що мусить сісти, але коли С'юзен спробувала йому допомогти, сердито відмахнувся. — Для чого вдавати цю турботу до хворого жебрака-невдахи! Б'юся навзаклад, ти вже помирилася зі своїм батьком, тепер, коли він став джентльменом-плантатором — іди, бався собі у велику пані в моєму маєтку! Що, ти ще сльозу можеш пустити наді мною? Коли маєм — не шануєм, а згубивши плачем.

С'юзен безсоромно втерла сльози краєм своєї заяложеної спідниці.

— Ви — не єдиний, кого тоді скривдили своїм вчинком у суді.

— Ха! Твій батечко дав тобі хльосту за те, що ти виступила проти нього?

С'юзен сумно похитала головою.

— Усе насправді інакше, ніж здається, містере Кук…

— О, Боже! — Ебенезер ляснув собі по голові. — Та ж сама стара пісенька! Мій маєток і посаг Анни пропав, мій ліпший друг зрадив мене і кинув помирати з голоду, жінку, яку кохаю, спіткала якась лиха доля, або ж вона з презирством відкинула мене, бо я жебрак, а щодо мене, то мій батько однаково що зрікся мене, позбавивши вітцівщини, а сам я ледь не помираю, звикаючи до тутешніх умов, й у свої останні години на землі я мушу терпіти мудрування якоїсь невдячної блудниці!

— Можливо, одного дня ви зрозумієте, — мовила С'юзен. — У мене немає жодного бажання завдавати вам більше прикрощів, ніж ви вже завдали самі собі!

Із цими словами жінка, схлипуючи, вибігла з кімнати.

— Ні, стривайте! — крикнув благально Лауреат і, попри свою хворобу, подався слідом за нею, щоб вибачитися за свої жорстокі слова. Однак він був не в змозі рухатися достатньо швидко й прудко і скоро її згубив. Він блукав з кімнати в кімнату без жодної мети, доки нарешті не опинився в приміщенні, що скидалося на кухню. Три жінки, усі вбрані як служниці, грали в карти за столом; вони неприязно подивилися на нього.

— Перепрошую, дами, — мовив він, прихилившись до одвірка, — я шукаю місіс С'юзен Воррен.

— Тоді ти шукаєш собі довчасну могилу, — глузливо відказала та, що здавала карти, і решта весело зареготала. — А тепер забирайся звідси, ще день, і надто рано турбувати С'юзі чи будь-кого з нас.

— Пробачте, — поспіхом сказав Ебенезер. — Я не збирався заважати вам у вашій грі.

— Це всього лише проста «мушка», — сказала та, що з картами.

— Проста, але ж здаєш неправильно! — крикнула інша, що говорила з французьким акцентом. — Що це ти робиш? Хочеш мене надурити?

— Та як ти смієш називати мене дурисвіткою! — відказала перша. — Ти щось занадто хоробра, як для дівки, що лише два тижні тому позбулася контракту і перестала бути наймичкою!

— Прикуси язика, boîte sèche[75]! — гаркнула француженка. — Я знаю, що капітан Скеррі відфайдолив тебе замість плати за проїзд, коли підібрав тебе на вулиці, щоб привезти сюди!

— Не більше, ніж Слай тебе! — крикнула та, що здавала. — Хоча одному Богу відомо, навіщо чоловікові файдолити таку льоху!

— Я перепрошую, — втрутився Ебенезер. — Але якщо ви служниці в цьому домі…

— Non, certainement[76], ніяка я не служниця!

— Кажучи правду, — мовила та, що здавала, — оця Ґрейс хльорка.

— Що? — перепитав поет.

— Хльорка, — повторила жінка, підморгнувши йому. — Курвочка, хіба не зрозуміло?

— Курвочка! — заверещала жінка, котра звалася Ґрейс. — Якщо я курвочка, тоді ти — gaullefretière!

— Шльондра! — заволала перша.

— Bas-cul! — відказала друга.

— Вибрикуха!

— Consoeur!

— Мандрьоха!

— Friquenelle!

— Льоха!

— Usagère!

— Буляндра!

— Viagère!

— Халабудниця!

— Sérane!

— Покиванка!

— Poupinette!

— Солом'янка!

— Brimballeuse!

— Цапиха!

— Chouette!

— Хвіндюрка!

— Wauve!

— Розтіпаха!

— Peaultre!

— Галманка!

— Baque!

— Задрипанка!

— Villotière!

— Швидря!

— Gaure!

— Дзюндзя!

— Bringue!

— Пострибуха!

— Ancelle!

— Нюрка!

— Gallière!

— Чепрюга!

— Chèvre!

— Придзиглянка!

— Paillasse!

— Шкуратина!

— Capre!

— Курдуплиця!

— Paillarde!

— Вертидупа!

— Image!

— Довбанка!

— Voyagère!

— Шмонтолоха!

— Femme de vie!

— Розтруха!

— Fellatrice!

— Дами! Дами! — закричав поет, але до цього часу ця весела забава так захопила картярок, вкупі з тими двома, що вели суперечку, що вони вже не звертали на нього жодної уваги.

— Накильовниця! — вигукнула та, чий хід був зараз.

— Trottière! — відповіла Ґрейс.

— Мантярка!

— Gourgandine!

— Блядюжка!

— Coquatrice!

— Фльорка!

— Coignée!

— Моргуха!

— Pelerine!

— Гупля!

— Drôllese!

— Бендюжина!

— Pellice!

— Діптянка!

— Toupie!

— Ковбиця!

— Saffrette!

— Пичодайка!

— Reveleuse!

— Гулянда!

— Postiqueuse!

— Загнисрака!

— Tireuse de vinaigre!

— Хабалиця!

— Rigobette!

— Сучка!

— Prêtresse du membre!

— Салганка!

— Sourdite!

— Недодеря!

— Redresseuse!

— Потіпаха!

— Personnière!

— Розтрибуха!

— Ribaulde!

— Мандавошка!

— Posoera!

— Хляжниця!

— Ricaldex!

— Гапка!

— Sac-de-nuit!

— Товчисрака!

— Roussecaigne!

— Гукля!

— Scaldrine!

— Бовдурка!

— Tendrière de reins!

— Фіцька!

— Presentière!

— Діромаха!

— Femme de mal recapte!

— Триня!

— Touse!

— Галяпа!

— Rafatière!

— Стриб-на-смик!

— Courieuse!

— Давалка!

— Gondinette!

— Хвойда!

— Esquoceresse!

— Дармодайка!

— Folieuse!

— Трик-трах!

— Gondine!

— Баламутка!

— Drue!

— Галманка!

— Galloise!

— Святі Небеса, припиніть це! — наказав Ебенезер.

— Ні, Христом Богом клянусь! — вигукнула та, що здавала. — Невже б ти капітулював перед французами? Та це ж тільки простісінька маслобійка!

— А ти janneton! — радісно відказала інша.

— Срайда!

— Fillette de pis!

— Чухрачка!

— Demoiselle de morais!

— Свербигузка!

— Gaultière!

— Халамидниця!

— Ensaignante!

— Затичка!

— Gast!

— Гедзалка!

— Court talon!

— Пацятниця!

— Folle de corps!

— Короставка!

— Gouine!

— Блудяга!

— Fille de joie!

— Перепихачка!

— Drouine!

— Запроданка!

— Gaupe!

— Бабуруля!

— Entaille d'amour!

— Дризда!

— Accrocheuse!

— Плеха!

— Cloistière!

— Калабанька!

— Bagasser!

— Гетера!

— Caignardière!

— Дудира!

— Barathre!

— Бельха!

— Cambrouse!

— Ринка!

— Alicaire!

— Ярижниця!

— Champisse!

— Кльоака!

— Cantonnière!

— Пойда!

— Ambubaye!

— Розвера!

— Bassara!

— Халява!

— Bezoche!

— Василіска!

— Caille!

— Ковбасянка!

— Bourbeteuse!

— Покуткахгуляйка!

— Braydone!

— Моргнириба!

— Bonsoir!

— Лускунчиха!

— Balances de boucher!

— Комумняска!

— Femme de péché!

— Підтіпанка!

— Lecheresse!

— Продуховина!

— Hollière!

— Лахудра!

— Pantonière!

— Стрекалиха!

— Grue!

— Плюгавка!

— Musequine!

— Лотра!

— Louve!

— Ласощохлистка!

— Martingale!

— Продай-дзюрка!

— Harrebane!

— Напірничиха!

— Marane!

— Уриналка!

— Levriere d'amour!

— Лоханька!

— Pannanesse!

— Мацьора!

— Linatte coifée!

— Приспанка!

— Hourieuse!

— Поклюжниця!

— Moché!

— Дрипавка!

— Maxima!

— Мессаліна!

— Loudière!

— Помийниця!

— Manafle!

— Махачка!

— Lesbine!

— Підложниця!

— Hore!

— Гарпія!

— Mandrauna!

— Драчка!

— Maraude!

— Ото вже відьми лихослівні! — вигукнув Ебенезер і зник за першими ж дверима, на які натрапив. Вони привели його коротшим шляхом до того місця, звідки він почав і де тепер, попихкуючи люлькою біля коминка, сидів на самоті Вільям Сміт.

— Яке ж лихо мало спіткати Молден, що він дійшов до такого стану і тепер тут живе таке кодло гарпій!

Сміт спочутливо похитав головою.

— Справи невтішні, і то все дякуючи Бену Спердансу. Знадобиться трохи попрацювати, щоб привести мої справи до ладу.

— Твої справи! Та хіба ж ви не бачите, в якій я притузі, добродію? Я звівся нінащо, я жебрак і ледь не вмираю від гарячки. Лише лихий збіг обставин став причиною того, що я подарував вам мис Кука: прикрий випадок, до якого призвели добрі наміри! Дозвольте я дам вам двадцять акрів — це ваша заслуженина. Ба ні, тридцять — зрештою, я врятував вас! А тепер поверніть мені мій Молден, я покірно вас прошу, і врятуйте моє життя!

— Стривай, стривай, — перебив Сміт. — Ти не отримаєш назад свій Молден і на тому кінець. Та й що ти, справді, щоб я став знову бідняком, коли розбагатів?

— Тоді сорок акрів, — став благати Ебенезер. — Це вдвічі більше, ніж вам належить за законом, а інакше хоч іди й топися!

— Таж увесь мис тепер належить мені за законом: наш документ про передачу прав каже це чітко і ясно.

Ебенезер знов опустився у крісло.

— О Боже, якби ж то я тільки почував себе добре чи міг би довести це ошуканство до англійського суду!

— Ти б отримав ту саму відповідь, — відказав Сміт. — Прошу вибачити мене, друже Кук, але я маю оглянути того чоловіка, котрого найняв мені Дік Совтер. — І він попростував до головного входу.

— Зачекайте! — вигукнув Лауреат. — Цього чоловіка віддали в найми помилково, його, як і мене, підвела віра в людей! Його звати не Джон Макевой, а Томас Тейло з Телботу!

Сміт знизав плечима.

— Та мені байдуже, як він себе називає, а хоч і Папою Римським, аби мав готовність гнуть на мене спину та малий апетит.

— У нього немає ані того, ані іншого, — вирік Ебенезер і в декількох словах пояснив обставини того, як Тейло потрапив у цю кабалу.

— Якщо те, що ти кажеш, правда, то йому дуже не поталанило, — визнав Сміт. — Втім, це вже його клопіт, а не мій. А зараз прошу вибачити…

— Хвилиночку! — Ебенезер здолав таки перетнути кімнату та заступив бондарю шлях. — Якщо ви не згодні вчинити справедливість своїм коштом, то, може, ви визнаєте за можливе зробити це моїм. Відпустіть Тейло та уярміть замість нього мене.

— А це що за навіженство? — здивувався бондар.

Ебенезер ще раз підкреслив, пояснивши настільки до ладу, наскільки зміг, що він хворий і йому потрібно відпочити якийсь день-другий та одужати, натомість він за своє утримання зголоситься бути справним слугою, взявшись за ту роботу, до якої Сміт визнає за потрібне його поставити, — найпаче до письмоводства та ведення конторських книг, у чому він має чималий досвід. Тейло, крім того, не тільки вільна людина; він на додачу ще й ледащо і ненажера й уже напевно матиме храп на свого пана, затаївши небезпечну, хоч і цілком зрозумілу до нього образу.

— У тому, що ти кажеш, є сенс, — у задумі мовив Вільям Сміт. — Однак я можу змусити ненажеру голодувати, а баламуту надавати київ, і на те жодних витрат не треба, тоді як хворий…

— Святий Боже! — простогнав поет. — Чи я мушу благати вас узяти мене слугою у моєму власному маєтку? Ну, добре, тоді… — Він упав навколішки. — Я благаю вас узяти мене в найми слугою за контрактом на той термін, на який вам буде завгодно! Якщо ви відмовитеся, то це все одно що прикінчити мене на місці!

Сміт посмоктав люльку і, побачивши, що вона згасла, запалив її знову від жарини з коминка.

— Я не поет і не джентльмен, — нарешті мовив він, — а простий бондар, який не має жодного бажання втратити своє добро. Втім, мені приємно думати, що я не дурень і не дитя у світських справах, і я добре знаю, що у твоєму бажанні бути моїм слугою тобою рухає не якась велика доброчесна причина, а лише потреба в догляді, доки ти оклигаєш, а потім ти заходишся добирати шляхів і способу занапастити мене…

— Я присягаю вам…

— Стривай, я ще не скінчив. Я не найматиму тебе, але таки подбаю про те, щоб за тобою доглянули, доки ти одужаєш і звикнеш до підсоння, але за однієї умови.

— Назвіть ваші вимоги, — сказав Ебенезер. — Мені так зле, що я не в змозі торгуватися.

— Річ у тім, що я шукаю гідну пару для моєї доньки С'юзен, чий чоловік помер у Лондоні декілька років тому. Якщо ти підпишеш контракт і пошлюбиш її сьогодні, то я дам за нею посаг — пів року ти матимеш стіл і дах над головою у Молдені й увесь той догляд, що тобі потрібен від Діка Совтера, найкращого лікаря в Дорсеті. Якщо ти вибереш одружитися з нею завтра, то це буде вже п'ять місяців пансіону, і з кожним місяцем менше за кожний наступний день. Згода?

— Присяй-бо, чоловіче! — ледь видихнув Ебенезер. — Та це чорт знає що!

Сміт злегка вклонився.

— Отже, вважатимемо нашу справу залагоджено, тож бувайте здорові.

— Не йдіть! Я тільки… о, Боже, мені потрібен якийсь час, щоб подумати над цим!

— Час? Він увесь ваш, доки я докурю цю люльку, — усміхнувся бондар, — потім я забираю свою пропозицію назад.

— Ви просто доводите мене цим вибором до сказу! — залементував Ебенезер, але оскільки Сміт у відповідь лише пихнув люлькою, він заходився шалено зважувати можливі варіанти, подумки здригаючись від того, з чого йому доводиться обирати.

— То яким же буде ваш вибір? — незабаром поцікавився Сміт, витрушуючи люльку об залізну підставку для дров.

— Іншого виходу немає, — зітхнув Ебенезер. — Я одружуся з вашою розпусною донькою, щоби врятувати своє життя, і хай Бог боронить мене від її пранців і її віроломства. Але я маю бачити цю вашу угоду у формі написаного контракту, і щоб там стояли наші імена.

— Це цілком слушно, — погодився бондар і поставив перед Лауреатом маленький столик, на якому були пера, каламар з чорнилами та стос документів, дуже подібних на ті, якими Річард Совтер на шлюпі показував у бік Молдену. — Ось два примірники шлюбного контракту, який я попросив скласти Діка Совтера на той випадок, коли з’явиться підхожа пара для С'юзен; і так уже й бути, я сплачу штраф за те, що не дав оголошення про шлюб. Підписуй обидва, і справу зроблено: преподобний Совтер зв'яже вас шлюбними путами і одразу ж дасть тобі пігулку.

— І до всього ще й священник! — подивувався Ебенезер, і його так забавила ця новина, що у своєму напівпритомному стані він підписав один примірник контракту і вже наполовину підписав другий, коли йому раптом спало на думку, що це досить дивно, як Сміт встиг так спритно підготувати документи, у яких ішлося не тільки про шлюб, але й були вказані саме ті умови, що декілька хвилин тому запропонував бондар і які стосувалися одужання нареченого. І саме тієї миті, коли він підніс перо, вражений тим, що тут мала би бути якась попередня змова, як то безпосередньо випливало з цього факту, знадвору ввійшли Річард Совтер, С'юзен Воррен і Томас Тейло в товаристві не кого іншого, як Генрі Берлінґейма.

— Стій! — вигукнула С'юзен, побачивши, що тут відбувається. — Не підписуй цього документу! — Вона поспішила до столу, але Сміт встиг вихопити папери раніше, ніж вона підбігла.

— Надто пізно, моя люба, він на три чверті вже підписав, і для Тімоті не складе жодних труднощів підробити решту.

Ебенезер переводив погляд з одного на іншого, і риси його обличчя почали смикатися.

— Генрі! Що тут замишляється? Ти повернувся, щоб украсти це індіянське шмаття, чи, може, знову збираєшся збиткуватися наді мною у своїх віршах?

— Ваш вирок у суді мав одне вразливе місце, містере Кук, — мовив Совтер і взяв один із аркушів, що тримав Сміт. — Отут, де говориться «Цей самий Сміт мусить якомога скоріше і як тільки трапиться така нагода видати свою доньку заміж», ну, і так далі. Клянуся цюнкою святої Вініфред, сер! Жоден чоловік при своєму розумі не одружиться з повією, спотвореною пранцями та вживанням опію, і могло б таке статися, що якийсь шахраюватий суддя на цій підставі призупинив би виконання того вироку!

— Але, — додав Сміт, розмахуючи контрактом, що тримав у руці, — цей документ заповнює цю прогалину, я так гадаю.

— Кращої латки не міг би приставити й сам святий Вілфред, — погодився Совтер.

— Я покірно прошу вас пробачити мені, містере Кук, — озвався Томас Тейло. — Це із самого початку була ідея Совтера, щоб я попросив вас зайняти моє місце. Він сказав, що це єдина ціна, яку він згоден прийняти від мене.

— Вам дарується прощення, — мовив Ебенезер, якось дико всміхаючись. — Макевой приніс вас у жертву, аби здобути свою свободу, а ви — мене, щоб здобути свою, на кого ж я маю обміняти свою? Але, любий друже, вони двічі закрутили тобі харамана — ти ще не вільна людина.

— Як так? — запитав Тейло.

— Не було потреби закріпачувати пана Кука, — холодно мовив Сміт. — С'юзен, ви з Тімоті приведіть сюди свідків з кухні та приготуйте нареченого; преподобний Совтер одразу ж обвінчає вас, щойно відведе Макевоя до челядні.

Тейло одразу ж заходився шалено протестувати, але двоє чоловіків вивели його геть. Упродовж усієї цієї розмови Берлінґейм не сказав нічого, і його обличчя залишалося байдужим навіть тоді, коли Ебенезер звернувся до нього, назвавши Генрі замість Тімоті; але щойно Сміт і Совтер зникли з очей, його поведінка цілковито змінилася. Він кинувся до фотеля, у якому сидів напівпритомний Ебенезер, і міцно вхопив його за плечі.

— Ебене! Ебене! Святий Боже, прокинься і послухай мене!

Ебенезер примружив очі й відвернувся.

— Бачити тебе не можу.

— Ні, Ебене, послухай! У мене мало часу, доки вони повернуться, тож мушу говорити швидко: Сміт — не звичайний бондар, а агент капітана Мітчелла, який є головним заступником Куда! Тут існує напрочуд диявольський план пранцями й опієм перетворити Провінцію в руїну, щоб було легше захопити владу. Уже відкрито великі бурдеї і влаштовано вертепи, де прийматимуть опій, і Молден має бути найголовнішим у цьому краю. Усе це я вивідав, видаючи себе за Тімоті Мітчелла, чия робота полягає в тому, щоб під якимось приводом подорожувати з одного округу до іншого, перевозячи із собою запаси опію, і наглядати за бурдеями.

Оскільки Ебенезер не виказав явного інтересу чи якихось ознак того, що вірить почутому, Берлінґейм поспіхом заходився пояснювати далі стривоженим голосом, що капітан Мітчелл разом зі Смітом вже певний час замишляв розорити Бена Сперданса (який залишався вірним однаково й урядові, і своєму працедавцеві), щоб отримати доступ до стратегічно розташованого мису Кука. Він, Берлінґейм, зі свого боку, шукав шляхів, як би зруйнувати цей задум, хоча тільки після втечі С'юзен (яку, безперечно, замислив капітан Мітчелл) він уже дізнався напевно, де має бути розташований головний бурдей, і вивідав, хто ж насправді є агентом Мітчелла в Дорчестері.

— І тільки тоді, коли ми прибули до Кембриджа і Сперданс, доки ти пішов десь прогулятися, відшукав мене, я взнав, що С'юзен не віддана тій справі, якій, як вона вдає, служить. Вони прийшли до мене разом, відгукнувшись на той потаємний сигнал, що я подав, за яким наші агенти взнають один одного, і, доки слухалася справа Солтера, вони розповіли мені, що добрали способу знищити Сміта, скориставшись умовами його контракту про найм і з цією метою вплинули на суддю Геммейкера. Ми майже знешкодили цього негідника, клянуся Богом, з допомогою тих свідчень, що дала С'юзен, — але твій вирок, звичайно, зруйнував усі наші плани.

Ебенезер і досі нічого не відповідав, але з його примружених очей по виснаженому обличчю текли сльози.

— Саме тому я і виказав так мало спочуття твоїй втраті, — вів далі Генрі. — Я одразу ж заприятелював зі Смітом і залишив тебе у тій скруті в яслах із кукурудзою подалі від небезпеки, щоб вирушити з ним тим часом до Молдену й дізнатися дещо більше про його плани та його вдачу. Я думав, що він відлупцює бідну С'юзен за зраду, не залишивши на ній і живого місця, але він натомість був з нею всіляко чемний і привітний; і всього лише кілька хвилин тому, коли С'юзен розповіла мені, що ти тут, і я почув від Совтера історію про Джона Макевоя і Тома Тейло, я зрозумів увесь задум цього мерзотника, і хоч як я поспішав, ми прибули надто пізно, щоб зупинити тебе.

— Тепер це вже мало важить, — мовив Лауреат, заплющуючи очі. — У всякому разі до батьківського гніву мені вже не дожити.

— А чому я не можу відмовити йому? — запитала С'юзен, яка впродовж цієї розповіді сиділа заплакана на підлозі поруч з письмовим столиком Ебенезера. — Це розладнає цю угоду і дуже потішить містера Кука, я в тому певна.

Берлінґейм відповів, що він не певен у першому, позаяк контракт свідчитиме в суді, що Сміт виконав рішення щодо шлюбу, зробивши все від нього залежне.

— А що стосується другого, то це вже не моя справа, але я не знаю іншого способу, як подбати про Ебена зараз…

— Для мене то вже не має значення, — мовив Ебенезер.

— Ні, не впадай у відчай! — Берлінґейм трусонув його за плечі, щоби пробудити. — Моя думка така, що ти маєш одружитися зі С'юзен, Ебене, і дозволити їй доглянути за тобою, доки не одужаєш. Я знаю, що ти думаєш і як високо цінуєш свою цноту, але ж, присяй-бо, якби ж то був інший вихід! Ти мусиш одружитися, але не мусиш виконувати свій подружній обов’язок; коли ти одужаєш і ми доберемо способу розправитися з Вільямом Смітом, тоді С'юзен може вимагати, щоби шлюб скасували на тій підставі, що ти й досі дівак!

С'юзен похнюпила голову, але нічого не сказала. З тильної сторони будинку почулися голоси Сміта і Совтера, що реготали разом, і за якусь мить до них долучилися хрипкі голоси картярок з кухні.

— Слухай-но, Ебене, — швидко проказав Берлінґейм. — Тут у мене в кишені є Совтерова пігулка — він дійсно лікар, попри все те його шахрайство. Візьми її, вона допоможе тобі витримати церемонію, і я клянуся, що ми ще побачимо тебе хазяїном цього дому, перш ніж цей рік добіжить кінця!

Ебенезер струснув млявість достатньо, аби простогнати та закрити обличчя руками.

— Йсусе, якби ж то якийсь бог на шворках спустився й забрав мене з собою! Я б обрав зовсім інший шлях, якби міг знову опинитися в «Медальйоні»!

— Гей там, веселіше! — підбадьорливо гукнув Вільям Сміт і ввійшов до кімнати разом із Совтером і трьома жінками. — А тепер підніміть його, Тімоті, і покінчімо з цим нарешті!

— Матір Божа, — вигукнула одна з повій, підбігши до С'юзен, — я обожнюю весілля!

— Aussi moi[77], — сказала Ґрейс, — але в мене завжди очі на мокрому місці. — І вона в очікуванні дійства витягла носовичка.

— Ви маєте одружити їх там, де він сидить, — сказав Берлінґейм Совтеру голосом Тімоті Мітчелла. — Ну ж бо, пане наречений, розжуйте цю пігулку і давайте відповіді, коли настане час. Стань тут, поблизу чоловіка, С'юзі, і тримай його за руку.

— От дідько! — скрикнула третя повія з удаваною тривогою. — Гадаєте, йому стане сил як чоловіку зламати їй цюнку?

— Припни свого клятого язика, — відрізала С'юзен, — а то я вирву тобі його геть з рота! — Вона вхопила руку Ебенезера і кинула лютий погляд на присутніх. — Починайте, Річарде Совтере, щоб вам повилазило! Цей чоловік хворий, і його треба негайно покласти до ліжка.

Шлюбна церемонія почалася. І хоча Ебенезер виразно чув голос Совтера і голос С'юзен, коли вона понуро давала свої відповіді, йому ніяк не вдавалося зібратися на силі, щоб розплющити очі, і все, на що він спромігся, так це лиш пробурмотіти щось, коли надійшла його черга повторити клятву. Пігулка, яку він прожував, була гіркою на смак, але вже зараз, хоч у голові в нього так і не прояснилося, він відчував себе не таким нещасним; достоту, коли Совтер проказав: «А тепер проголошую вас чоловіком і жінкою», — він відчув неначе якийсь поштовх, і йому стало легко й безтурботно на серці.

— Підписуй свідоцтво, хутчіш, — почав квапити його Сміт, — а то ще гепнешся.

— Я підтримаю його руку, — мовив Берлінґейм і, по суті, сам поставив підпис Лауреата на папері.

— Що ти йому дав? — запитала його С'юзен, намагаючись великим пальцем відтягнути повіко Ебенезера.

— Та це лиш для певності, що він добре відпочине, місіс Кук, — відповів Берлінґейм.

Почувши звук свого імені, Ебенезер відкрив було вуста, щоб розсміятися, і хоча жоден звук так і не видобувся звідти, він був у захваті від цього.

— Опій! — пронизливо крикнула С'юзен.

Ця новина здалася Лауреату ще забавнішою, аніж присутньому товариству, але розсміятися ще раз тим приємним сміхом він не встиг: річ у тім, що його фотель піднісся з підлоги, пройшов крізь дах будинку і стрімголов помчав назустріч переливчастому небу. А Меріленд, зробившись синього кольору, розіслався в якусь неосяжну музичну поверхню, що лагідно ковзнула на північний захід у супроводі мартинів.

32

Народження «Мерілендіади», але тому, хто явив її на світ, ведеться так само кепсько, як і в інших розділах

— До Парнасу! — сміючись, вигукнув Лауреат, і фотель проплив над Фессалією та приземлився поміж двома конусами-близнюками, подібними до гір з полірованого алебастру. У долині, до якої він прибув відпочити, роїлися тисячі й тисячі мешканців цього світу, що товклися біля підніжжя.

— Перепрошую, — поцікавився він у одного, що стояв поблизу і саме збирався підставити ногу тому, хто стояв попереду, — котра з них Парнас?

— Та, що праворуч, — кинув через плече чоловік.

— Я, власне, так і думав, — відказав поет. — Але якщо я зайду з протилежного боку? Тоді праворуч буде ліворуч, а ліворуч — праворуч, хіба ні? Я лиш так спитав, висловлюю припущення, — додав він, позаяк незнайомець насупився.

— Праворуч — це праворуч, трясця твоїй матері, — гаркнув чоловік і зник серед натовпу.

Звісно, з того місця, де стояв Ебенезер, далеко на відстані від обох, ці гори-близнюки здавалися схожими одна на одну, а їхні рожеві верхівки губилися десь у хмарах. Там, де починався гребінь гори, трохи вище по схилу йшли рядами або колами різноманітні перешкоди для тих, хто збирався нагору. Першими він побачив якихось потворних чоловіків, що стояли кільцем з довбнями в руках, вони чавили пальці тих, хто ліз догори, змушуючи їх або зовсім відмовитися від сходження, або ж залишитися там, де вони були; подібні кільця, розташовані на певних відстанях, ішли високо вгору, скільки сягав зір Ебенезера, до того ж декотрі були озброєні сікачами або кинджалами замість палиць. Не були вільними від небезпеки й ділянки між цими колами. То тут, то там, наприклад, були купки жінок, які припрошували до себе тих, хто ліз нагору, змушуючи їх відхилятися від мети; ліжка й дивани, розставлені обіч столиків з їжею та вином, заколисували тих, хто стомився і лягав на них, змушуючи їх западати у дрімоту, глибоку, як смерть; було там подостатком тупчаків і фальшивих вказівників, що обіцяли шлях до вершини, але насправді вели (як то було ясно видно з долини) до проваль, пустель, у густі нетрі, в'язниці та божевільні. Безліч тих, хто сходив, ставали жертвами всіляких перешкод. Ті, хто сподобився обійти першу лінію оборонців, чи то завдяки переважно силі, чи відволікши якимось робом увагу від себе, чи то лоскочучи, підлестившись чи якимось іншим трибом вгонобивши чоловіків з палицями, частіше за все ставали жертвами жіноцтва, ліжок, тупчаків чи фальшивих вказівників, але якщо вони уникали й цих перешкод, то тоді лягали в боротьбі з іншим кільцем охоронців і так далі. Тим небагатьом, кому пощастило, удавшись до якогось одного способу чи поєднавши декілька, пройти благополучно крізь найвіддаленіші перешкоди, шалено аплодувала решта, і подеколи траплялося так, що самого ляскоту цих оплесків було досить, аби змусити того, хто виліз на гору, відпустити руку, що трималася за алебастр, і вони пірнали ногами вперед знов у долину. У тих, що майже дісталися вершини, летіло каміння, пущене тими ж руками, що раніше аплодували, і разом з тим в інших нічого не кидали, бо просто забули про них. Декотрі з тих небагатьох, вкрай малих числом, що були у відносній безпеці, завдячували своїм перебуванням на тому місці густому рожевому туману, що закривав їх, не даючи зробити з них мішені; інші там були у безпеці завдяки значним розмірам вершини, на якій вони сиділи, а інші залишалися там завдяки гронам винограду та мандаринам, які вони жбурляли вниз на вимогу долішньої юрби.

Найголовнішим, звичайно, було насамперед обрати підхожу гору, а що Ебенезер, скільки б не розпитувався, так і не зміг здобути якихось певних відомостей, то він, зрештою, обрав навмання і почав лізти на гору разом з усіма; він міркував собі так, що лізучи можна буде дізнатися, що тут і до чого, й у всякому разі дістатися верхівки будь-якої з них вже само собою буде достатнім досягненням. Одначе перше, що йому відкрилося, було те, що перешкоди виявилися значно більшими та грізнішими, щойно він зіткнувся з ними безпосередньо, ніж коли він дивився на них звіддаля як простий глядач; чоловіки з палицями, що стояли кільцем, допіру він дістався до них, виявилися значно потворнішими і загрозливішими; жінки позаду них і дивани здавалися спокусливішими; а вказівники зовні виглядали як справжні. Він, наскільки йому стало сили, зібрався на мужності, щоб кинутися на найближчого охоронника, але щойно він налаштувався здійснити свій спробунок, як якийсь голос наказав його фотелю піднятися на вершину, і, не доклавши жодних зусиль для сходження, він опинився серед гурту чоловіків, що сиділи окремо один від одного на самісінькій верхівці гори.

Він вибрав з-поміж них найстаршого, що здавався наймудрішим, зайнятого чищенням нігтів на ногах.

— Перепрошую, сер, може, вам це питання видасться смішним, але чи не могли б ви мені сказати, що це за гора?

— Тут ви мене загнали на слизьке, — відказав старійшина. — Інколи я думаю, що це одна, а інколи — що інша. — Він захихотів і додав голосним шепотом, мов на сцені: — Та яке то має значення?

— Сподіваюся, з мого боку буде не дуже нахабно спитати вас, як ви сюди потрапили? — знову поцікавився Ебенезер.

— Це було зовсім нескладно, — відказав старець. — Я був тут, коли почала рости гора, — я і мої приятелі, і ми вигналися вгору разом з нею. Нас ніколи не скинуть, але можуть піднести так високо, що вже не зможуть нас бачити.

— Знаєте, там унизу вам аплодують.

Старець знизав плечима, як то робив зазвичай Берлінґейм.

— Тут, на горі, їх не дуже добре чутно. Річ у тім, що тут високо, та й повітря розріджене, так мені завжди здавалося. Але хай там як, мені насрати.

— Ну, що ж, гаразд, — мовив Ебенезер. — Що ж до мене, то я заздрю вам. Який вид звідси відкривається!

— Що й казати, вид пишний, — визнав старець. — Можна побачити всю картину цілком, але все те виглядає однаково. Сказати вам правду, то мені вже набридло дивитися. Сидіти тут набагато зручніше, ніж збиратися, якщо затишок — це те, що вам подобається. Лізь угору, якщо тобі подобається лізти, кажу я, і не лізь, як ні. Насправді тут, у цьому світі нагорі, немає нічого, окрім ладної музики; ви матимете втіху, якщо вас виховано так, що вам подобаються такі речі.

— О, я завжди любив музику!

— Справді? — запитав старець без цікавості.

Ебенезер нахилився вперед, щоб подивитися на тих, хто вів боротьбу далеко внизу.

— Достоту, хіба ж вони не виглядають якось по-дурнуватому! — скрикнув він. — І як вони погано поводяться, штовхаються та пускають вітри один одному під ніс!

— А що їм ще робити? — завважив старець.

— Але ж тут немає заради чого лізти: ви самі це сказали!

— Еге ж, та й в інших місцях так само немає нічого. Можуть лізти, а можуть сидіти й так померти.

— Я збираюся стрибнути, — вирік раптом Ебенезер. — У мене більше немає жодного бажання дивитися на це все!

— Немає жодної причини, чому б тобі й не стрибнути, як і немає причини, щоб стрибати.

Лауреат так і не зрушив з місця, щоб стрибнути, а залишився сидіти на краю вершини. Він зітхнув.

— Усе це якесь страшенне безглуздя, хіба ні?

— Достоту безглуздя, — сказав старець, — але в тому немає нічого ні гарного, ні поганого. То чого зітхати?

— А чом би й ні? — запитав Ебенезер.

— А й справді, чому ні? — зітхнув старець, й Ебенезер побачив, що лежить у ліжку, а Річард Совтер стоїть, схилившись над ним.

— Клянуся бородою святої Вільгефортіс, ось нарешті й наш молодий! Олія з проскурок доктора Совтера ще жодному смертному не дала вмерти!

— Можеш тую проскурину засунути собі в сраку! — сказала одна з жінок, що була тоді на кухні, а зараз стояла біля ліжка. — Це узвар з чортополоху святої С'юзі повернув його до життя.

Совтер хутенько порахував пульс Ебенезера, а потім засунув йому до рота ложку з якимось сиропом.

— Що це за кімната, і чому я тут?

— Це один з покоїв для гостей Білла Сміта, — відказав Совтер.

— Опій! — вигукнув Ебенезер і розгніваний сів у ліжку. — Тепер я пригадую!

— Еге ж, клянуся каламутними очима святого Отиліка, саме опій дав тобі Тім Мітчелл, щоб ти добряче відпочив. Але почнімо з того, що ти був такий хворий, що ця штука ледь не забрала тебе назавжди.

— Він таки мене колись прикінчить, навмисне чи прибагом. А де він зараз?

— Тімоті? A-а, та він давно поїхав назад на плантацію свого батька в округ Калверт.

— Облудний друг! — пробурмотів поет. Він помовчав якусь хвилю, а потім, пригнічений, упав назад на подушку. — О Боже, я й забув, що одружився! А де С'юзен, і що вона сказала на моє нездужання в нашу шлюбну ніч? Бо я так гадаю, що всього лише день тому…

Жінка з кухні розреготалася.

— Та ще додай три тижні, коли ти знемагав на межі життя і смерті!

— А щодо місіс Кук, — мовив Совтер, — то я не можу сказати, як вона ся має, бо щойно ми принесли тебе сюди, як вона під опікою Тімоті подалася до капітана Мітчелла. Либонь, він уже постарався відпрацювати за тебе.

— Назад до Мітчелла!

— Еге, ну, ти ж знаєш, вона за законом зобов'язана пасти в нього свиней.

— Це вже занадто! — обурено вигукнув Ебенезер. — Хоч вона і дівка продажна, але пані Лауреатова не пастиме свиней! Приведіть її сюди!

— Та годі вже, не хвилюйтеся, — заспокоїла жінка. — С'юзі вже двічі тікала, щоб подивитися, у якому ви стані, та приготувати свій чудодійний узвар з будяка. Не маю жодних сумнівів, що вона зробить це ще раз.

— Три тижні в забутті! Не знаю, що й думати!

— Клянуся страшним сном святого Крістофера, приятелю, думай, що одужаєш, — радісно підказав йому Совтер, — а потім уже зможеш патичити пані Кук від заутрені й до вечерні, якщо дістане духу на це. Я скажу твоєму тестю, що ти знову повернувся до життя, але знадобиться ще декілька тижнів, перш ніж ти цілком відновиш здоров'я. Сила-силенна бідолах зійшла в могилу, звикаючи до тутешніх умов і клімату. — Він зібрав своє медичне приладдя й ліки та вже збирався йти. — Ага, ось ще подарунок, який залишив тобі Тім Мітчелл.

— Мій записник! — скрикнув Лауреат; Совтер подав йому знайомий гросбух із зеленим корінцем, що тепер погнувся, обтріпався та вкрився брудними плямами від усіх тих подорожувань, що йому довелося здійснити.

— Еге ж, ти згубив його в заїзді у Кембриджі, і Тім приніс його, коли останнім разом приїхав по С'юзен. Він сказав, що, може, в тебе з'являться вірші, які схочеш записати, доки відпочиватимеш тут шість місяців.

— О Боже, я думав, що його вкрали разом з моїм одягом! — Він стис його в обіймах, схвильований до краю. — Ось він, старий і відданий друг, цей гросбух — мій єдиний!

Залишившись на самоті, він відчув, що ще надто слабкий і тілом, і духом, щоб творити мистецтво, тож задовольнився тим, що прочитав результати своєї праці минулого — усе це здавалося йому тепер таким далеким. Він насправді міг скорше ототожнити себе із заплямованим і пошарпаним нотатником, аніж з такими строфами:

А що ж веселий Люд наш їв,

У МЕРІЛЕНД доки там плив?

Вони здавалися йому такими чужими, наче були витвором іншої людини. Оскільки так сталося, що він відкрив свій останній запис і відтак почав просуватися до початку книги, то останньою річчю, яку він прочитав, були рядки, що призначалися для майбутньої «Мерілендіади», які він занотував, доки його авдієнція у лорда Балтимора (тобто в Берлінґейма) ще була свіжою в пам'яті: «Пишнота МЕРІЛЕНДУ незрівнянна, — було написано там; — її мешканці найдоброзичливіші; їхнє виховання не має собі рівних; її помешкання найпрекрасніші; її заїзди та харчевні найпривітніші й найзатишніші; її поля найбагатші; її суди й закони найвеличніші; її торгівля процвітає, як ніде, тощо». Ці рядки Ебенезер підписав власноруч: «Е. К., Джент, Пт & Лт Мду».

Він відкинувся назад і заплющив очі; у голові стугоніло від тих невеличких зусиль, які він доклав, переглядаючи своє творіння. «Далебіг! — сказав він сам собі. — Яку ж ціну треба було заплатити за це лауреатство! Тут нема нікого і нічого, окрім суцільних шахраїв, збоченців, халуп і бурдеїв, продажності й легкодухості! Авжеж, багато слави в тому, щоб бути співцем такої помийні!»

Що більше він розмірковував над зрадливістю долі, то більше до його страждань домішувався гнів, доки нарешті, попри втому, він вирвав із гросбуха цілий жмут віршів про море і, скориставшись із пера та чорнил, що надав йому його господар, на непочатому аркуші, котрий йому таким робом відкрився, написав:

Свавільна Доля прокляла,

Гаман пустий і Дружба зла:

Й в Пандори гірших бід нема,

Тож Альбіон я кинуть мав:

Аж серце крає, так болить,

Свій Край я мусив залишить

Й простивсь зі Старим Світом вмить.

Але допіру він написав ці рядки, як інші непрохані вірші стрімкою хвилею заполонили його уяву, і хоч він ще не мав достатньо сил, щоб їх записати, у нього, саме там і тоді, виспів доленосний задум, якому він присвятить ті тижні, що чекають на нього попереду і котрі, якщо він так і не відшукає способу повернути свій маєток назад, можуть стати його останніми на цій землі. Він викладе у віршах свою мандрівку до Меріленду від початку і до кінця, як і замислив перед тим, але це буде далеко не хвалебний твір, і бичем гудібрастичної сатири він відшмагає Провінцію, як то бичують повію, прив'язавши її до ганебного стовпа, склавши перелік усіх її пороків і викривши всі ті пастки, що вона розставила для надто довірливих, необачних і невинних!

«Таким чином ця моя втрата може стати наукою для інших, — похмуро міркував він. — Але стривай… Він пригадав подробиці того, як зле з ним обійшлася залога „Посейдона“, згадав поґвалтування „Кіпріотки“, Берлінґеймову свиню та інші малоприємні деталі своєї пригоди. — Її ніколи не надрукують».

На якусь хвилю його охопило гірке розчарування, і, роздумуючи над цим, він стикнувся із жорстоким парадоксом: самі ці лиходійства, що завдали страждань, унеможливлюють помсту, коли їх збираються публічно викрити. Але невдовзі він знайшов спосіб обійти це утруднення.

«Я зроблю з цього художній твір! Я буду, скажімо, ремісником, ні, баришником, що приїздить до Меріленду у справах, маючи добрі наміри щодо цього краю, а шахраї обманом забирають у нього всі його товари й власність. Усе те, що мені довелося пережити, я викладу дещо інакше, щоб воно відповідало сюжетові, і зміню лише настільки, щоб це пустили до друку!»

У його уяві одразу ж постала послідовність подій, і він нашвидкуруч записав їх прозою, щоб все це не вислизнуло з його пам'яті. На більше в нього тоді вже не стало сил; виснажений, він проспав декілька годин без жодних снів. Одначе коли він прокинувся, ті образи досі ясно стояли перед його внутрішнім зором, ба більше, гудібрастичні двовірші, у яких він збирався їх змалювати, аж просилися, щоб їх записали. Він не міг дочекатися, щоб розпочати твір: щойно він відчув у собі достатньо сил, як полишив ліжко, але тільки тому, що за письмовим столом у його покоях було значно зручніше працювати; за ним він проводив день за днем, тиждень за тижнем, складаючи свою довгу поему. Він так ревно ставився до свого часу, що одразу ж клав край усіляким спробам задовольнити цікавість і всіляко уникав турботи, яку час від часу виказували Сміт, Совтер і жінки з кухні; він зажадав — і, на його подив, цю вимогу вдовольнили, — щоб їжу йому подавали до письмового столу, і він залишав свою кімнату хіба лиш для того, щоб здійснити моціон під дедалі слабшим сонцем кінця жовтня та листопада. Усі думки про самогубство полишили його на деякий час, як, власне, і всілякі думки про те, як повернути назад втрачений маєток. Його не турбувала й навіть не цікавила відсутність будь-яких звісток від Генрі Берлінґейма. Коли десь за тиждень або днів десять по тому, як він отямився після непритомності, його законна дружина С'юзен Воррен прийшла у Молден, він кількома словами подякував їй за те, що вона помогла виглядіти його, і хоча з розмов жінок з кухні він зрозумів, що Мітчелл і Сміт намовили її стати повією виключно для індіян, він не протестував проти її діяльності та повернення до Мітчелла, як і не робив жодних спроб скасувати їхній шлюб.

Сам Молден з кожним днем дедалі виразніше перетворювався на будинок для азартних ігор, корчму, дім розпусти та кишло для тих, хто приймає опій: С'юзен приносила із собою коричневі пляшечки з округу Калверт, а Мері Манґамморі, яка, як довідався поет, раніше опиралася зусиллям Мітчелла втягнути її у свою організацію, тепер переїхала разом з усією своєю свитою гулящих дівок і прийняла на себе обов'язки бандарші цього дому. Щоночі на всенькому мисі вирувало життя: на конях чи візком сюди приїздили плантатори з усього Дорсету, а також пливли човнами з Телботу, будинок аж гудів від гульні й розпусти. З боліт в центрі округу і навіть із солоних боліт, що були за двадцять чи тридцять миль звідси на південний схід, прибували індіяни абако, вайвоші та нантікоки, щоб найняти С'юзен чи двох працівниць Мері Манґамморі, котрі користувалися найменшим попитом, аби провести з ними час у сушарні для тютюну, що стояла окремо, призначена саме для цього. Але Ебенезер, немов у забутті, проминав гральні столи, кімнати з п'яними, причмеленими й розпусними мерілендцями і йшов, перетинаючи поля тютюну, де похмурі індіяни купками сунули до сушарки. Невдовзі він зробився посміховиськом для відвідувачів, але їхні жарти натикалися на таку ж байдужість, якою він ушановував С'юзен, яка стежила за ним своїм стурбованим і допитливим поглядом, коли він входив до кімнати.

Увесь листопад він працював над своїм завданням, убираючи в рими прикрі епізоди своєї подорожі:

Так бевзі з Плімута плили

У МЕРІЛЕНД на кораблі,

Але доплисти — жахний Біль,

Бо Море — Ляк і Страх поспіль…

Він згадав свою першу зустріч з плантаторами в окрузі Сент-Мері, котрих узяв за простих робітників у полі…

…Шайка їх.

Сорочки й Шкотські Плюндри в них,

Та Шляп нема, Взуття й Панчіх…

До їхнього опису він додав двовірші, написані набагато раніше за інших обставин, про які тепер було болісно згадувати:

Чи ж БОГ створив чудний цей Збрід,

Й Фігури ці — теж Людський рід?

Де в грі Природи Супокій,

Що з глини ліпить Жарт такий…

Із недбалістю, гідною майстра, він перескочив від тетраметра до пентаметра і став далі давати хлосту мешканцям своєї поетичної провінції, що зараз опинилися у його юрисдикції:

…і Глузду тут на Березі нема,

Й Розмов негусто, і Манер катма…

А потім дійшла черга змалювати, знову чотиристопним віршем, поїздку через річку Патаксент у каное:

З Тополі чи з Сосни, та все ж

Корито для Свині, авжеж…

Зустріч з чередою свиней С'юзен:

Відтак я впав в панічний Ляк,

Зжеруть й забудуть, як-не-як…

Свою законну дружину, свинарку:

…як Бесс з Бедламу дама та:

Не Сукня, а брудне Дрантя…

Своє безплідне нічне чатування у хліві:

На Гілці верхи я сидів,

У Віття й Ніч сховавсь, як вмів,

Зневажив Змій й Дияволів…

Видовисько засідання суду під відкритим небом:

…бувалий роздивитись люд,

Який Закон увів в облуд.

Що в нім стояв тамтешній Суд…

Сам судовий процес:

Зібравсь плантаторський Нарід

Й їх П'яна Милість, все як слід;

Окличник Тишу попросив,

Й враз Речник всяк заголосив:

Відповідач і Позивач —

Для буйних герців привід, бач:

Фальшиві фрази й маячня,

Заяви грубі та Брехня…

Самого суддю Геммейкера:

…як на сміх,

Один з Колег писати міг…

Свою ніч у яслах з кукурудзою:

Без Бійок тихо я ждав снів

Й до Ранку мирно прохропів;

Бадьорий вранці з Ліжка встав,

Аж глядь — Перуку хтось украв.

Панчохи, Капелюх, Взуття —

Одр Індіян, й ніц маю я…

Шльондр на кухні в Молдені:

…Жінок Гурт засідав

І весело у «мушку» грав;

Брудні, а Сукні білі все ж,

Чи ж в Англії таке знайдеш?

Я сперш подумав: Відьми тут

У Келії Змови плетуть.

…тут одна, стурбована,

Десь вчилась лаятись вона…

Свою хворобу:

Пульс гарячковий в Жилах бивсь,

Я з Болю і Застуд казивсь:

Так до Підсоння я звикав

Й… до Грудня ждав;

Від болещів я геть знеміг,

Та тільки Кнік і запоміг,

Якби Нічниці було лінь

Й тоді забракло Ліків й Вмінь,

То Землі б Батьків Син згубив…

І користання з різних навичок Совтера:

…Архимник то дворучний був,

Що безліч Навичок здобув:

Пігулки і Клістир давав

І Заповіт й Розписку клав…

Коли він, убравшись у машкару баришника дур-зіллям, нарешті перелічив і підбив підсумки усім своїм напастям, то уявив, як тікає на кораблі, що відпливає, і розлючено закінчив:

Хай же ті заморські Канібали

Цькують цих, як ці мене цькували;

Нехай Купець не править Кораблів

До негостинних лютих Берегів;

Хай Світ покине Край цей, щоб вмирав

Він з голоду, сам Долю цю обрав;

Хай Дикі стануть, як Гурт Індіян,

Від Торгу гнані, Щастя й Спілкувань;

Віровідступний Край, у Сонце вір

І у Поганство увійди, мов Звір,

Щоб Помста зріла…

Хай Божий Гнів накриє Край марнот,

Де Муж без Честі й Жінка без Чеснот!

Палкість цього тривалого пристрасного бажання творити, либонь, розширила межі його таланту або ж пом'якшила гостроту критичного погляду на себе, бо ще ніколи раніше він не відчував у собі такої потуги, ніколи не був таким впевненим у собі й не почував такого поетичного дару, як під час укладання цієї сатири. Упродовж двох перших тижнів грудня він усував деякі нерівності та відшліфовував її — то ямб якийсь підправить, то гудібрастичну риму налаштує так, щоб гучніше деренчала, аж доки у день святої Луції, 13 грудня, він був ладен визнати, що твір цілком закінчено. У заголовку він написав: «Баришник дур-зіллям, або Подорож до Меріленду. Сатира. У якій змальовуються закони, уряд, судоустрій і лад країни; а також будівлі, бенкети, веселощі, розваги та п'яні витівки мешканців цієї частини Америки». Унизу, з великим презирством, він долучив свій повний титул — «Ебенезер Кук Джентльмен, Поет & Лауреат Провінції Меріленд», — цілком усвідомлюючи, що по тому, як поему опублікують, якщо він коли-небудь таки надішле її друкарю, він втратить будь-які шанси отримати цей титул насправжки.

Одначе публікація наразі не дуже-то його й цікавила. Він відклав своє перо і подивився на тисячу з лишком рядків рукопису у своєму гросбуху.

— Присягаю кривавим шпичаком Луції, вона написана! — зітхнув він, передражнюючи Совтера. — От і настав кінець!

Він не мав анінайменшої гадки, що ж тепер буде, але й анітрохи не турбувався про те. Усім тілом він відчував втіху від великого й справжнього досягнення, котра на одну десяту складається з радості, а на дев'ять десятих — з полегші. Достоту, його враз охопило непереборне бажання заплющити очі та заснути прямісінько там, де він сидів, — за своїм письмовим столом; але це був ранній зимовий вечір, і лише допіру стемніло, насправді й години ще не минуло від вечері, і він відчув протилежне бажання — якось це відсвяткувати у скромний спосіб, не самого «Баришника дур-зіллям», чиє існування було святом само собою, а кінець тим мукам, у котрих він явивсь на світ.

— Склянка рому — це буде те, що треба, — вирішив він і зійшов униз, де вечірнє дійство тільки-но розпочиналося. Він збирався пройти на кухню — єдине місце в Молдені, окрім його покоїв, де він міг почуватися доволі впевнено, знаючи, що його там добре приймуть; але на своєму шляху зустрів Вільяма Сміта та Річарда Совтера, які від осені стали друзями нерозлийвода.

— Овва, клянуся голубом Кенельма, — сказав останній, побачивши його. — А ось і наш поет.

— Про вовка промовка, — завважив Сміт. — Ти сьогодні ввечері виглядаєш бадьорим і задоволеним.

— Власне, я і бадьорий, і задоволений, — визнав Ебенезер, — хоч маю для того мало підстав. — Правду кажучи, самий вид цих двох його кривдників значно уйняв йому того відчуття задоволення і втіхи, з яким він скінчив свій рукопис. — Ви говорили про мене?

— Еге ж, говорили, — сказав Сміт. — Ми тут обговорювали деякі тонкощі в законі, і я навів випадок із тобою як приклад.

— Містер Сміт порушив питання, — долучився Совтер, — чи втрачає контракт як документ, складений для виконання якоїсь роботи впродовж певного часу, свою юридичну силу одразу ж після того, як робота закінчена, чи він, незалежно від цього, залишається в дії, доки спливе визначений час. Моя відповідь така, що все залежить від того, як укладено договір і чи закінчення строку дії передбачено лише в одному випадку, чи існує якась інша можливість.

Ебенезер якось непевно всміхнувся.

— Це, здається, розумна відповідь, але я не законник.

— Так і я ж ні, — сказав Сміт, — а щоб ліпше зрозуміти, про що йдеться, я попросив його застосувати це до договору, укладеного між тобою та мною, стосовно твого слабкого здоров'я…

— Ближче до суті, — сухо мовив Ебенезер. — Я бачу, до чого ви хилите.

— Ага, отож я не бажаю видурювати в тебе те, що тобі належить, — наполегливо вів далі Сміт. — Для мене честь та втіха — мати Поета-лауреата гостем у моєму домі та доглядати за ним, доки він одужає. Однак річ у тім, як ти міг помітити, що в мене тут невеличкий постоялий двір, який процвітає, а зайва кімната для господаря заїзду — це все одно що незоране поле для плантатора, який вирощує дур-зілля.

— Словом, я тепер знову стою на ногах, і ви хочете, щоб я пішов.

— Не гарячкуй, — закликав його Совтер. — Моя думка як твого лікаря така, що ти зараз уповні собі чоловік, незгірш від тих хлопів, що коли-небудь заплітали коси святій Катерині, і далі я сказав як адвокат пана Сміта, що контракт, про який ідеться, містить альтернативні підстави для того, щоб визнати, що його термін дії збіг, а саме — відновлення твого здоровля або шість місяців, упродовж яких надаються дах над головою, харч і належний догляд.

— Ні слова більше, — мовив Ебенезер, — решта зрозуміла, і я не сперечатимуся з цим. Якщо ви лише зробите мені дві маленькі послуги, ба ні, три, то завтра ви мене вже не побачите.

— Та ні, вислухай мене…

— Вам не треба боятися моїх умов, — презирливо вів далі Ебенезер. — Вони в жодному разі не зашкодять вашим прибуткам. Перша полягає у проханні дати мені горнятко рому, щоб я міг відсвяткувати закінчення моєї поеми; друга — прошу вас надіслати поему одному видавцеві в Лондоні, адресу якого я вам дам; і третя — прошу вас позичити мені зарядженого пістоля, щоб я міг скористатися з нього, коли скінчиться ром.

— Гівна тобі, а не пістоль, — виголосив Сміт. — Ти, я так гадаю, кепський католик, раз можеш говорити про таке, і, намагаючись дати собі раду, щось надто вже швидко вдаєшся до найгіршого. Я не маю жодного наміру тебе виганяти.

— Що?

— Клянусь обценьками святого Дунстана, — розсміявся Совтер, — саме це я і намагався тобі сказати! Містер Сміт хочете мати твою кімнату для своїх ділових потреб, але не бажає тобі жодного зла, тому запропонував бути твоїм, так би мовити, покровителем.

Він пояснив, що бондар попросив його скласти дещо незвичайний договір про найм, підписавши який поет отримає безкоштовно кімнату в челядні та столуватиметься разом зі слугами — усе це впродовж необмеженого часу, виконуючи хіба що якусь суто символічну роботу.

— Треба буде всього лише час од часу скласти якийсь документ чи дещо підписати, — запевнив його Сміт. — Решта часу в твоєму розпорядженні, й зможеш собі віршувати, скільки влізе.

Ебенезер знизав плечима.

— Мені все одно. Напишіть ваш договір, і я прочитаю його.

— У мене він зараз із собою, — мовив Совтер, дістаючи якийсь документ із каптана. — По суті, це справжнісінька синекура, присягаюся!

Нагода й далі складати вірші, правду кажучи, видавалася Ебенезеру привабливою, хоч наразі він і гадки не мав, про що мають бути ті майбутні поеми. Він розглядав також і таку можливість, що незрозуміла відсутність Берлінґейма може бути якось пов'язана із задумом взяти гору над Смітом, хоч він схилявся радше до іншого пояснення — можливо, він знову кинув його напризволяще, цього разу вже назавжди. Та й, зрештою, пістоль, звичайно, завжди залишався останнім прихистком: він нічого не втратить, якщо трохи з цим почекає. Отож швиденько перебігши договір очима і побачивши, що його умови саме такі, якими їх представив Совтер, він підписав обидва примірники чотирирічного договору про найм, не виказавши при тому жодних емоцій.

— Ну, що ж, тепер ви мій покровитель, — сказав він, звертаючись до Сміта. — То, може, зробите ласку й почастуєте свого підопічного кухликом рому?

— Не кухликом, а цілим барильцем рому, — щасливо відповів бондар. — Еге! А ось і ваша пошлюблена дружина, щойно прибула од Мітчелла!

— Здається, ти добряче змерзла, свята С'юзі, — засміявся Совтер. — Іди, погрій свою гузицю біля вогню і перехили чарочку з нашим поетом, перш ніж візьмешся до роботи в тій сушарні: твій батько винайняв його, щоб він чотири роки римував!

— Я приведу дівчат з кухні, — вирік Сміт. — Відсвяткуємо, доки не почалась нічна праця!

С'юзен увійшла до невеличкої вітальні і, не мовивши ні слова, уп'ялася очима в Ебенезера.

— Або це, або пістоль, — мовив він. Щось у виразі її обличчя стурбувало його, і голос Ебена пролунав так, неначе він захищався. Знову з'явився Сміт у супроводі двох жінок з кухні; і коли всім роздали келишки, француженка вмостилася на коліна Совтеру, а друга — на коліна Сміту.

— Отже, ти знову втекла від свого хазяїна? — весело звернувся Совтер до С'юзен. — Клянуся віспою Мартина, він порозпускав своїх дівок!

— Еге ж, втекла від нього, — мовила С'юзен, не бажаючи веселитися разом з усіма.

— І ти, либонь, знайшла ще одного такого дурня, як я, — уїдливо поцікавився Ебенезер, — який заплатив за твою втечу і чекає на втіху з тобою у хліві Мітчелла?

Можливо, через те що її зовнішній вигляд — вона тремтіла, а її одяг та обличчя виглядали ще більш понівеченими, ніж будь-коли, — нагадав йому, що його законна дружина — свинарка, що вживає опій і є повією найнижчого ґатунку, чи просто тому, що він так ніколи й не подякував їй як слід за те, що вона вигляділа його, але її дивна поведінка змусила його відчути себе винуватим у тому, що він не звертав на неї жодної уваги весь той час, доки складав свою поему.

— Еге ж, знайшла іншого. Діда, що вижив з розуму, надто старого для такого діла, я б сказала, хоч немає такого закону, що заборонив би мріяти. — Попри всю легковажність цих слів, її голос і вираз обличчя були похмурими. — У мене більше в оці кривиться, аніж у нього в плюндрах, а я ж не кривоока. Старий дурень в окулярах із сухою рукою.

— Ні! — ледь видихнув Ебенезер. — Не кажи, що він має суху руку!

— Еге ж, має.

— Але ж це була його ліва рука, так?

С'юзен завагалася, а потім таким же голосом відповіла:

— Ні, коли оце подумати, то я гадаю, що то була права: він сидів у візку ліворуч від мене, доки я розповідала йому історію своїх поневірянь, і пригадую, що він мусив тягнутися своєю дальньою рукою, щоб щипати та лапати мене.

Ебенезер відчув, як йому стає млосно.

— Але ж, попри все, то був селянин, — провадив він своєї.

— Зовсім ні. Із його одягу та поведінки було виразно видно, що це справжній джентльмен, і він сказав, що саме цього дня прибув з Лондона.

— Присяй-бо, — мовила одна з тих жінок, що прийшли з кухні, — у тій сушарні ти собі не знайдеш жодного джентльмена з Лондона, С'юзі; тобі таки треба було дати йому відфайдолити себе!

— Ні, Боже! — заволав Ебенезер, і так журливо, що в усього гурту веселий настрій як вітром здуло, і тепер усі дивилися на нього, заціпенівши від жаху. — Це мене він відфайдолить! Цей чоловік — Ендрю Кук з Міддлсексу, мій батько, приїхав подивитися, як тут ведеться його синочку! Пістоль! — Він скочив на рівні. — Тепер на це немає ради!

— Стій! — наказав Сміт. — Зупини його, С'юзен!

— Тільки пістоль! — вигукнув знову поет і втік до своїх покоїв, перш ніж хтось встиг його затримати.

33

Лауреат вирушає зі свого маєтку

Він був у такому сум'ятті, що лише опинившись у своїй кімнаті, досі освітленій свічкою, яку він залишив запаленою на письмовому столі, Лауреат пригадав, що в нього немає пістоля, котрим можна було б знищити себе, немає навіть короткого меча, бо його вкрали разом із рештою одягу, доки він був у яслах, і той меч так ніколи до нього і не повернувся. Він почув, як уся компанія, полишивши вітальню, сходить східцями нагору, і він у розпачі кинувся на ліжко.

Першою до його дверей підійшла С'юзен; вона позирнула на нього і наказала решті відступити.

— Ми чекатимемо внизу, — буркнув Сміт. — Але дивися там мені, щоб нічого не сталося. Я не хочу, щоб його дурні мізки розкидало повсюди у мене в домі.

Усе це поет чув, уткнувшись обличчям у ковдру. С'юзен зачинила двері й сіла на край ліжка.

— Ти збираєшся пустити собі кулю в лоба? — поцікавилася вона.

— Це остання напасть, — відповів він. — У мене немає пістоля і немає грошей, щоб його купити. Схоже, що цього вечора ти вдовою не станеш.

— Гнів твого батька буде таким жахливим?

— Йсусе, ти й уявити не можеш, — простогнав Ебенезер. — Та навіть якби він був самим втіленням милосердя, мені надто соромно, щоб явитися йому на очі.

С'юзен зітхнула.

— Буде доволі дивно стати вдовою чоловіка, який так і не зробив мене своєю жінкою.

— І ніколи не зроблю! — сердито підхопився Ебенезер. — Та хіба тобі не байдуже, з отими твоїми індіянами в сушарні й опієм! Виходь заміж за мого приятеля Генрі Берлінґейма, і він зробить з тебе дружину вкупі з твоїми свинями — ото буде пара!

— Світ дивний і повен усіляких пороків, — пробурмотіла С'юзен.

— Принаймні ця гидомирна провінція, чиї розкоші я мав би оспівувати! — він похитав головою. — Ех, зрештою, у мене немає підстав ображати тебе: пробач мені ці слова.

— Що й казати, глибока ж та прірва, куди ти впав, але, прошу тебе, більше не згадуй про пістоль, — мовила С'юзен. — Тікай, якщо вже мусиш, і почни десь все спочатку.

— Куди тікати? — вигукнув Ебенезер. — Краще вже пістоль, ніж ще один день у Меріленді!

— Назад до Англії, я хотіла сказати: сховайся десь, доки флотилія відчалить, й ось ти втік від батька раз і назавжди.

— Дуже добре, — з гіркотою в голосі сказав Ебенезер. — І що мені потім — розцілувати капітана замість плати за перевіз?

— Містере Кук! — С'юзен раптом перейшла на шепіт. Вона нахилилася над ним і вхопила його за плечі. — Ні, Ебенезере! Мій муже!

— Що таке? Ти що робиш?

— Стривай, вислухай мене! — не вгавала С'юзен. — Це правда, що я шльондра і жалюгідна пичодайка, понівечена і спотворена, так уже зі мною обійшлися люди. Це правда, що тобі не доводилося вибирати, коли ти одружувався зі мною, і в тебе мало причин мене любити. Але я знову скажу тобі: життя — це дивна штука, повнісінька речей, які тобі й не снилися; не все так, як тобі здається, мій голубе!

— Присяй-бо!

— Я люблю тебе, — прошипіла вона. — Тікаймо разом з цієї клятої помийні й почнімо все заново в Англії! Є багато всіляких штук, до яких може вдатися бідний чоловік у Лондоні, і я їх знаю цілий віз!

— Але ж послухай-но, — запротестував Ебенезер, вхопившись за найвеликодушнішу відмовку, яка тільки спала йому на думку. — У мене немає плати й за одного, а що вже казати за двох!

Але С'юзен це не злякало.

— Ти ж одружився з ходячою скарбонкою, — вирекла вона. — І я так само можу обернути свій сором нам на пожиток, аби ми могли назавжди позбутися цього Меріленду.

— Що ти збираєшся зробити?

— Я зараз хутенько побіжу до сушарні й накурвую потрібну суму.

Ебенезер похитав головою.

— Цей задум шляхетний, — зітхнув він. — Таке куревство більше скидається на мучеництво і, я так гадаю, заслуговує на велику шанобу. Але я не можу поїхати.

Жінка відпустила його.

— Не можеш?

— Ні, навіть якби змінив своє ім'я, обличчя й утік від вітцівського гніву назавжди. Живі є невільниками пам'яті й сумління, і якби ми втекли разом, перша мучитиме мене думками про батька та мою сестру Анну, тоді як друге… — Він затнувся. — Я не можу висловити це коротше чи менш жорстоко: дев'ять місяців тому я присягнув у коханні одній дівчині в Лондоні, яку звати Джоан Тоуст, і запропонував їй у дар мою невинність, яку вона презирливо відкинула. Саме після того я і склав обітницю залишатися діваком, як священник, і поклонятися богу поезії. Ця Джоан Тоуст мала коханця, який був заразом її коцуром, і хоча саме через нього мій батько відіслав мене до Меріленду, у мене були всі підстави думати, що його коханка ненавидить мене, втім, вона заполонила всі мої думки, і хоч би у які страшні халепи я відтоді потрапляв, жодного разу не зламав своєї обітниці. Подумай, отже, який я був зворушений, довідавшись, що вона поїхала слідом за мною через кохання! Я поклав собі одружитися з нею і зробити її господинею в моєму маєтку, і я б так і зробив, якби все склалося добре, бо ж так її кохаю! Тепер Молден мені більше не належить, моя Джоан зникла з обрію, чи то вона умикнула, аби не виходити заміж за жалюгідного жебрака, чи то аби з'єднатися зі своїм коханцем Макевоєм, та все ж таки вона приїхала сюди через мене, як і він. Як я можу втекти до Лондона, коли не знаю, що з ними, чи вони живі, чи померли?

С'юзен почала схлипувати.

— І я така огидна поруч із твоєю Джоан? Ні, не завдавай собі клопоту брехнею: я знаю, варто лиш подивитися, яке в неї гарненьке личко і яке бридке моє. Ти навіть і не уявляєш собі, як я ревную до неї!

— Світ зле з тобою обійшовся, — сказав Ебенезер.

— Ти й половини не знаєш! Я саме знамено й емблема цього світу!

— А втім, ти така щедра й відважна і врятувала Джоан Тоуст і мене від смерті.

С'юзен вхопила його за руку.

— Що б ти сказав, коли б довідався, що Джоан Тоуст у цьому домі?

— Що?! — вигукнув Ебенезер і аж підскочив. — Як це може бути, і я її не бачив? Що ти цим хочеш сказати?

— Вона в цьому домі прямо зараз і весь час була, відколи втекла від капітана Мітчелла! Ось доказ. — Вона витягла зі сховку на грудях намисто на брудній шворці, на яку був нанизаний перстень з риб'ячої кістки, подарований Ебенезеру Куассапелагом, королем анакостинів.

— Святий Боже, це той самий перстень, що я дав тобі як плату за її переправу. Де вона?

— Стривай, Ебене, — застерегла С'юзен. — Ти ще не вислухав усього, що мусиш, перш ніж побачиш її.

— Та до сраки! Навіть не пробуй завадити мені її побачити!

— Я так чиню згідно з її вказівками, — сказала С'юзен і заступила йому двері до передпокою. — Як ти думаєш, чому вона ще й досі не показалася тобі?

— Їй же бо, не знаю, та я про те і думати не смію! Але я ладен померти, щоб побачити її!

— Це буде якраз, бо вона зробила не менше, щоб побачити тебе.

Ебенезер став, наче його обухом по голові вдарили. Очі його налилися слізьми, і він, щоб не впасти, був змушений сісти на найближчий стілець, котрий якраз стояв біля його письмового столу.

— Авжеж, вона померла! — сказала С'юзен. — Померла від французької хвороби, опію і розпачу! Я бачила, як вона помирала, і гарного в тому не було нічого.

— О Боже! — простогнав Ебенезер, і риси його обличчя скаламутилися. — О Боже!

— Ти знаєш, як вона закохалася в тебе і полюбила твою невинність після того, як погордувала тобою у твоїй кімнаті; і ти знаєш, що вона відвернулася від Джона Макевоя, коли він написав того листа твоєму батькові. Вона снувала мрії, до яких схильні всі повії, — жити з тобою у чистоті та цноті, і ця думка так нею заволоділа, що вона негайно ж поклялася вирушити за тобою до Меріленду, тим паче що це через неї тебе відіслали туди, і вона щиро сподівалася, що ти її приймеш. Але в неї не було грошей, щоб заплатити за перевіз, і хоч вона й присяглася, що більше ніколи не буде повією, скидалося на те, що їй таки доведеться відфайдолити свою плату.

— Боже мій, як ця новина мене боляче разить, — вигукнув Ебенезер.

— Усе це весело проти того, що буде далі, — вирекла С'юзен. — Усім добре відомо, що гарненька дівчина може обкрутити більшість чоловіків круг пальця, і взагалі будь-якого чоловіка, якщо в неї стане клепки в голові й не забракне заповзяття, — такий уже цей світ, і тут нічого не поробиш. План Джоан Тоуст, як і багатьох інших дівчат, полягав у тому, щоб знайти собі такого капітана, із яким можна було б легко дійти згоди і який би погодився на те, щоб вона зігрівала йому каюту в перший тиждень подорожі замість плати за перевіз; але вона відчувала таку нехіть до того, щоб знову грати роль повії, що в неї виник інший задум, який був небезпечніший і неприємніший з усіх сторін, але мав єдину перевагу, котра полягала в тому, що коли він, цей задум, не схибить, вона досягне берега Меріленду, і її ніхто не відфайдолить. Вона почула, як на пристані казали, що повії в Америці — така сама рідкість, як і жиди в Колегії кардиналів, так що будь-яка дівка, котра схотіла б, могла би без оплати перетнути океан на певному кораблі за умови, що коли вона туди дістанеться, то найметься до когось із бандарш чи коцурів, що зустрічатимуть корабель.

Ебенезер застогнав.

— Я навіть боюся далі давати волю своїй уяві!

— Її новий план полягав у тому, щоб записатися на це судно, яке, окрім гулящих дівок, жодних інших пасажирів не везло, і добратися так до Америки невідфайдоленою; щойно вона зійде на берег, то прикличе на допомогу всю свою кмітливість, аби прибрати якогось способу уникнути своїх зобов'язань, — та її й не дуже лякала така перспектива, адже провінції так прагнули отримати жінок, а жінки так прагнули отримати якомога вищу платню за свої послуги, що не було жодного договору чи якоїсь письмової угоди, що змушувала б їх дотримуватися своєї обіцянки.

— Цей корабель, — втрутився Ебенезер. — У мене серце так і тьохкає — боюсь почути його назву, але якщо вона тобі сказала, я мушу знати.

— Він звався «Кіпріотка» — той самий, на який напали пірати неподалік від Меріленду, і всіх жінок, окрім одної, прив'язали до поруччя і поґвалтували!

— Окрім одної? Присяй-бо, тоді чи смію я плекати надію…

— Ні, не смієш, — відказала С'юзен. — Джоан Тоуст була якраз та сама, котру не взяли силоміць біля релінга, але тільки тому, що вона втекла і вилізла вгору по линвах на бізань-щоглу!

— Йсусе, Йсусе, це була вона! — вигукнув Ебенезер. — Знай же, С'юзен, що це були пірати капітана Томаса Паунда, того самого, що дещо раніше забрав мого слугу і мене з «Посейдона» на вимогу Джона Куда! Я не знаю, що ще тобі розповіла Джоан, але я мушу тепер у дечому зізнатися, бо інакше загину від докорів сумління: я був свідком цього піратства; я бачив тих жінок прив'язаними до релінга; я бачив беззахисну дівчину, що вирвалася від них і стала видиратися нагору по вантах бізані, хоч я й гадки не мав, хто вона така; я бачив, як мавр поліз слідом за нею…

— Цей мавр! — здригнувшись, сказала С'юзен. — Я дуже добре його знаю з її розповіді, і мене нудить і тіпає від одної згадки! Але вислухай усю історію…

— Але ж я не закінчив свою сповідь, — заперечив Ебенезер.

— А тобі й немає в чому зізнаватися, що мені не було б уже відомо, — похмуро сказала С'юзен і стала розповідати далі. — Тільки-но пірати вивісили свій прапор, капітан наказав усім жінкам не чинити опору, а добровільно підкоритися їм, сподіваючись, що допіру пірати погамують свою хіть, вони залишать їх цілими й здоровими, а корабель буде на плаву. Але дві дівчини сховалися у найвіддаленіших закамарках трюму: Джоан Тоуст, оскільки вона заприсяглася залишитися чистою, як черниця, й інша дівчина, так спотворена збуром і пранцями, що їй залишалося жити лише декілька днів, і вона хотіла зійти в могилу незґвалтованою.

— І саме там мавр їх і знайшов! Мені зле!

— Там-то він їх і знайшов, — підтвердила С'юзен. — Це було те, від чого кожна дівчина здригається уві сні: вони сиділи там навпочіпки в пітьмі, а над їхніми головами лунали звуки цього хтивого розбою, а тоді відкрився люк, що вів до трюму, і ввійшов цей страхітливий мавр! Він тримав у руці каганець, й у тому світлі вони побачили його обличчя і здоровецьке чорне тіло.

Коли він укмітив двох жінок, то захарчав і стрибнув до тої, що була найближче, і так сталося, що це була саме та, якій уже небагато залишалося до смерті. Така вже була лиха вдача у Джоан Тоуст, власне, як і в нього, що він при світлі свічки не помітив пранців дівки, і щойно він скінчив і посунув до Джоан, то до неї вже наближалося дві напасті замість одної.

Ебенезер тільки простогнав і похитав головою.

— Вона спробувала було втекти, коли мавр забрався на хвору дівчину, але він зловив її за щиколотку і відважив їй такого замашного стусана, що вона опритомніла, коли він уже ніс її та ту іншу дівку по трапу на чардак. Коли їй вдалося вирватися і вона полізла по линвах, як ти бачив, то її останньою надією було те, що він кине переслідувати її та стане розважатися з тими дівчиськами на покладі; але перш ніж вона дісталася верхівки, гойданина та кільова хитавиця нагнали на неї такого жаху, що вона була змушена зупинитися і просунути руки й ноги крізь наряддя, немов муха, що застрягла в павутинні. Саме там мавр і тріскав її, аж доки вона знепритомніла, і там вона провисіла Бог відає скільки ще — зґвалтована, затруєна пранцями і засіяна сім'ям цього монстра!

— О, ні!

— Саме так, — потвердила С'юзен. — Хоч лише по якімсь часі стало зрозуміло, що мавр нагородив її дитиною. Але це варварське поводження було ніщо проти її наступного нещастя: ледве вона отямилася і побачила, що й досі висить на вантах, як почула, що інший пірат дереться нагору, при тому хтиво гукаючи до неї. Вона вирішила стрибнути в океан, якщо це мавр, але коли вона озирнулася, то виявилося, що…

— То був я, — схлипував Ебенезер, — і горіти мені за це в пеклі! Уперше в житті мене охопила така хіть, немов у цапа в гоні, і я не мав жодної надії побачити знову Джоан Тоуст, яка, як я гадав, зневажала мене. Святий Боже, це ж тільки рішення Паунда відплисти врятувало її від ще одного ґвалту, та ще й від рук чоловіка, заради якого їй довелося все це стерпіти! Я й до сьогодні не можу зрозуміти цю слабкість, як і ще одну, коли я спробував взяти тебе силоміць у капітана Мітчелла.

— Для тебе це була лише проста хіть, до якої схильні всі смертні, — відказала С'юзен, — але для Джоан Тоуст це був кінець світу, бо вона кохала тебе так, як жоден смертний не кохав. Коли «Кіпріотка» прийшла до порту Філадельфії, вона записалася до першого бурдею в доках, який, як виявилося, належав капітану Мітчеллу з округу Калверт!

— Святі Небеса, ти хочеш сказати, що…

— Я хочу сказати, що вона була його хвойдою від самого початку! Пранці, які вона підхопила від мавра, невдовзі буйним квітом розповзлися по всьому її тілу, і жоден джентльмен не хотів її наймати; ба більше, вона дізналася, що має привести дитину. Тільки-но вона вкинулася в опій, щоб знайти перепочинок від своїх нещасть, як одразу ж потрапила у вічну кабалу до капітана Мітчелла, і її відправили заражати пранцями індіян і справляти всіляку ручну роботу. Саме тоді ти з'явився у Мітчелла, мов жертва кораблетрощі, неначе якась постать уві сні, і вона так встидалася своєї потворності, і так вона палала гнівом від того, що ти її зрадив, і такий її брав відчай, коли вона думала про майбутнє, що Джоан вирішила покласти всьому край і вкоротити собі віку. І вже не ту гарненьку Джоан Тоуст з «Медальйона» доправив цей перстень до Молдену, а її жахливий труп!

— І я її вбивця! — вигукнув Ебенезер. Він підхопився зі стільця. — Побачу її могилу і покладу кінець своєму життю також! Де її тіло?

— Воно там, де й завжди було, відколи настала осінь, — сказала С'юзен і поклала собі руку на груди. — Ось тіло твоєї Джоан Тоуст, просто перед твоїми очима!

— О ні, не може бути! — Але він зрозумів, що так воно і є, і від того сльози знову покотилися по його щоках. — Це просто неможливо! Генрі… Генрі мусив би знати, о Боже! А Сміт, твій батько…

— Генрі Берлінґейм знав, хто я, від того самого вечора, коли ти заявився у Мітчелла, і на моє прохання зберіг цей секрет.

— Але ж історія С'юзен Воррен і Елізабет Вільямс…

— Це все правда, від початку і до кінця, окрім однієї подробиці: це історія поневірянь бідної дівчини, яку я взнала, коли мене привели до Мітчелла. І саме моя схожість на неї, а її на Елізабет Мітчелл зумовили ту високу ціну, що він заплатив за мене; після того як він мене поневолив своїм опієм, він у нападі гніву вбив С'юзен і поховав її як Елізабет Мітчелл!

— Присяй-бо!

— Тоді стало потрібно, — вирекла Джоан, — приховати його злочин, адже він не хотів привертати уваги до цієї справи. Отож він знайшов Вільяма Сміта в Молдені й сказав йому, що дівчина померла від пранців; тоді, щоб уже убезпечити себе, він пообіцяв зробити Сміта заможним бандуром за умови, що той визнає мене за свою доньку. Жадібність бондаря взяла гору над його почуттями, і, звісно, він не відмовив Мітчеллу в цій справі.

— Але ж їй-бо! — вигукнув Ебенезер. — Цей Мітчелл більший лиходій, ніж його пан Куд!

— Не знаю, хто пан Мітчелла і чи взагалі він у нього є, але знаю, що тут відбувається щось жахливе. Мітчелл постачає опій по всіх усюдах у Провінції, і такі самі дівчата, як я, поставлені для того, щоб заражати пранцями цих бідолашних індіян.

Образ останнього вкупі зі спогадами про його поведінку в Мітчелла й усвідомленням своєї частки відповідальності за те лихо, яке її спіткало, виявилися для Ебенезера надто важким тягарем: він відчув потяг блювати, його зсудомило, і він виснажений ліг поперек ліжка.

— Я згадала ім'я Джоан Тоуст, аби піддати тебе спитку, вивідати твої почуття щодо неї; і ще раз я випробовувала тебе, пропонуючи злягання як плату за перевіз на човні: якби ти зневажив мене, то я залічила б це на карб своєї потворності, оскільки ти мав намір зґвалтувати мене на «Кіпріотці», коли я була привабливішою. Втім, коли ти натомість накинувся на мене в опочивальні, то мені і це не підлестило, адже ти вирік, що вдаватимеш із себе дівака з Джоан Тоуст у Молдені.

— Дай мені вмерти від сорому! — заголосив Ебенезер. — Принеси мені знизу пістоль і помстися за всі свої страждання! Або приклич Джона Макевоя і розкажи йому, що тобі довелося витерпіти через мене, — я розділю з ним втіху, коли він убиватиме мене!

— Я вже бачила Джона Макевоя, — відказала Джоан, — у цьому самому домі, менше ніж шість тижнів тому. Він прочув про твою втрату Молдену і розшукав мене через Берлінґейма, доки ти хворів.

— Як же він має мене ненавидіти!

— Навіть ще до того, як він побачив, у якому я стані, — жваво мовила С'юзен, — його найбільшим бажанням було вбити тебе.

— Тоді приведи його, і хай він пристрелить мене, і на тому край!

— Вислухай мене. — Джоан посунулася ближче і стала над ним біля краю ліжка. — Я сказала йому, що ми — чоловік і жінка, хоч ти й досі залишаєшся діваком, і я кохаю тебе, попри всі свої болячки; і я сказала йому, що за твої нещастя, і мої, і його також не можна винити когось одного, усі мають розділити вину. Кінець-кінцем я йому сказала, що досі люблю його, але не так, як кохаю свого мужа, і якщо він скривдить тебе, то завдасть болю і мені також. Тоді я відіслала його геть і попросила більше не вертатися, адже Жінка може за раз мати п'ять тузінів коханців, але тільки одного коханого. Відтоді я не мала жодних вістей від нього, та й не бажаю мати.

Ебенезер був надто приголомшений, аби щось сказати.

— Ось шість фунтів, котрі мені дав твій батько, щоб я могла втекти від Мітчелла, — похапцем завершила Джоан, поклавши гроші на покривало. — Цього стане на те, щоб заплатити за перевіз для одного, а ще дві години в сушарні — і я зароблю для другого. Барк «Пілігрим» відпливає з Кембриджа з ранковим відпливом, щоб приєднатися до флотилії у Кекутані.

— Ти надто добра! — схлипнув поет. — Що я можу сказати чи зробити, щоб показати тобі свою любов?

— Жоден чоловік не може любити ту розвалину, котру ти пошлюбив, — відказала С'юзен. — Але якщо ти й справді хочеш полегшити мені тягар, то є одна річ, яку б я хотіла, щоб ти зробив.

— Усе що завгодно! — поклявся Ебенезер і вже опісля з жахом зрозумів, що вона може попрохати.

— Я бачу твій страх у тебе на обличчі, — завважила Джоан. — Відкинь його; я не прагну твоєї невинності.

— Клянуся тобі…

— Прошу, не треба, це непотрібна кривоприсяга. Я тільки прошу тебе носити цей перстень з риб'ячої кістки, що ти мені дав, який чомусь має таку дивну цінність між деяких плантаторів, а мені дозволь носити твій срібний перстень-печатку: я відчуватиму себе більше дружиною і менше підтіпанкою, яку тягають по кущах.

— Це надто мала винагорода за все, — мовив Ебенезер, і хоча йому насправді було доволі боляче втратити цей перстень, який дала йому сестра, він намагався не виказувати своїх почуттів, коли стягнув його зі свого пальця, а Джоан на його місце насунула ще більшу риб'ячу кістку.

— Присягайся мені, що ти мій чоловік! — зажадала вона.

— Клянуся перед Богом! Так, ти моя дружина на віки вічні!

— Ні, Ебене, з мого боку було б уже занадто вимагати від тебе стільки, а з твого — обіцяти. Я і не сподіваюся, що ти навіть чекатимеш.

— Хай мене Бог покарає, якщо ні! Як ти тільки можеш так думати!

Джоан похитала головою і повернула срібний перстень у себе на пальці.

— У всякому разі я тепер мушу йти до сушарні, — сказала вона похмуро. — А перстень мені допоможе.

Якийсь час після того, як вона пішла, Ебенезер повністю вдягнений лежав поперек ліжка досі під враженням від того, що йому довелося взнати цього вечора. Свічка, запалена одразу після вечері, щоб осявати завершення поеми, уже давно догоріла і згасла від найменшого протягу з передпокою по тому, як пішла Джоан. В одній руці він стискав гроші, які вона йому лишила; Ебенезер покрутив на пальці персня з кістки і підніс молитву без слів, дякуючи всім тим богам, які дарували йому цю нагоду втекти від батьківського гніву з одного боку та уникнути самогубства з другого і в той же час повернути певною мірою свій жахливий борг Джоан Тоуст.

«Яке діло поетові до справ усього світу? — риторично запитав він сам себе. — До власності й маєтків, цих плутаних суперечок, що точаться поміж урядами, сітей кохання? Вони тільки предмет, який він розглядає, і що більша роль, яку він у цьому всьому грає, то менш ясно він усе це бачить і менш повно. То була моя велика помилка від самого початку: поет має кинутись ув обійми Життя, саме так, як я казав, і вивідати його найпотаємніші принади й таємниці, як коханець, але він мусить сховати своє серце подалі й нікому його не віддавати, бути холодним, як нечулий джиґун, чиє мистецтво поводження з жінками походить з його відстороненості; або ж як ті святі отці, що колись втопали у гріху, щоби потім краще зачинитися у своїх келіях і одректися від світу з розумінням, отож так і поет має поринути в той світ, у якому він зродився, й струсити його із себе, перш ніж він його скує. Він — кмітливий і вправний мандрівник і, опинившись у чужім краї, наслідує одяг і поведінку тих, хто там живе, щоб краще примітити їхні варварські звичаї; одначе він залишається мандрівником, що не затримується там надто довго. Він може бавитись у любов або вченість, збивати грошву або ж гратися в уряд — авжеж, навіть у духовність чи метафізику, — доки він тримає в пам'яті те, що це лиш гра, у яку бавляться заради розваги, і чи очікує його невдача, чи то успіх, йому то все однаковісінько. Я — поет і не хто інший; і я буду сумлінним тільки в моєму мистецтві, і на тім кінець!»

Він пустився в ці міркування, щоб виправдати свою втечу з Джоан; однак у ту хвилю, як вони прибрали тон маніфесту, нова думка стрельнула йому до голови, така огидна, що він викинув її одразу, а втім, вона була така принадна у своїй зловмисності, що знову і знову пхалася назад до голови.

«О Боже, це ж треба, щоб я до такого додумався! А в цей час ця бідолашна гарує і тремтить в обіймах якогось дикуна, аби заробить нам на проїзд!»

І попри те що він назвав цю мисль неможливою, він про це подумав, і що більше ганив її і намагався відгородитися від неї, то дедалі чіпкіше вона трималася в його уяві. По якихось там сорока п'яти хвилинах він сказав собі: «То не її вина, що мавр розлупив її та заразив, і ще й нагородив чорним дитям. Попри весь той її опій і розпусний триб життя, вона залишається тією самою Джоан Тоуст, яку я кохаю, і її вдачу не спотворили ані жорстоке поводження Мітчелла, ані його проносні, що зіпсували їй зуби та волосся. То свята віра і спочуття змусили її залишити мені ці гроші, хоч вона й дістала їх від мого батька, здобувши їх шахрайством. Ба більше, вона — моя дружина; і це нічого не значить в очах Всевишнього, що Річард Совтер, може, і не мав влади на те, щоб укладати шлюби, як нічого не значить і те, що я одружився з примусу, а вона вийшла заміж під чужим ім'ям чи що в очах закону вона чинила десятки й сотні перелюбів, тоді як наш шлюб і досі не консумовано! Я маю дочекатися, доки вона повернеться, і у випадку, якщо вона не позатруює тих брудних індіян на шість фунтів, тоді сумління мені велить повернути їй батькові гроші й, зрештою, знести його гнів, який буде ще більший, позаяк вона звабила й ошукала його! Так нам велить християнський кодекс честі, і хоча я як поет, так би мовити, усього лиш гість у цьому християнському світі, а все ж таки гість мусить шанувати правила дому, де він перебуває».

А втім, що змушує його додержуватися їх, як не той самий кодекс, про який ідеться? Наскільки він міг правильно оцінити, то його час уже добігав кінця: він підвівся з ліжка, накинув теплий каптан собі на плечі й відшукав гросбух. І хоча він не міг прочитати вірші в темряві, але почав виспівувати подумки палке й сердите завершення своєї сатири й, обійнявши записник, притис його до грудей.

Але в темному передпокої його від сорому аж у піт кинуло. «Ні, що це я роблю! І хоч я зараз більший поет, ніж будь-коли в житті (а отже, не маю жодних зобов'язань ні перед ким, окрім моєї музи, і ні перед чим, окрім мого ремесла), і хоч моя обітниця йде всупереч поетовим переконанням і клятві, яку я набагато раніше дав Анні, проте чорт забирай, я дав слово і скріпив його каблучками!»

Це були його останні душевні муки. Доки він навшпиньках сходив униз по східцях і виходив надвір через задні двері, то бачив, як потроху вимальовуються, набираючи різкості, риси обличчя його сестри; поки, спотикаючись, він ішов у темряві через задній двір до стайні, то пригадав, як вона піднесла йому цього персня і як він у відповідь схвильовано склав обітницю зробити так, щоб її посаг був у квітучому стані. Доки він знайшов осідланого коня когось із відвідувачів і сів на нього, то образ Джоан Тоуст якось розплився, змішавшись з образом Берлінґейма, з одного боку, а його власні інтереси якимось чином злилися з інтересами Анни — з другого, так що дві пари образів стояли один навпроти іншого, не менш реальні від того, що їх не можна було, принаймні наразі, цілковито розрізнити.

Холодний грудневий вітер задував із мису Кука, обертаючи на лід сльози на поетових щоках. Він здавив п'ятами боки коня і вигукнув: «А хай мене скарає якийсь бог!» — при тому міцно стискаючи в руці кредитки, аби не погубити їх у темноті.

Частина ІІІ:

Молден заслужений

1

Поет зустрічає чоловіка, якому нічого втрачати, і потребує порятунку

Долаючи ті п'ятнадцять крижаних миль, що розділяли мис Кука та пришиб у Кембриджі, Ебенезер тремтів не від одного лише вітру чи простої відрази до самого себе, що з'являлась і зникала, мов клонічні судоми, у проміжках між якими він міг укріпитися в думці, що його мистецтво — це основна цінність, а його незалежність — це цінність похідна; головно його трусило від страху, що Джоан може вирушити слідом за ним та що його впізнають, схоплять і повернуть назад до Молдена як втікача, що уникає виконання своїх обов'язків за договором про найм. Ще не розвиднилося, коли він прибув до головного міста округу: в заїзді та в приміщенні суду було темно, а в гирлі річки невиразно вимальовувався «Пілігрим», в ілюмінаторах і на топах якого горіли ліхтарі, а на покладі, як і на пришибі, при світлі ламп завзято працювали люди, готуючи корабель до відплиття з припливом. Місяць майже зайшов і сховав усе, опріч ранкової зорі; Ебенезеру було приємно думати, що вона висить над Лондонським меридіаном, неначе та старожитня зірка над Вифлеємом, вказуючи йому шлях до колиски його долі.

— Ось порівняння, яке Генрі Берлінґейм розніс би на пух і прах, — подумав він і, припнувши коня й почуваючись вкрай непевно, попростував до пришибу. — Не знаю, чи я Волхв, Месія, Лазар або Блудний син.

Але не встиг він просунутися далеко межи биндюжників, що працювали, як чиясь рука легко впала йому на плече і хтось позаду нього спитав:

— Уже полишаєте мис Кука, пане Лауреате, так швидко?

Ебенезер крутнувся, щоб стати обличчям до свого полонителя, але чоловік, якого він побачив, хоч і здавався йому знайомим, одначе його не можна було зарахувати до тих, чиї наміри він міг би упевнено назвати ворожими. Це був брудний, вдягнений у лахміття старий з кошлатою бородою, без перуки, худий, мов скелет, що складав кільцями линву неподалік.

— Хто ви? — запитав він.

Старигань дуже здивувався.

— То ви навіть не впізнаєте мене? — вигукнув він так, наче така можливість видавалася йому аж надто гарною, щоби бути правдою.

Ебенезер, відчуваючи тривогу, став пильно до нього приглядатися: якщо тільки це не була метаморфоза, що мала б межувати з дивом, тоді цей чоловік не був ані Берлінґеймом, ані Макевоєм, Смітом чи Ендрю Куком, а його одяг і рід занять аж ніяк не натякали на те, що це може бути шериф округу.

— Ні, не впізнаю, і не знаю, чого це ви до мене звернулися.

— Та не бійтеся ви, містере Кук, сер. Мене не обходить, чи збираєтеся ви пливти і куди, та воно й не мало б значення, навіть якби це мене обходило: самі бачите, що я лише портовий щуряка і не зміг би вас зупинити.

— Тоді прошу пустіть мене, — мовив Ебенезер. — Мені потрібно потрапити на той корабель, і негайно.

— Справді? — биндюжник посміхнувся беззубою усмішкою і ще міцніше стиснув руку поета. — А що, і мадам Кук відпливає разом з вами чи її справи затримують у Молдені?

— Приберіть вашу руку і зараз же припиніть грубіянити, — вдався до погроз Ебенезер, — а то я зроблю так, що вас звільнять! — у голосі його бринів гнів, але насправді перспектива затримання дуже його лякала. І вже якийсь джентльмен, що стояв на віддалі позаду биндюжника, почав зацікавлено до них придивлятися.

— Ви мало чим можете мені зашкодити, — глузливо всміхнувся биндюжник. — З моїми-то заробітками даремно мені погрожувати звільненням, і я не можу впасти ще нижче, бо й так уже на дні. Можна сказати, що я чоловік, якому нема чого втрачати, адже я й так уже все втратив.

— Дуже прикро, — почав було Ебенезер, — але я не бачу, що…

— Знайте ж, що ще зовсім недавно я був джентльменом, пане Поете, мав коня і собаку, перуку і камізельку й управляв цілими полями дур-зілля; але тепер, завдяки вам, сер, я мушу вважати, що мені видався добрий день, коли виснажуюся так, що сон бере гору над бурчанням у шлунку, а ходжу я у дранті та збираю врожай лише паразитів, обморожень і пухирів.

Ебенезер недовірливо насупився.

— Завдяки мені? — Раптом він упізнав того, хто його затримав, і його кинуло в дрож від страху. — То ви Сперданс, батьків наглядач!

— Не хто інший, як він, якого ошукав ваш батько, проти якого вчинив змову ваш нечестивий приятель Тім Мітчелл і якого звели нінащо ви самі!

— Ні, ні! — заходився протестувати Ебенезер. — Усе значно складніше, і вам відомо далеко не все! — На свою біду, він побачив, як джентльмен, що виявив цікавість, став до них наближатися. — Це моя нещасна невинність згубила вас!

— Це ви блукаєте в пітьмі, а не я, — правив своєї биндюжник. — Я знаю, що ви віддали Молден, не відаючи про це, і я знаю не гірше від вас, що Тім Мітчелл — то не Тім Мітчелл, а С'юзен Воррен — то не С'юзен Воррен. Але я також знаю, що старий капітан Мітчелл, хоч він і був ще кілька років тому капосним злодюгою і виродком, останнім часом потрапив під владу вашого приятеля Тіма! Саме Тім Мітчелл і є тим найголовнішим бандуром, що заправляє бурдеями, хоч ким би він був і хоч на кого би працював; саме він наглядає за торгівлею опієм від Нью-Йорка до Кароліни; саме він змовляється з мсьє Кастеном і «нагими індіянами»; саме він уклав контракт із вашим батьком і рештою, щоб перетворити їхні садиби на бурдеї та курильні опію, тепер, коли ціна на дур-зілля впала, і горе тому чесному наглядачеві, котрий цього не прийме! — Він ухопив Ебенезера і за другу руку і став тіснити його назад, до краю пришибу. — І якщо його не розорить якийсь тютя, як ви, що не здатен відрізнити чорне від білого, то його вижене безчесний хазяїн; і якщо він захоче викрити це зло привселюдно, то всі сусіди як один повстануть проти нього, аби він не заважав їм розважатися, і якщо він стане завдавати клопоту вашому безіменному приятелю…

— Обережно, сер, не впадіть! — крикнув джентльмен, що наближався, вихоплюючи з піхов свого короткого меча.

— Я нічого не можу вдіяти! — ледь видихнув Ебенезер, побачивши, що йому загрожує. — Цей чоловік…

— Відпусти його! — наказав незнайомець.

Сперданс кинув повний шаленства погляд на меч.

— Чорт тебе забирай, мені немає чого втрачати! Цей негідник і його гаспидський спільник…

Незнайомець з розмаху сильно вдарив його обухом меча по обличчю, і перш ніж той встиг оговтатися, вістря меча було вже біля його горлянки.

— Ані слова більше на цю тему, — мовив незнайомець, — ні зараз, ні потім, бо інакше це будуть твої останні слова на землі. — І, звертаючись до биндюжників, що вже встигли зібратися, сказав: — Цей вар'ят напав на пана Кука, Поета-лауреата Меріленду! Якщо він ваш приятель, заберіть його звідси, поки я не нацькував на нього шерифа.

І хоча його, найпевніше, уже встигли впізнати, Ебенезер немало збентежився, почувши, як виголосили його ім'я. Втім, поведінка незнайомця нагнала страху на биндюжників: двоє з них допомогли покривдженому Спердансу, відвівши його кудись у бік заїзду, а інший визвався перевезти обох джентльменів на «Пілігрим».

— Присяй-бо, ви врятували мені життя, сер! — сказав Ебенезер.

— Це честь для мене, містере Кук, — відказав незнайомець. Це був невеличкий на зріст смаглявий чоловік міцної статури, радше старший від поета; на голові він носив своє природне сталево-сіре волосся та мав коротку борідку того ж відтінку, а його каптан, чоботи та плюндри хоч і були простого крою, однак матеріал, із якого вони були шиті, видавався дорогим.

— Ондечки шлюпка з «Пілігрима», — вирік він. — Я Ніколас Лоу з Телботу, прямую до Сент-Мері-Сіті.

Але тієї миті, коли він представився, його обличчя освітив ліхтар биндюжника, котрий проходив повз них: Ебенезер впізнав яскраві очі та ті ж знайомі поганенькі зуби і ледь видихнув:

— Генрі!

— Ніколас, так мене звати, — повторив Берлінґейм. — Ніколас Лоу з округу Телбот. Ви один подорожуєте, сер? Я так зрозумів, що ви одружений чоловік.

Ебенезер спалахнув.

— Я… я мушу тобі пояснити це, Генрі, коли буде час. Однак, їй-бо, не мене ж ти рятував, коли так вдарив Сперданса!

— Саме тебе і нікого іншого, — відказав Берлінґейм. — Бо хоч і можна дивитися, як твій друг потерпає у біді, але ж не у крові. І називай мене Ніколас, якщо твоя ласка, адже мене звуть Ніколас.

— А все те, що він сказав про тебе і про батька! У мене аж у голові паморочиться!

— Сон рябої кобили.

Ебенезер похитав головою.

— Який сенс йому брехати? Як він сам вирік, йому нема чого втрачати.

— Те, що людині нема чого втрачати, зовсім не обов'язково означає, що їй можна вірити, — відказав Берлінґейм, — якщо від цього вона може щось виграти.

— Не те щоб вона не могла чогось виграти, — з гіркотою докинув Ебенезер, думаючи про напад на Сперданса, — коли їй є що втрачати.

— Утім, відкинь усі очікування на вигоду й втрати, і хоч правитиме Істина твоєму свідкові за вітрило, його стерном буде Примха, а вітром — вередливий Випадок.

— Отже, ти хочеш, щоб я нікому не йняв віри? — запитав Ебенезер. — Мені здається, що для цього цинізму існують певні підстави!

— Те, що святий називає цинізмом, — мовив Берлінґейм, знизавши плечима, — світська людина називає здоровим глуздом. Річ у тім, що всім людям можна довіряти, однак не однакові речі. Як я можу довірити капітану корабля своє життя, але не свою дружину, так само я можу вірити намірам Бена Сперданса, але не його відомостям. Це тільки дурні та діти або ж такі горопахи, засліплені любов'ю, як бідолашна Джоан Тоуст, можуть довіритись комусь у всьому.

Обличчя Ебенезера пашіло.

— Ти знаєш про мою ганьбу!

Берлінґейм стиснув плечима.

— Це ж ганьба всього людства, хіба ні, що ми не ангели? І що ж я взнав, опріч того, що ти просто людина, а Джоан Тоуст — тюхтійка, як я ото сказав?

— Як і я, — схлипнув поет. — Що ж іще, як не моя любов до тебе, усі ці місяці, вкривши полудою мої очі, не давала мені змоги ясно дивитися на твої вчинки, заткнула мені вуха, щоб я не чув твоїх признань і тих страшних речей, що розповідали про тебе інші люди, і так потьмарила мій розум, що я ладен був виправдати будь-яке твоє невгамовне свавілля?

— Ти віриш тому йолопу-наглядачеві, — презирливо мовив Берлінґейм. — То чого б тобі, проковтнувши гачок, не проковтнуть тоді заразом і всю снасть і не повірити тим людцям, які стверджують, що саме я звів Куда і Джейкоба Лейстера разом і в такий спосіб дав поштовх цілий низці революцій? Чому б тоді не повірити тим джентльменам, котрі бачать у мені намісника Папи Римського чи короля Людовіка, Якова II чи Вільяма Пенна, або ж і самого Диявола?

— Я вже більше нікому не вірю, — відказав Ебенезер. — Я не вірю нічому в цьому світі, окрім того, що Балтимор уособлює сам принцип доброти, а Куд — то є суцільне втілення зла.

— Тоді я повинен розчарувати тебе остаточно, — сказав його вихователь. — А зараз нумо дістаньмося нашого корабля, бо інакше він відпливе без нас. — І він вирушив до шлюпки «Пілігрима», а Ебенезер так і залишився стояти на місці. — Ну ж бо, що тебе тримає?

Ебенезер закрив очі долонею.

— Сором і страх; ті ж самі речі, що женуть мене геть!

— Це маркітанти всіх великих починань, і з ними треба вміти співіснувати.

— Ні, — сказав Ебенезер. — Ця розмова підрізала крила моїй рішучості: я не можу втекти до Англії.

— А я й не думав, щоб ти тікав до Англії, а лише до Сент-Мері-Сіті разом зі мною у нагальній справі.

Ебенезер похитав головою.

— Хоч би якою була твоя справа, доброю чи злою, я з цим покінчив.

Берлінґейм усміхнувся.

— І зі своєю сестрою Анною також? Саме її я сподіваюся зустріти у Сент-Мері-Сіті.

— Анна в Меріленді! А це що за мерзенна новина?

— У нас для цього зараз немає часу, — розсміявся Берлінґейм і, взявши Ебенезера за руку, повів його до шлюпки, що чекала на пасажирів. — Он бачиш, там, на «Пілігримі», попускають шкентель? Починається приплив.

Ще якусь мить поет чинив опір добре знайомим наполегливим чарам свого колишнього вихователя, але новина про Анну — хоч він і припускав, що вона може виявитися фальшивою, — була надто приголомшливою та захопливою, щоб пройти повз. Поки їх везли до гирла річки, він знічев'я покрутив на пальці свій перстень, як завжди робив, коли його думки оберталися навколо сестри, і був прикро вражений, відчувши замість срібла риб'ячу кістку.

«І що зараз поробляє Джоан?» — задумався він і непомітно сунув кістяного персня собі в кишеню, щоб той не викликав зайвих запитань у Берлінґейма.

Оскільки жодного іншого багажу, опріч гросбуха, в Ебенезера не було, то йому знадобилося лише декілька хвилин на те, щоб записатися пасажиром на борт «Пілігрима». Коли окраєць сонця з'явився на пласкому небосхилі, корабель уже залишив мис Каслгейвн по лівому борту і прямував до відкритих вод Чесапіцької затоки. Щоб зігрітися й уникнути нагоди знову побачити мис Кука, Ебенезер наполіг на тому, щоб вони спустилися вниз, де він одразу ж зажадав почути від Берлінґейма новини про Анну.

— З того, що ти розповів мені у шинку в Кембриджі, — сказав він стомленим голосом, — вона радше близнючка Джоан Тоуст, ніж моя. Утім, якщо вона і справді перетнула океан, гадаю, її мета була не такою чеснотливою, як у Джоан. Що ж ти про неї довідався, Генрі?

— Усьому свій час і місце, — сказав Берлінґейм. — Почнімо з того, що ти й справді маєш називати мене Ніколасом Лоу. Твого друга і вихователя Берлінґейма більше немає, бо він загинув від власної руки.

— Ні, Генрі, — Ебенезер знесилено махнув рукою. — Я вже ситий по саму зав'язку цими прикиданнями та каверзами, і мені байдуже, для чого цей перевдяг і як це сталося.

— Тут справа інша, — правив своєї його приятель. — Нік Лоу — моє законне ім'я, присягаю. Ти пригадуєш, яка справа привела мене із самого початку до Дорсету, окрім бажання бути твоїм супровідником до Молдена? Я мав знайти такого собі пана Вільяма Сміта, котрий переховував у себе уривок з таємної історії Джона Сміта.

— Далебіг, відтоді, здається, років десять минуло! Ти хочеш сказати, що таки дістав папери від свого приятеля бондаря, і вони довели, що тебе звати Ніколас Лоу?

— Спокійно, спокійно, — засміявся Берлінґейм. — Усе значно заплутаніше. Ці папери ще й досі не потрапили до моїх рук, але коли я вперше довідався, що Сміт ними володіє, то спитав його, неначе з простої цікавості, які ж пригоди випали на долю Генрі Берлінґейма в цій останній частині історії, і зокрема, чи згадується там щось про те, що ж врешті-решт з ним сталося. Він відповів, що, наскільки він пригадує, нічого такого особливого з Берлінґеймом не ставалося: Джон Сміт таки дібрав якогось способу зламати цюнку дівчини-дикунки, й обидва невдовзі повернулися до Джеймстауна.

Ебенезер насупив чоло.

— А до чого тут цюнки? Остання частина, яку я читав і яку ти вкрав у єзуїта, закінчується тим, що вони потрапили в полон.

— Та в тому-то й уся справа, — відказав Берлінґейм. — Те, що зберігає бондар, — це зовсім не історія Сміта, а частина «Особистого діяріуша сера Генрі Берлінґейма», у якому розповідається про приключку Сміта з Покахонтас. І якраз його першу частину ти й прочитав на шляху до Плімута. Ти розумієш, яку подвійну важливість має ця новина?

— Як я розумію, це означає, що твої пошуки були марними, якщо тільки в Меріленді немає більше Смітів, яким можна було б погрожувати кастрацією.

Берлінґейм розсміявся.

— Ти й не уявляєш, наскільки влучні твої слова! Але так, це один з висновків: як я зрозумів, Смітова історія закінчується на тому місці, яке ми прочитали останнім; решта ж або втрачена, або так ніколи й не була написана, й ім'я сера Генрі більше не з'являється в жодних записах. Коли я про це довідався, то довелося визнати, що мої пошуки зазнали невдачі, я втратив усіляку надію з'ясувати, хто я, і довести своє походження, і тому поклав собі сам, так би мовити, ззовні створити свою особистість. Я звернувся до полковника Генрі Лоу з Телботу, якого декілька років тому врятував від піратів Тома Паунда, і, пояснивши йому, хто я насправді, домігся того, щоб тепер уже він порятував моє життя, усиновивши мене. Отак і народився Нік Лоу: з нічого і без жодних пологових мук.

— Мушу визнати, що я не дуже розумію, навіщо це було потрібно, — мовив Ебенезер, — і ще менше розумію, як це могло б врятувати тобі життя. Але Бог відає, що це не перший твій загадковий вчинок.

— Якщо ти думаєш, що він загадковий, то поміркуй знову добряче над тим, що бондар зберігає не Смітову історію, а «Особистий діяріуш» сера Генрі. Пригадуєш, як я натрапив на першу частину діярія? Це трапилося тоді, коли я викрав у Англії листи Куда у його посильного Бена Ріко! «Особистий діяріуш» був власністю Джона Куда, а не Балтимора!

Попри те що Ебенезер не бажав виказувати особливий інтерес до справ Берлінґейма, він усе ж таки не зміг приховати цікавості до цього викриття.

— Спочатку, після того, що я довідався від Бена Сперданса, — вів далі Берлінґейм, — мені не здавалося надто вже дивним те, що Куд зважився довірити Біллу Сміту ці папери, адже Сміт є головним помічником капітана Мітчелла на східному узбережжі. Але що більше я над тим розмірковував, то мутнішою мені видавалася ця справа: чому ім'я бондаря було в тому переліку, який я отримав від Балтимора, якщо він з компанії Куда? І як пояснити цей дивовижний збіг обставин, що Куд, так само, як і Балтимор, довірив свої папери людям з однаковим прізвищем Сміт? Не минуло і декількох днів від твого одруження, як я спробував заговорити про цю справу зі Спердансом у корчмі в Кембриджі й для початку довідався, що Куд насправді ніколи не давав ніяких паперів Сміту — бондар давно вже викрав їх у Бена Сперданса. Саме Сперданс є заступником Куда, а на підставі того, що йому потрапила до рук така здобич, Білл Сміт став помічником Балтимора; насправді саме цей переворот і призвів до того, що Балтимор поклав розділити свої дорогоцінні Протоколи навпіл, а не на три частини, як ми вважали, і довірити їх зберігання двом своїм іншим приятелям, що мають прізвище Сміт. Він має схильність до таких театральних жестів, і цей крок дорого йому обійшовся.

— Тож Сміт є людиною Балтимора, а Сперданс — людиною Куда? — недовірливо поцікавився Ебенезер. — Але як так може бути, коли один з них затятий лиходій, а інший, попри свою вдачу, чесна людина? І як так сталося, що агент Балтимора промишляє хвойдами й опієм для капітана Мітчелла, тобто для самого Куда? Гай-гай, я так гадаю, що вигода, міркування практичного характеру, а не правда, є основою ткання цієї оповідки, а хитрощі — її пітканням, і все це ти сплітаєш човником інтриги на ткацькому верстаті моєї колишньої легковірності! Коротше кажучи, це зіткано із клаптиків в одну тканину так, що навіть я бачу, що воно не тримається купи. Увесь цей крам зітканий із протиріч.

— Достоту, так воно і є, — визнав Берлінґейм, — якщо підходити до цього з тими припущеннями, якими ми обоє керувалися. Але ми неначе той шведський мореплавець, якого я колись знавав у Барселоні, що вигадав хитромудрий спосіб обраховувати довготу за допомоги зірок і був напрочуд точним у всіх питаннях, окрім одного: до самої смерті він не міг запам'ятати, чи то Антарес розташований у сузір'ї Скорпіона, а Арктур — у сузір’ї Волопаса, чи навпаки. Наслідком цього стало те, що він обрахував свою довготу за Антаресом, узявши азимут, що виміряв за Арктуром, і наскочив своїм кораблем на Ґудвінову мілину! Кажучи простіше, мені було відомо, що Мітчелл має підтримку якоїсь могутньої сили ззовні, мотиви якої набагато зловісніші, аніж простий прибуток, і оскільки це порочна торгівля, я спочатку зробив висновок, що за всім цим криється Куд. І лише коли постала ця справа зі Спердансом і Біллом Смітом, мені стало спадати на думку, що можуть існувати й інші можливості…

Ебенезер, який допіру сидів, втомлено зсутулившись у своєму кріслі, тепер випростався.

— І, звісно, тепер ти збираєшся мені сказати, що Балтимор замішаний у цій торгівлі Мітчелла!

Берлінґейм цілком серйозно кивнув.

— Він не тільки замішаний у ній, Ебене: він є її серцем, мізками й руками! Його задум, не більше й не менше, полягає в тому, щоб, удавшись до опію, підірвати позиції англійців в Америці, а міста дружніх нам дикунів знесилити за допомогою пранців, так що завдяки цьому декілька урядів небавом підпадуть під владу французів і «нагих індіян» мсьє Кастена. Після цього Папа пообіцяв втрутитися в цю справу й об'єднати колонії в одне велике римо-католицьке королівство, і Балтимора у нагороду за його заслуги за живоття буде короновано імператором Америки, а після смерті він стане католицьким святим!

— Але ж це нісенітниця! — заперечив Ебенезер.

Берлінґейм стиснув плечима.

— Що за Мітчеллом стоїть Балтимор, я певен, і якщо подивитися на це крізь збільшувані скельця цього знання, то вся історія Провінції постає в дещо іншому світлі: хтозна, може, старий Вільям Клейборн був героєм разом із Пенном, губернатором Фендаллом та іншими, а Балтимор від самого початку був справжнім монстром? Усе, що мені відомо про Куда, так це те, що він протистояв будь-якому уряду в Меріленді; тобі коли-небудь спадало на думку, що вони всі могли бути однаково продажними й розтлінними, як і сам Балтимор, і що Куд, немов Мільтонів Сатана, може більше заслуговувати на наше спочуття, аніж на догану?

Ебенезер притис долоню до чола і здригнувся.

— Від такої перспективи в мене просто в голові паморочиться!

— Зрештою, тут не йдеться про брак фактів — я ж був головним заводіякою всіх Балтиморових інтриг усі ці чотири роки, був утаємничений у багато речей, і мені відомо набагато більше, ніж Саллюстій коли-небудь знав про Катиліну. Складність полягає в тому, що навіть коли подивитися на ці факти впритул, то вони все одно не прояснюють картини; і це стає вдвічі складніше зробити, коли визнати, як то властиво мудрим людям, що злі справи можна робити з добрими намірами, а добрі справи — з намірами злими; і втричі складніше, коли добро і зло уподібнити до навітряного і підвітряного боків, які міняються, залежно від того, як стати, на якій широті, за яких обставин та коли. Історія, одним словом, подібна до тих місць для водопою, які, як я чував, існують у нетрях Африки: найрізноманітніші звірі можуть пити там бік-у-бік і скільки кому треба.

— Але що ж це значить? — запитав Ебенезер. — Хіба тільки те, що від фактів мало користі, коли треба винести якесь судження! Хіба не саме цю думку я доводив минулої осені в Кембриджі, що коштувало мені мого маєтку?

— Зовсім ні, — відказав Берлінґейм, — адже суддя в суді набуває своїх високих ознак водночас із тим, як вдягає мантію і перуку, і йому їх дає сила-силенна тих, кого судили, а повинність присяжних полягає тільки в тому, щоб виносити рішенець на підставі фактів. Окрім того, вони бачать позивачів обличчям до обличчя і чують їхні свідчення, так що можуть судити про їхню вдачу; але, попри всю ту його недобру славу, я ще не зустрічав жодної людини, яка бачила б Джона Куда обличчям до обличчя, і попри славу і впливовість лорда Балтимора й ту довіру, яку він у мене викликав, я бачив його не більше, ніж ти.

— Як так?

Берлінґейм відповів, що все його спілкування з Лордом-правителем здійснювалося через посильних, оскільки Балтимор зачинився у своїх покоях через хворобу.

— Зараз немає жодного способу побачити Балтимора на власні очі, — сказав він, — але я собі недавно склав таку обітницю; якщо дійсно існує така істота, як Джон Куд — той, що був католицьким і англіканським священником, шерифом, капітаном, полковником, генералом і один Бог відає ким ще, — я таки зустрінуся з ним обличчям до обличчя і дізнаюся раз і назавжди, яку ж справу він обстоює! Отож саме для того, щоб знайти його, а також Анну, я і прямую до Сент-Мері-Сіті.

Зі згадкою імені його сестри всі думки про політику Меріленду враз вивітрилися з поетової голови, і він знову зажадав пояснень, чому Анна й Ендрю прибули в провінцію набагато раніше, ніж те було заплановано.

— Що привело твого батька, стане зрозумілим одразу, — мовив Берлінґейм, — скоро я тобі скажу, що вони здійснили свої подорожі окремо. Він приїхав сюди, щоб знайти її і, либонь, провести перемовини з Мітчеллом. Він і гадки не мав, коли я його востаннє бачив, що в нього більше немає мастку в Меріленді, але хтозна, можливо, цими днями він уже про це дізнався…

— Тоді звинувачення, що висував Сперданс, правдиві, і мій батько у змові з Мітчеллом!

— Наскільки мені відомо, ще ні, але незабаром так воно й буде. Через війну, нестачу іноземних ринків збуту, несприятливу погоду, брак кораблів і морозостійких рослин, через тих мух-шкідників, земляних хробаків, тютюнових бражників, через пожежі, морози й небезпеку, що несуть море й вороги, твій плантатор дур-зілля потрапив сьогодні у доволі скрутне становище. Дехто продав половину своєї землі, щоб решта була вільна від боргів; дехто перейшов на інші рослини, вирощування яких не потребує багато клопоту; дехто подався до Пенсильванії, де земля ще не така виснажена і спустошена; а дехто, кому не до шмиги жодна з цих можливостей, відкинув рільництво і подався шукати собі прибутковішої ниви. У мене є підстави думати, що старий Ендрю мав авдієнцію з цього приводу в лорда Балтимора, перш ніж відплисти сюди, бо ж інакше в нього не було жодних причин одразу ж із Піскатавея поїхати до капітана Мітчелла, де ми з Джоан уздріли його два дні тому. Саме тоді ми разом і втекли; вона — щоб попередити тебе про його присутність, а я — щоб укласти угоду з полковником Генрі Лоу та зустріти тут вас обох. Я не міг більше залишатись у Мітчелла, і не тільки тому, що довідався про безнадійність своїх пошуків, але ще й тому, що справжній Тім Мітчелл, як я прознав, зараз на шляху до Провінції. І крім того, єзуїтський священник Томас Сміт, якого ми відвідали неподалік Оксфорда, поскаржився лорду Балтимору на те, як зле я з ним обійшовся, і на мене з обох боків уже стали дивитися з підозрою.

— Та до біса це! — вигукнув Ебенезер. — Що там із моєю сестрою? Де вона зараз, і чому вона прибула до Меріленду?

— Ти знаєш причину так само добре, як і я, — сказав Берлінґейм.

— Тому що вона кохає тебе! — простогнав Ебенезер. — О Боже, якою приємною була б колись для мене ця новина! Але тепер я знаю, що ти є самою суттю хтивості. Я почуваюся, напевно, як матінка Церера, коли Плутон взяв собі Прозерпіну за молоду дружину. І як боляче… присяй-бо, мені нестерпно боляче згадувати про те, як вона цінувала мою невинність, з'єднавши мою зі своєю там, на поштовій станції у Лондоні, і скріпила ці наші обітниці незайманості своїм срібним перснем! І все це було таким жорстоким і підступним обманом: ти давно вже зламав їй цюнку в тому флігелі та злягався з нею за моєю спиною в Лондоні, і навіть в той самий день мого від'їзду, перш ніж я залагодив свою справу в Бена Бреґґа, ви обоє безсоромно голубились і воркували в усіх на виду. Яке ж то лицемірство! Яку ж то розпусну насолоду вона мусила черпати в тому, коли клялася мені, що зберігатиме цноту, й досі ще відчуваючи на собі твої руки під час цієї клятви, і прагнула ще раз, востаннє завалитися на твоє ліжко! Тепер зрозуміло, чому це наше останнє «прощавай» викликало в мене таке замішання, і зрозуміла ця справа з перснями: вона так жадала тебе, коли ти в перевдязі стояв не далі як за десять ярдів від мене, що стала уявляти, що це саме з твоєю долонею вона бавиться, і від цієї фантазії ледь не зомліла!

— Досить! — наказав Берлінґейм. — Якщо ти й справді віриш у всю цю маячню, то ти не так невинний, як дурний!

— То ти це заперечуєш? — вигукнув поет. — Ти заперечуєш, що батько прознав про ваш хтивий зв'язок у Сент-Джайлзі й за це тебе звільнив?

— Ні, не зовсім.

— А всі ті непристойні похвальби в корчмі у Кембриджі! — сердито тиснув далі Ебенезер. — Що вона благала тебе взяти її, і розкривала свої таємниці для твоїх очей, і божеволіла від розкоші у ваших безецних забавах — тепер ти це заперечуєш?

— Це все правда, по своїй суті, до певної міри, — зітхнув Берлінґейм, — але ти пропускаєш повз увагу…

— Тоді в чому ж полягає моя дурість? Хіба в тому, що я був надто високої думки про неї, аби побачити, що то звичайнісінька хіть до тебе завела її до наших покоїв на Темз-стріт, і ця сама страхітливої сили похіть привела її на інший кінець світу, аби зігріти тобі ліжко?

— Годі вже, бовдуре! — скрикнув Берлінтейм. — Це й справді любов пригнала її сюди, чи похіть, якщо тобі так більше до вподоби, але любов чи похіть, їй же бо, Ебене! Та хіба ж за всі ці роки ти так і не укмітив, що саме ти є її об'єктом?

2

Усеосяжний любительський трактат з близнюкологїі, складений космофілістом Генрі Берлінґеймом

Усе обличчя Ебенезера дивовижно скривилося.

— Святий Царю Небесний, Генрі! Що ти сказав?

Берлінґейм провернув кулак у долоні й, насупивши брови, подивився на палубу.

— У твоєї сестри дуже бентежна натура, яку роздирають протиріччя, друже; одна половина її душі прагне злиття з твоєю, тоді як друга сахається цієї думки: те, що вона відчуває до тебе, — це не кохання і не хіть, а первісний і дуже потужний потяг до злучення, що радше заслуговує на трепет, аніж на догану. Як стверджував Арістофан, чоловіче і жіноче — це дві половинки, розведені нарізно, що колись за старожитніх часів були єдиним цілим, а залицяння — то лише марна спроба відновить союз, отож Анна, як я вже давно виснував, знемагає, палко прагнучи рад-не-рад відтворити ту темну особистість, яку близнюки розділяють у лоні матері, і ту, сливе утробну, близькість їхнього дитинства.

— Я здригаюся від самої думки! — прошепотів Ебенезер.

— Так само й Анна, і настільки, що її уява може плекати цю мисль, лише заличкувавши її; одначе саме це й ніщо інше привело її до мене у флігель! Це сталося однієї чудової ночі у травні, то була ніч, коли вам виповнилося шістнадцять, і хоча минуло вже декілька днів, відколи в сузір’ї Водолія почався метеорний потік, однак він ще не згас. Я якраз був допізна на вулиці, спостерігаючи за зірками, що падали, і наносив їхній шлях на карту, яку сам і розробив; мене настільки поглинула ця справа, що коли ззаду підійшла Анна…

— Ні слова більше! — вигукнув Ебенезер. — Ти зламав їй цюнку, будь ти проклятий, і на тому кінець!

— Зовсім ні, — відказав Берлінґейм. — Ми провели декілька годин, розмовляючи про тебе, тоді як ти спав у себе в кімнаті, й Анна порівняла тебе з Фосфором, ранковою зіркою, а себе із Геспером, смертельною вечірньою зорею, і коли я сказав, що ці зірки-близнюки є однією зорею, та й взагалі не зорею, а планетою Венерою, то вона, усвідомивши деякі речі, що віщував цей факт, ледь не зомліла! Ми засиділися тієї ночі у флігелі й потім провели там чимало духмяних і солодких ночей; одначе завжди, присягаю, я робив їй приємність не інакше, як особа, що заміщає тебе.

— Боже, і ти думаєш, що це промовляє на твою користь?

Берлінґейм усміхнувся.

— Є два факти, Ебене, які ти мусиш проковтнути. Перше — це те, що я люблю не якусь одну частину світу, як то ти міг би подумати, а те багатокольорове розмаїття, що складає єдине ціле, з усіма його полюсами та суперечностями. Я люблю однаково і Куда, і Балтимора, хай би що там ці двоє обстоювали; і ти відаєш, на які розмаїті землі падало моє сім'я. З цієї самої причини я любив не тебе чи твою сестру, а вас обох як щось нероздільне й не міг відчувати хіть до когось із вас окремо. Звідки випливає другий факт, що хоч і нуртувала несамовито в її жилах кров, коли вона говорила про тебе, і хоч я несамовито цілував її як символ вас обох і бавився в ті сумні ігри, які вона вигадувала, однак твоя сестра, попри все, що я вчинив, і досі залишається незайманою!

Він розсміявся, побачивши, який вражений був Ебенезер, нездатний у це повірити.

— Авжеж, тепер це треба розжувати, чи не так? Подумай, із якою насолодою вона грала Єлену, коли ти був Парісом, але завжди називаючи тебе помилково Поллуксом! Згадай той день на Темз-стріт, коли ти картав її за брак залицяльників і жартома під'юджував, пропонуючи мене на їхнє місце…

Ебенезер вхопився руками за горло.

— О Боже!

— А у відповідь, — вів далі Берлінґейм, — вона сказала, що пошуки кавалерів — то безплідна справа, оскільки чоловік, якого вона любить понад усе, примудрився народитися її близнюком! І поміркуй у світлі того, що я тобі сказав, над тією історією з перснем твоєї матері, який Анна дала тобі на поштовій станції: чи знаєш ти, що вона звикла читати літери ANNE В як ANN і ЕВ, що поєднуються? Невже поет може бути таким сліпим до значення цього дарунку і до того, у який спосіб його подарували?

— Думаючи над цим, я ризикую втратити мою вечерю, — простогнав Ебенезер. — Втім, я мушу визнати, в усьому, що ти сказав, є певний сенс. — Обличчя його посуворішало. — Окрім хіба того, що вона ще й досі дівиця! Це вже занадто!

Його приятель знизав плечима.

— Хочеш вір, а хочеш ні. Я сподіваюся, що ми її скоро знайдемо, і ти зможеш отримати слово лікаря, якщо вже тобі так кортить.

— А всі ті твої вихвалки в корчмі у Кембриджі!

— Карти тасують, але ж далеко не всі з них грають. Я легко міг би заволодіти тобою в хліву в Білла Мітчелла, але правда полягає в тому, як я вже казав, що я прагну не когось одного, а вас обох як одне ціле. Либонь, прийде колись такий день, коли таємна хіть Анни візьме гору над її розумом, і так само твоя (яка, хоч як би ти це заперечував, очевидна для мене!): якщо такий день настане, ну, що ж, тоді, можливо, я заскочу вас на гарячому і десь там тісно притулюся до вас, як це робив Катулл з коханцями, і, як той спритний поет, пришпилю вас за тим заняттям, — ні, насаджу вас обох, немов близнят-голубеняток, на один рожен!

Поет здригнувся.

— Це все мені в голові не вкладається, Генрі: Куд — герой; мій батько прибув до Меріленду, щоб розшукати Анну, й уклав союз зі злодієм Балтимором; Анна досі лишається незайманою; а ти після всього, що з'ясувалося, — ти цілком невинний і досі зостаєшся моїм другом! Й ось тобі ще! Ти аж ніяк не робиш речі простішими, виголошуючи, що жадання моєї сестри є взаємним! Така хтива думка мені ніколи й на розум не приходила!

Берлінґейм звів брови.

— Тоді ти ввів в оману слуг у Сент-Джайлзі. Місіс Твіґґ, бувало, говорила мені…

— Це відьма, у якої самі брудні мислі в голові!

— Та вони навіть віршика склали, який…

— Знаю я ті їхні безецні віршики, чи що вони там понапридумували, — нетерпляче мовив Ебенезер. — Я ще змалку наслухався їх чи не з десяток. Як і не є для мене чимось новим і незнайомим цей твій наклеп, коли вже хочеш знати, хоча я був немало вражений, почувши, що ти розділяєш цю злісну вигадку. Ми з бідолашною Анною від народження мусили дихати цим повітрям прихованих натяків, яке багацько разів примушувало нас червоніти й опускати очі долу. З моїх десяти років уся челядь нашого батьківського дому стала думати про нас найгірше, не маючи для того жодних причин, окрім тієї, що ми були близнюками. На її нещастя, тіло Анни почало розквітати у ранньому віці, і навіть її найближчі подруги, ба навіть ота сама Меґ Бромлі, яка передавала їй твої листи з Темз-стріт, — усі вони виголосили, що це я є виною того, що вона так швидко достигла, й отим своїм перешіптуванням вони доводили Анну просто до сліз! Усе це, зауваж, на тій тільки підставі, що ми двійнята і, на відміну від багатьох братів і сестер, ніколи не сварилися, віддаючи перевагу товариству одне одного перед цим любострасним світом! Я ніяк не можу цього збагнути.

— Втім, попри всю ту твою Кембриджську науку, — засміявся Берлінґейм, — ти й у половину не такий вчений, як твоя сестра! Коли я вперше здогадався, що ж її так непокоїть, перш ніж то вона побачила сама, ми учинили довгу і таємну розвідку щодо предмета близнюків — їхнього місця в легендах, релігіях і світі. Цим розслідуванням я мав намір не так вилікувати Аннину сверблячку, бо я зовсім не був переконаний, що це якийсь хворобливий стан, як радше зрозуміти це явище, побачити його під кутом пістрявої історії біологічних видів і вимислити найосвіченіший спосіб, як дати йому раду. Чи ж варто й казати, що моя цікавість, як і її, йшла від щирого серця? І її любов до мене, у якій вона так часто мені присягалася, я бачив те вповні ясно, була любов'ю до тебе, яку відвертало, якимсь химерним чином перетворивши, її цнотливе сумління. Коли вона прибігала до мене у флігель, то це була неначе діва, яка, зваблена і ошукана, біжить до жіночого монастиря, щоб стати Христовою нареченою, і я дуже побоювався, що коли для її стану не знайдеться помічних ліків, то вона може зовсім втратити здоровий глузд, або ж це призведе її до якогось замінника, який не буде таким делікатним і не дбатиме так про її честь, як я.

— О Боже!

— Через це я й повів її далі, ніж передбачалося, — продовжив Берлінґейм. — Я освідчився їй у коханні, тільки це було напівправдою, як ти розумієш, і разом ми заходилися досліджувати туманний світ легенд, християнських і поганських. Чотири роки ми вивчали — від ваших чотирнадцяти і до вісімнадцяти років, — і все це потайки. Ззовні цим нашим розвідинам нічим не можна було дорікнути, і я прагнув, щоб ти долучився до нас, але Анна у жодному разі цього не хотіла. Далебіг, Ебене, якою ж невтомною науковкою є твоя сестра! — Він покрутив головою, відчуваючи благоговіння від цього спогаду. — Я ніяк не міг настарчити на неї томиськ книжок про заморські подорожі та мандри, про язичницькі обряди та звичаї: вона кидалася до них, немов та левиця на свою здобич, перетравлювала їх, вигризаючи величезні шматки, і прагнула ще більшого! Я міг би закластися головою, що у віці сімнадцяти років вона була найбільшим авторитетом у світі на тему близнюків і залишається ним і донині.

— І я нічого про те не знав! — Ебенезер похитав головою і якось дивно засміявся, не в змозі цього збагнути. — Але що там такого можна взнати про близнюків, окрім того, що їх було зачато одним махом?

— Ну, хоч би те, що ваш знак зодіаку Близнята, а весна — це ваша пора року, — відказав Берлінґейм.

— Щоб з'ясувати таке, не треба бути вченим. Це й так усім відомо.

— Так само, як і те, що весна, і зокрема травень — це пора плодючості й перших громовиць у році.

— Годі тобі дражнитися! — роздратовано відказав поет. — Ці останні день і ніч були найнещасливішими в моєму житті, і я ледь не помираю через усі переживання і брак сну, і вже мовчу про свої злидні. Якщо леміш усіх цих твоїх досліджень не вивернув нічого, опріч цієї вченості, то покладімо цьому край і відпочиньмо. Усе це недоречні нісенітниці.

— Якраз навпаки, — вирік Берлінґейм. — Ці наші знахідки такі доречні, що, як на мій розум, тобі, може, було б краще взагалі кинути пошуки Анни, якщо ти тільки не вислухаєш це: ліпше вже так і залишатися заблуканим, ніж бути порятованим облудним Месією. — Його поведінка і голос посерйознішали. — Ти знаєш, що весна — то час буяння гроз і пора плодючості, але ж чи знаєш ти, як знає твоя сестра, що з усіх речей, яких боялися наші пращури-хлібороби, три речі лякали їх найбільше: грім, блискавиця і близнюки? Чи знав ти, що вас шанували як богів по всьому світу, дарма, чи приносили в жертву, чи боготворили, чи те й інше разом? В обрядах поклоніння, що можна зустріти в найтемніших дикунів, простежується цей нерозривний зв'язок бур і злягань, а найпросвітленіші мудреці бачать у вас втілення двоїстості, протилежності й взаємодоповнення. Ви є Небесними Близнюками, Синами Грому, Діоскурами, Воанергес; ви є уособленням двох засад життя — жіночого і чоловічого, смертного і божественного, добра і зла, світла і темряви. Ваше дерево — священний дуб, грім-дерево; ваша квітка — подвійнолиста омела, що живиться, зробивши собі оселю на дубі, двоїсті білі ягоди якої є ознакою небесного сім'я, і їх вживають для омолодження старих, щоб зробити родючими безплідних і щоб навернути сором'язливу уяву діви до хтивих помислів кохання. Вашим птахом є червоний півень Шантеклер, співець світла і любові. Вашим символам немає ліку: вас уособлюють подвійні кола — чи то як символ сонця і місяця, чи то як колеса сонячної колісниці, чи то як два яйця, що їх відклала Леда, чи то як пипки Соломонової нареченої, чи то як окуляри Любові та Знання, чи то як яєчка чоловічності або ж як витрішкуваті очі Бога. Двійко жолудів уособлюють вас, обидва тому, що вони є сім'ям грім-дерева і тому що їхні дві частинки допасовують одна до одної як чоловіче і жіноче. Гори-близнюки уособлюють вас, це груди Матінки-Природи; довкола «травневого дерева» і його кільця влаштовують танці на вашу честь. Вашими священними літерами є А, С, Н, І, М, О, P, S, W, X та Z…

— Йсусе! — втрутився Ебенезер. — Та це ж половина абетки!

— Кожна має своє окреме значення, — пояснив Берлінґейм, — однак усі вони мають спільне покревенство зі зляганням, бурями та двояким обличчям Природи. Ваша А, наприклад — це найперша і найпотужніша літера з усіх — сам бог, якому поклоняються язичники повсюди в світі. Вона представляє роздвоєний пах чоловіка, джерело сім'я, а також своєю вершиною та поперечною рискою об'єднує два в одне, про що я згодом розповім. Коли поставити дві А одна до одної, то можна буде побачити дві цицьки з пипками Матері-Землі, що також буде знаком священних Ашвінів — близнюків, візниць на колісниці у східному фольклорі. Ваша С означає серпастий молодик, який, як вважається, нагадує чоловічий сласний меч, який витягли із піхов і звели для битви догори; дві літери С, що переплітаються, утворюють союз Неба і Землі або Христа і його земної церкви…

— Заради Бога, Генрі, навіщо ці загадки, якими ти мене так засипаєш?

— Зараз, зараз, — мовив Берлінґейм. — Ваша Н — це зображення того самого щасливого союзу двох в одному: це зодіакальний знак Близнюків; це міст між стовпами-близнюками світла і темряви, любові і вчення, та чого хочеш; це також восьма літера, і позаяк 8 — це містична ознака відкуплення (завдяки двом кільцям, що сполучаються), то не дивно, що Н є емблемою спокути, що перетворює два в одне.

— Знову ця таємниця двійок і одиниць, — став протестувати поет.

— Це ніяка не таємниця, якщо знаєш про І та О, — сказав Берлінґейм. — У всіх краях і в усі часи люди вважали, що те, що ми бачимо нині як два — то є половинки, які согрішили й колись у давнину були одним, і що ніч і день, Небо і Землю або чоловіка і жінку віддавна розділили, і цей розділ стався через їхні гріховні натури, і тільки коли прийде Царство Небесне, гріховні пари будуть благословенним одним. Усе це є основою повісті про Єву і Адама, Платонового міфу, історії гріхопадіння Люципера і Бог відає скількох ще інших прекрасних побрехеньок; та й сам Господь згадує це у другому посланні Папи Климента: Він виголошує, що Його Царствіє прийде, Коли двоє будуть одне, і зовнішнє буде як внутрішнє, а чоловіча стать буде разом з жіночою. Тим-то всі чоловіки поклоняються акту злягання, що зображує собою плідний союз протилежностей: Небесні Близнюки стискають одне одного в обіймах; Двоє як Одне!

Ебенезер здригнувся.

— Відтак легко здогадатися, що означають літери І та О, — сказав усміхаючись Берлінґейм, — одна — то чоловік, а друга — жінка, а разом вони утворюють великого бога Єгипту Іо, кільце на «травневому дереві», довкруг якого радісно вигопцьовують дівчата, жолудь з мисочкою, обрізану крайню плоть у жидів, літери геніталій Р і Q. І срібний перстень, що Анна настромила тобі на палець на поштовій станції!

— О Боже!

— А щодо решти, то ваша М — це гороподібні груди-близнюки, про які я вже згадував; S — це парування двох С, обернутих одна до одної обличчям, яку можна вивести зі священної літери Z; W — то дві лощинки, а М — то дві гори; W, скажу ще, — то пара V, що стоять, тісно притулившись одна до одної; тим-то це знак Небесних Близнюків ув Індії, що звуться Вітрагана, і водночас третя частина заклинання друїдів, що викликають свого бога, яке повністю складається з I.O.W. X, як і А та Н, означає об'єднання Двох в Одне і була знаком, перед яким шанобливо схилялися ще задовго до вбивства Христа; Z — це зигзагоподібна блискавиця Зевса, чи будь-якого бога, що тобі до вподоби, і на старожитніх емблемах її часто оточують кільця Небесних Близнюків…

— Досить! — скрикнув поет. — У мене вже в голові паморочиться! Яке то все має значення і яке до того всього мені та Анні діло?

— Та, власне, ніякого, — мовив у відповідь Берлінґейм, — окрім хіба того, щоб показати тобі, як глибоко, до самісіньких кісток, засів у людині цей страх перед близнюками і як глибоко вона шанує їх і їхній зв'язок зі зляганням і погодою. По всій Африці народження близнюків супроводжується найнепристойнішими танцями: подеколи в цьому бачать доказ того, що їхня мати чужоложниця, позаяк чоловіки зазвичай мають одну дитину за раз; інші людності вважають, що мати злягалася зі Святим Духом або ж батько має невгамовний над усяку міру лінгам. На різних островах західного океану для дикунів звична річ — кидати кавові зерна у стіни будинку, у якому народилися близнюки; вони вважають, що коли цього не зробити, то один з них мусить померти, оскільки близнюки ламають закони цноти, ще перебуваючи в утробі матері! В інших краях взагалі не знайдеш живих близнюків через ту причину, що одного завжди забивають при народженні; але вбивають їх чи ні, їм споконвіку всюди поклоняються. Старожитні єгиптяни мали своїх Тауес і Таоуіс, близнят із Серапеума в Мемфісі, так само як сестер Татаутіс і Таебіс, вартових-ібісів із Фів; в Індії правили Яма і Ямі та священні Ашвіни, про яких я вже згадував раніше, що правлять Небесною Колісницею; перси поклонялися Ахріману й Ормузу; у древніх міфах гебреїв розповідається про Уца і Буза, Хуппіма і Муппіма, Гога і Магога та Бне і Барока, я не кажу вже про Ісава і Якова, Каїна і Авеля, чи, як у магометан, Каїна і Альсіму та Авеля і Джумеллу…

— Ах! — скрикнув Ебенезер.

— Дехто стверджує, — вів далі Берлінґейм, — що Люципер і Михаїл були близнюками, як і більшість богів Світла і Темряви; через ту ж причину старожитні едессани з Месопотамії, що колись поклонялися Моніму і Азізу, звикли вважати навіть, що Ісус і Юда вилупились з одного яйця!

— Це просто неймовірно!

— Не більш неймовірно, ніж те, що сам Бог і Сатана…

— Я в це не вірю, — став заперечувати Ебенезер.

— Тут не йдеться про те, віриш ти чи ні, — розсміявся Берлінґейм, — а лише про факт, що деякі люди вважають це правдою; це лише переказ історії про Сета і Гора, Тифона і Озиріса, яких деякі єгиптяни вважали за близнюків, а інші мали просто за суперників. Але тут я вже підходжу до греків…

— Можеш їх пропустити, — зітхнув поет. — Я знаю Кастора і Поллукса, синів світла і грому, так само, як і Єлену і Клітемнестру, що вилупилися із Лединих яєць.

— Тоді ти маєш також знати про Іда і Лінкея, які вбили Діоскурів; про Амфіона і Зефа[78], які захопили і пограбували, а потім відбудували Трою; про Геракла та Іфікла, що в якихось міфах є близнюками, а в якихось — напівбратами, і про Еосфора і Фосфора, ранкову і вечірню зорі.

— А тепер, б'юсь навзаклад, ти перейдеш до Рима і заведеш мову про Ромула і Рема.

— Авжеж, — мовив Берлінґейм, — не кажу вже про Пікумна і Пілумна, Мутумна і Тутумна. І вони зажили такої поваги, ці класичні близнюки, що їх стали шанувати і в християнській церкві, якій стало здорового глузду їх канонізувати. Відтак греки і римо-католики моляться святим Ромулу і Рему, святим Кастулу і Поліекту і навіть святим Діоскурам; найзаповзятіші між них пішли далі й вважають близнюками святих Криспіна і Криспініана, Флора і Лавра, Марка і Маркелліана, Протасія і Гервасія…

— Годі! — крикнув поет. — Це вже занадто!

— Ти ще не чув найцікавішого, — правив своєї Берлінґейм. — Вони вважають святих Якова й Іоанна також близнюками, і навіть святих Тадея і Тому, оскільки «Тома» означає «близнюк». Я не морочитиму тобі голови Трифеною і Трифосою, яких вітає Павло у своєму посланні до Римлян, але натомість звернуся до аріанських героїв Бальтрама і Сінтрама чи Каутеса і Каутопатеса та міфів північних народів про Зіґлінду і Зіґмунда, кровозмісних батьків Зіґфріда, чи Бальдра, північного духа Світла, і його ворога, темного Локі, який убив його гілкою омели!

— Та тут на цій півкулі божественних близнюків напхалося тьма-тьмуща! — почудувався Ебенезер.

Берлінґейм усміхнувся.

— Тоді потрібні півкулі-близнюки, щоб постало ціле: коли ми з Анною звернули наш погляд на захід, то з'ясували, що розповіді іспанських та англійських шукачів пригод не менше рясніють Небесними Близнюками, яких глибоко шанують усілякі дикуни; і в суднових журналах різноманітних подорожей по Тихому й Індійському океанах їх також подостатком. Старий Кортес, поґвалтувавши славетних ацтеків, з'ясував, що вони боготворять Кетцалькоатля і Тецкатліпоку, тоді як їхні сусіди шанували Хун-хун-ахпу і Вукуб-хун-ахпу. Піссаро та його загони, якби вони виявили цікавість і розпитали, знайшли б у південному пантеоні таких близнюків, як Пачакамак і Вічома, Апокатекіль і Пікерао, Тамендонаре і Арікуте, Кару і Раіру, Тірі і Кару, Кері і Каме. Та що й казати, я сам, тут і там розпитуючи дикунів у цих краях, дізнався від алгонкінів, що вони вшановують Менабожо і Чоканіпока, а від «нагих індіян» з півночі взнав, що вони моляться Юскегу і Тавіскару. Від місіонерів-єзуїтів я дізнався про такий собі народ, що зветься зуньї, який поклоняється Агайуті та Матсайлемі, а інший, що зветься навахо, поклоняється Тобадізіні та Наєнезкані; про ще один, що зветься майду, який поклоняється Пемзанто і Онкойто; про ще один, що зветься квакіутль, який поклоняється Каніґійлаку і Немокоісу, про ще один, що зветься авікено, який поклоняється Мамасаланіку і Ноакауа — і всі вони близнюки. Ба більше, у далекій Японії існує така собі ватага волохатих карлів, котрі моляться близнюкам Ші-ача і Мо-ача, а серед богів південного океану правлять великий Сі Аджі Донда Гатагутан і його сестра-близнючка Сі Топі Раджа На Уасан…

— Ти хочеш, щоб я збожеволів!

— Так їх звати, присягаю.

— Не має значення! Не має значення! — Ебенезер покрутив головою, неначе намагаючись привести до ладу рештки розуму. — Ти довів уже і скелям, і хмарам, що поклоніння близнюкам — це не така вже і велика рідкість на цій землі!

Берлінґейм кивнув.

— Різні пари цих близнюків є протилежностями та затятими ворогами — такі як Сатана і Бог, Ахріман і Ормуз чи Бальдр і Локі, — і їхній бій зображує боротьбу, що ведуть Світло з Темрявою, забійство Любові Знанням, чи що там ще хочеш. Купа всіляких інших близнюків являють двозначний стан людини, яка є наполовину ангелом, а наполовину звіром: одні близнюки в таких парах є смертними, другі — божественними, і знову ж таки, інші є богами злягання, як Мутумн і Тутумн або Пікумн і Пілумн; але якщо їх і не вважатимуть за богів, то вони залишаться в пам'яті людській через їхню кровозмісну хіть, як Каїн і його Альсіма, і їх навіть шануватимуть за те, що вони файдолилися з героєм, як Зіґлінду й Зіґфріда. Як Анна кохалася в оповідках про Зіґфріда!

Поет був так тяжко приголомшений цими одкровеннями, що, почувши це, тільки й зробив, що махнув рукою.

— Втім, байдуже, єднають їх узи кохання, ненависті чи смерті, — закінчив Берлінґейм, — майже завжди їхній союз уособлює пишноту, цілокупність і апокаліпсис — річ, якої жадають і перед якою тремтять! І саме до такого союзу прагне Анна всім своїм серцем, хай як би це приховував її розум; і саме це змусило її подолати пів світу, щоб відшукати тебе, а твого батька — привести її додому, якщо він потрапить її знайти. І саме до цього горнеться також твоє серце, хочеш ти цього чи ні, як квітка до сонця, аби ви могли стати одним цілим і насититися так, як ніколи, відколи з'явилися на світ; чи як голка компаса до покладів залізної руди, скеровуючи тебе до порту призначення твоєї долі! І цього самого жадаю також і я, і нічого поза тим; я — Поклонник Цілокупності, я Той, Хто обіймає всі Суперечності, хто є Чоловіком усього Творіння, Коханцем Космосу! Генрі Мор та Ісаак Ньютон — мої бандури та aides-de-chambre[79]; я пізнав свою велику Наречену часточка за пишною часточкою і кохався з її disjecta membra[80], з її різноманітними розкішними частинами; але я палко бажаю Цілості, прагну допасувати шип у паз, хочу єднання протилежностей, всесвіту, що не має швів, — символом якого є ви, близнюки in coito[81]! Я не знаю, звідки ведеться мій рід, що дав би мені місце та мету в порядку Природи: ну, що ж, добре — тоді я буду ззовні й буду Її владарем і чоловіком!

Берлінґейм так збудився від власного пишномовства, що під кінець своєї промови крокував з одного кінця каюти в інший, завзято жестикулюючи, а його голос ледь не зривався на крик, неначе він впав у якийсь екстаз; і навіть якби Ебенезер не був надто збентеженим, щоб із певною недовірою поставитися до цих слів, то й тоді навряд чи він міг би брати під сумнів щирість свого колишнього вихователя. Але він був приголомшений тим, що відкрилося його очам, і це сповнило його жахом: він вхопився за голову і застогнав.

Берлінґейм зупинився перед ним.

— Ти ж, звісно, не станеш заперечувати, що в тому є й твоя частка вини?

Поет похитав головою.

— Я не стану заперечувати, що душа людська глибока і безмежна у своєму розмаїтті, як простір Небесний, — відказав він, — чи що у зародку криється вся сума цілковитих протилежностей і можливостей. Але я просто вражений тим, що ти кажеш про мене й Анну!

— А що ж я такого сказав поза тим, що ти людина?

Ебенезер зітхнув.

— Цього цілком достатньо.

На той час сонце вже яскраво освітлювало східну частину неба, і «Пілігрим» упевнено рухався вглиб Затоки, прямуючи до мису Лукаут і Сент-Мері-Сіті. Інші пасажири вже попрокидалися та ворушилися у своїх каютах. З намови Берлінґейма вони щільно обмоталися шаликами та, позастібувавши на всі ґудзики каптани, вийшли на чардак, щоб їм було зручніше поговорити сам на сам.

— А як так сталося, що тобі стало відомо про те, що Анна у Сент-Мері? Чого вона не приїхала одразу до Молдену?

— У цьому винен твій слуга Бертран, — відповів Берлінґейм і, завваживши подив і збентеження Ебенезера, засміявся й зізнався, що коли ще у вересні відправив Бертрана від капітана Мітчелла у Сент-Мері, то наказав йому не тільки знайти і забрати скриню Лауреата, але й видати себе, якщо це буде можливо, за самого Лауреата, щоб тим збити Джона Куда зі сліду, поки вони самі прямували до Молдену. — Отож із цією метою я і позичив йому поспіхом твій патент…

— Мій патент! Отже, це правда, що ти викрав його у мене ще в Англії?

Берлінґейм знизав плечима.

— То це ж я був його автором, хіба ні? Та й крім того, хіба не скінчилося б усе для тебе набагато гірше, якби Паунд був певен у тому, ким ти є насправді? У всякому разі завдання, що отримав твій слуга, крило в собі небезпеку, і я міркував собі так, що коли Куд спробує вбити його або викрасти, а той матиме при собі цього документа, то він подумає, що ти просто самозванець, — і це зовсім зіб'є його з пантелику! Одначе Бертран не зупинився на тому, щоб забрати твою скриню, а скидається на те, що оголосив себе Лауреатом у Сент-Мері й став хизуватися цим у кожному шинку та заїзді.

Саме тому, як вирік Берлінґейм, Анна, діставшись якийсь час тому порту Сент-Мері, дійшла висновку, що її брат у місті, й заходилася його шукати.

— Я сам про те нічого не знав, аж доки старий Ендрю не прийшов до капітана Мітчелла; він довідався в Лондоні про моє місцеперебування і так само, як і ти, подумав, що Анна приїхала, щоб стати моєю дружиною. Але він переконаний, що ти також причетний до цієї змови й у якийсь спосіб намагаєшся виконати роль звідника; коли він дізнається про справи в Молдені — а це станеться як не сьогодні, то завтра, — то зробить висновок, що ти втік разом з нами до Пенсильванії, куди прямують усі втікачі, що намагаються уникнути відповідальності, тим паче що ані про Анну, ані про фальшивого Лауреата ні слуху ні духу, відколи вона зійшла на берег. — Він втягнув краєчок губи. — Я збирався залишитися з Ендрю, вдаючи із себе Тімоті Мітчелла, аби дещо погамувати його гнів і дізнатися, що його пов'язує з лордом Балтимором; але мої пошуки родоводу виявилися такими марними і викликали при тому таку злобу, що надалі грати цю роль було вже небезпечно.

Ебенезер запитав, що ж його вихователь робитиме тепер.

— Ми зійдемо разом на берег у Сент-Мері, — мовив Берлінґейм. — Потім ти станеш розпитувати в усіх громадських місцях, чи не чув хто-небудь чогось про Анну чи Ебена Кука, а я сам стану шукати Куда.

— Одразу? А може, нагальнішою справою є розшукати мою сестру, перш ніж з нею трапиться якесь лихо?

— Це лише два шляхи, що ведуть до однієї мети, — відказав Берлінґейм. — Ніхто краще за Куда не знає, що відбувається в Меріленді, і хтозна, може, вони вже обоє його бранці. Та й крім того, якщо мені вдасться завоювати його довіру, він може посприяти нам у поверненні твого маєтку. Зрештою, для нього буде радісною новиною почути, що Лауреат Меріленду є його союзником!

— Не так швидко, — заперечив Ебенезер. — Я, може, і втратив віру в Балтимора, але ще не присягав на вірність Джону Куду. Так чи інак, як ти це добре знаєш, я ніколи не був Лауреатом, а навіть якби й був, то перестав би бути. Ось, подивися на це. — Він витяг гросбух з кишені свого каптана й показав Берлінґейму готову «Мерілендіаду», яку, з огляду на те, що жанр її був прямо протилежний до панегірика, він переназвав «Баришник дур-зіллям». — Можеш, коли хочеш, назвати цю річ незграбною, — задерикувато мовив він, — але разом з тим вона написана чесно і може вберегти багатьох інших від тих халеп, у які довелося вскочити мені.

— Що зроблено від щирця, не завжди є витвором митця, — висловив свою думку Берлінґейм, зацікавившись, — і навпаки.

Він відкрив записника і, поклавши його на поручень, уважно прочитав твір декілька разів, поки «Пілігрим» просувався Затокою у напрямку мису Лукаут, де річка Потомак впадає в Чесапіцьку затоку. І хоча він так і не зробив жодних зауважень й Ебенезер не почув від нього ані схвальних, ані недоброзичливих відгуків, втім, коли надійшов час спускатися в човен, що мав доправити їх до Сент-Мері-Сіті, Берлінґейм наполіг на тому, щоб відправити «Пілігримом» поему Бену Бреґґу, власнику друкарні «Знак крука», що на Патерностер-роу.

— Але ж він її знищить! — скрикнув поет. — Хіба ти не пригадуєш, у який спосіб я здобув цей гросбух у березні?

— Він її не знищить, — запевнив його Берлінґейм. — Бреґґ багато чим мені зобов'язаний, про що я не буду тут розводитися.

Часу подумати над цією пропозицією не було; не без деяких побоювань Ебенезер дозволив, щоб його колишній вихователь вручив «Баришника дур-зіллям» капітану барка, який повернув йому решту грошей, що залишились від плати за проїзд до Англії, і обоє чоловіків вирушили на човні вгору по річці до Сент-Мері-Сіті.

3

Розмова, що відбулася між колишніми Лауреатами Меріленду, у якій належним чином викладено поневіряння, що їх довелося зазнати міс Люсі Роботем, і яка завершується твердженням настільки неправдоподібним, що подібне не так легко підшукати

Невдовзі після прибуття до Провінції кілька місяців тому губернатор Френсіс Ніколсон оголосив про свій намір перенести уряд Меріленду із Сент-Мері-Сіті, міста, яке так нещасливо поєднувалося в уяві з лордом Балтимором, якобітськими і каролінгськими королями та римо-католицькою церквою, до Енн-Арундел-Тауна, що на річці Северн, котре мало подвійну перевагу через своє розташування на середині Чесапіцької затоки та цілковито протестантську історію. І хоча в дійсності переїзд архівів уряду й офіційна зміна назви з Енн-Арундел-Тауна на Аннаполіс мали відбутися лише наприкінці лютого, однак наслідки прийняття цього рішення були помітні в Сент-Мері-Сіті вже зараз: на вулицях поменшало людей; капітолій та інші громадські установи, по суті, стояли пусткою, а деякі заїзди та приватні будинки були покинуті або зачинені й позабивані.

Перед луковими дверима будинку, де засідав уряд, Берлінґейм сказав:

— Наші пошуки прискоряться, якщо ми рухатимемося окремими шляхами; ти станеш розпитуватися на пришибі та в корчмах поблизу, а я зроблю те саме далі в місті. Коли почне сутеніти, ми зустрінемося тут і повечеряємо, і, якщо дасть Бог, твоя сестра також буде разом з нами!

Ебенезер пристав на цю пропозицію, погодившись також і з цим побажанням, бо хоча можлива зустріч віч-на-віч із Анною після всіх тих Берлінґеймових признань і бентежила його, однак він опасувався за її безпеку, адже вона була одна в Провінції.

— А якщо так станеться, що ми її знайдемо, — запитав він, злегка усміхаючись, — то що тоді?

— Гм, ну, тоді, можливо, Куд добере якогось способу вирвати мис Кука з рук Вільяма Сміта, і потім, коли Ендрю нарешті повернеться спокійно до Англії, Молден стане домівкою для нас трьох. Або, так може статися, ми втечемо до Пенсильванії, у чому нас уже підозрює твій батько: Анна, якщо вийде за мене, стане місіс Ніколас Лоу, а ти під якимсь прибраним ім’ям станеш поетом-лауреатом у Вільяма Пенна! Це дуже підбадьорює, коли, зазнавши поразки, ти вбиваєш своє старе «я» і даєш життя новому! Але ми маємо спершу висидіти наших курчат, перш ніж почнемо їх рахувати.

Вони розділилися, і Берлінґейм попрямував углиб міста, а Ебенезер скерував свої кроки до заїзду, що був неподалік того місця, де вони стояли. Увійшовши, він застав усередині з десяток або й більше містян, що їли та випивали, і ніяк не зміг зібратися на мужності, щоб одразу вдатися до своїх розпитів. По-перше, йому бракувало тієї невеличкої, заздалегідь необхідної порції нахабства, що є неодмінною прикметою журналіста чи опитувача, а по-друге, він досі був надто спантеличений подіями ще зовсім нещодавнього минулого, щоб ясно собі уявляти, що ж саме він має відчувати у його теперішньому становищі. Коли це було, як він скінчив свого «Баришника дур-зіллям» у своїх покоях у Молдені? Допіру вчора ввечері, хоча здавалося, що це було тижнів зо два тому; однак відтоді він мав призвичаїтися принаймні до дванадцятьох приголомшливих речей, кожна з яких вимагала ретельних роздумів і зміни його становища, а деякі з них потребували негайних і рішучих дій:

Він став слугою, уклавши договір про найм з господарем Молдена.

Його батько у Меріленді і на шляху до мису Кука.

Його дружина С'юзен Воррен була насправді його Джоан Тоуст з Лондона.

Але вона стала рабинею опію, жертвою пранців і шльондрою в індіян Дорчестеру.

Ба більше, її зґвалтував мавр Боабділ, і він сам, Ебенезер, ледь до цього не вдався.

Залишивши її напризволяще, він здійснив найменш двозначний, цілковито і беззаперечно безчесний вчинок у своєму житті — достоту перший такий за своєю значущістю переступ, якщо не враховувати його злих намірів, що зірвалися, на борту «Кіпріотки» та в садибі капітана Мітчелла.

Може виявитися, що лорд Балтимор зовсім не є, як він досі вважав, суцільним втіленням Добра, а Куд — суцільним втіленням Зла, а якраз навпаки, якщо Берлінґейм сказав правду; а Ендрю може бути причетним до якоїсь вкрай зловмисної змови.

Скидається на те, що його вихователь Берлінґейм завжди залишався його відданим другом, і він палає пристрастю до Ебенезера та Анни як одного цілого.

Його сестра Анна наразі перебуває десь у Провінції.

Вона й досі залишається незайманою, попри її інтимні стосунки з Берлінґеймом.

Вона кохала не Берлінґейма, а свого брата, любов'ю, надто темною і глибокою, щоб її зрозуміти.

І сам він не мав напрямку, мети чи будь-яких сподіванок на майбутнє і був у цьому світі наче сирота, як Берлінґейм, не маючи досвіду і фізичних, фінансових, інтелектуальних і духовних ресурсів цього джентльмена.

Отож маючи справу з усіма цими проблемами, що ледь не зводили з розуму, хіба ж міг він підійти до незнайомців і почати спокійно ставити їм запитання? Ба навіть та помірна зацікавленість, яку викликала його поява у присутніх, призвела до того, що у нього в животі почало все перевертатися, а лице спалахнуло. Уся його рішучість, якої і так було незгурт, вмить щезла; скориставшись з тих грошей, що йому вручила Джоан Тоуст, він уперше відучора купив собі якогось харчу і, скінчивши їсти, залишив заїзд. Декілька хвилин він безцільно тинявся неоковирними вулицями міста, ніби сподіваючись вгледіти на котрійсь із них Анну. Якби не негода, то він би так і проблукав цілий день, відмовляючись, за браком мужності, визнати, що його сестра, цілком можливо, десь страждає, потрапивши в скрутне становище, і коли б стало заходити сонце, він, зітхнувши, повідомив би Берлінґейму, що його розпитки не дали ніякого висліду. Але невдовзі від вологого вітру, що задував з боку річки Сент-Мері, він змерз і був змушений шукати собі прихистку в безіменному трактирі, єдиній іншій корчмі, яку він, прогулюючись, примітив, щоб замовити собі рому і цим погамувати стукіт зубів.

Цей заклад, як він помітив, був не таким вишуканим, як його конкурент: долівка була викладена мушлями від устриць, столики не були вкриті скатертинами, а в повітрі висів змішаний дух застоялого тютюнового диму, скваснілого пива та несвіжого їдла з дарів моря. Цей останній запах, здавалося, линув не так від страв, як від вологих каптанів завсідників корчми, які також з огляду на інші прикмети скидалися на рибалок. Вони не звернули жодної уваги на Ебенезера, ведучи й далі свої балачки про рибальські сіті та погоду, замислено нависаючи над своїми кухлями та погладжуючи бороди. І хоча ця цілковита байдужість позбавила Ебенезера будь-якої можливості підступити до них зі своїми розпитками, однак водночас вона дала йому змогу відчувати себе не так скуто в їхній присутності; він спромігся підсунути стільця ближче до вогню і настільки осмілів, що, відсьорбнувши рому, став уважніше розглядати інших відвідувачів.

В одному кутку зали йому впав ув око якийсь чоловік, що спав, вклавшись усім тулубом, руками й головою на стіл. Чи то спиртне, розпач чи звичайна втома подіяли як снодійне, поет не міг сказати напевно, але його серце забилося частіше, коли він побачив цю сцену, бо хоч хлоп і не виглядав охайнішим чи менш потяганим за решту присутніх, однак його каптан знавав кращі дні й був пошитий не з простого шкотського сукна роботяг, а із саржі кольору стиглої сливи і був підбитий сріблястим прюнелем — точнісінький близнюк того каптана, який Ебенезер вдягав для авдієнції у лорда Балтимора, а наступного дня запакував у скриню, щоб відправити до Меріленду! Те, що могло існувати два таких каптани, було маловірогідно, оскільки Ебенезер сам обирав собі матеріал і шив каптан на загад у кравця, згідно з тогочасним стилем, який навряд чи можна було стріти де-небудь поза межами Лондона; втім, він не зважився ризикнути і здійняти галас, розбудивши хлопа, а тому подав натомість знак, щоб йому принесли ще рому, і запитав кельнера, що то за чоловік, який там спочиває.

— Та хто його зна, може, губернатор Ніколсон чи король Вільям, — відказав чоловік. — Я не маю звички пхати свого носа у справи моїх завсідників.

— Звичайно, звичайно, — наполягав Ебенезер і сунув йому в руку два шилінги. — Але для мене це може бути важливо — знати, хто він.

Кельнер подивився на монети і, схоже, вирішив, що цього буде вповні достатньо.

— Правду сказати, — вирік він, — то ніхто не знає напевно, ким є цей добродій, хоча він винаймає ліжко нагорі та їсть он за тим столиком.

— Що, оце й усе?! Ти хочеш два шилінги за цю новину?

Кельнер застережливо звів догори вказівного пальця і пояснив, що той сплячий чоловік у Сент-Мері не новачок — він відвідує цю корчму вже декілька місяців, але подейкують, що він не той, за кого себе видає.

— Він дав усім довкола зрозуміти, що він Поет-лауреат Меріленду на ім'я Ебенезер Кук, але він або найбільший шахрай, що коли-небудь рискав у пошуках здобичі в Сент-Мері, або ж боїться власної тіні.

Ебенезер, почувши ці відомості, виказав таку зацікавленість, що подробиці коштували йому ще шилінг.

— Він прибув у Сент-Мері в кінці вересня чи в жовтні, — провадив далі кельнер, ховаючи гроші до кишені, — але звідки і як він сюди потрапив, ніхто напевне не знає, оскільки флотилія прибула і вже відпливла за декілька тижнів до того. Вбраний він був у одяг, який ви оце зараз на ньому бачите, хоча тоді він виглядав розкішним, та й сам він був неначе якийсь фертик зі Святого Павла, походжав з бундючним видом і виголосив, що є Лауреатом Меріленду Ебеном Куком.

— Йсусе, ошуканець! — скрикнув Ебенезер. — І що, його ніхто не запідозрив?

— Та були тут огудники, що хотіли трохи збити йому пиху; авжеж, були, — завершив кельнер. — Щоразу, коли вони просили його прочитати їм якогось вірша, він казав: «Муза не співає по корчмах», — чи щось на кшталт цього; а коли вони спитали, чому він так пізно прибув з Англії, то вирік, що, перш ніж флотилія дісталася Віргінських мисів, з «Посейдона» Джима Міча його викрали пірати, а потім викинули за облавок, маючи намір втопити, але він виплив на берег і з’ясував, що опинився в Меріленді. Тут усілякі штукарі та дотепники почали було з нього збиткуватися, але цю його історію невдовзі підтвердив сам полковник Роботем, радник…

— Не може бути!

Кельнер ствердно кивнув.

— Полковник і його донька пливли разом з ним на «Посейдоні» і бачили, як його силоміць забрали пірати, разом зі слугою та трьома моряками, про яких відтоді ніхто нічого не чув. Декотрі й досі беруть під сумнів історію цього хлопа, позаяк за всі ці місяці ніхто від нього так і не почув бодай одного віршованого рядка, а щоб налякати, досить лише згадати ім'я його батька Ендрю або ж ім'я його тестя.

— Тестя?! — Ебенезер підхопився зі свого стільця. — Ви маєте на увазі Вільяма Сміта, бондаря?

— Я не знаю ніякого бондаря на ім'я Сміт, — засміявся кельнер. — Я мав на увазі полковника Роботема з Телботу, який був достатньо переконаний у його особистості, щоб узяти собі в зяті, але відтоді він довідався про ще одного чоловіка, який видавав себе за Ебена Кука! Він збирається подати до суду на самозванця, а тим часом цей хлоп так його боїться…

— Досить, — похмуро сказав Ебенезер. Залишивши склянку рому непочатою на столі, він без вагань упевненим кроком підійшов до стола, за яким спав чоловік і, побачивши, що там і справді задрімав Бертран Бертон, обома руками трусонув його за плечі.

— Ану прокидайся, негіднику!

Бертран одразу ж підхопився, і тривога від того, що його так нагло збудили, обернулася на жах, коли він побачив, хто його трусив.

— Підлий інтригане! — несамовито прошепотів Ебенезер. — Що ти тепер накоїв?

— Стривайте, пане Ебене! — прошепотів пахолок у відповідь, жалюгідно роззираючись навкруги, щоб оцінити небезпеку свого становища. Але інші завсідники, якщо вони взагалі звернули увагу на цю сцену, споглядали за нею з лінивою цікавістю, вбачаючи в тому якусь розвагу для себе: ззовні виглядало так, ніби вони анітрохи не розуміють, у чому тут справа. — Залишмо це місце, пане, а доти тут ні слова! Мені стільки треба вам розповісти!

— А мені тобі! — відказав поет, і в його голосі лунали неприємні нотки. — Отже, ви дуже непокоїтеся за свою подальшу долю, пане Лауреате?

— І для того є підстави, — зізнався Бертран, досі кидаючи погляди довкола. — Але більше мене турбує ваша доля, пане, і доля вашої сестри Анни!

Ебенезер вхопив його за зап'ястки.

— До біса твої турботи, чоловіче! Що тобі відомо про Анну?

— Не тут! — став благати пахолок. — Ходімо до моєї кімнати нагорі, де ми зможемо поговорити, нікого не боячись.

— Це ти чогось боїшся, а не я, — мовив Ебенезер, але дозволив, щоб Бертран провів його східцями нагору. Він помітив, що предмети одягу слуги, починаючи з перуки й закінчуючи пантофлями, були речами з його скрині, всі виглядали доволі поношеними та потребували прання; але сам чоловік, хоч очі його були каламутні від сну та ляку, очевидно значно поліпшив свій стан, вдаючи із себе лауреата. Він набрався тіла, а його постава, хоч він і виглядав якимось скуйовдженим і неохайним, прибрала гідності — безперечно, він більше приваблював до себе, ніж його хазяїн. Коли вони нарешті ввійшли в Бертранову кімнату, єдиними меблями якої були ліжко, стілець і вмивальник, Ебенезер уже ледь стримував своє обурення.

Слуга озвався першим.

— Як так сталося, що ви опинилися тут, сер? Я думав, що ви ув'язнені в Молдені.

— Ти знав! — Ебенезер побілів на виду. — Ти знав, у якому жалюгідному становищі я був, і скористався з цього собі на пожиток.

Від гніву його охопила така слабкість, що він був змушений сісти на стілець.

— Прошу, вислухайте, що я маю вам сказати, — став благати Бертран. — Це правда, що наприпочатку я став грати вашу роль, аби потішити своє марнославство, але невдовзі хоч-не-хоч я вже був змушений це робити, і коли я почув, що вас там утримують проти волі, то єдиною моєю метою було зробити вам послугу.

— Знаю я твої послуги! — вигукнув поет. — Бажаючи зробити мені послугу, ти програв усі мої заощадження на «Посейдоні» та на додачу здобув мені славу звабника жінок!

Але на Бертрана це не справило сильного враження, і він наполіг, щоб йому дали змогу все пояснити.

— Ніхто не прагнув більше, ніж я, — вирік він, — залишитись у Лондоні зі своєю Бетсі, і я навіть ладен був би ризикнути і вручити свого стручка Ральфу Бердселу — як то кажуть, Краще вже згубити хліба шмат, ніж втратити весь буханець. Але Доля визначила інакше і…

— Нумо обійдемося без твого скиглення і передмови, — наказав хазяїн, — й одразу перейдемо до твоєї побрехеньки.

— Я лише хотів сказати, пане, що ось я тут, і мене із дамою мого серця розділяє пів світу, зі мною жорстоко обійшлися ті кляті пірати, і, крім того, я був дуже розчарований, втративши свій острів в океані…

— Втративши свій острів в океані!

— Еге ж, паночку. Тобто я хочу сказати, що не кожен день чоловіку доводиться бачити, як сім золотих міст вислизають у нього, так би мовити, крізь пальці, не кажучи вже про моїх ясношкірих дівчат-язичниць, що були б ладні вдатися до будь-яких бісівських штук, які спали б мені на думку, приносили б мені тістечка та келишок пива щогодини…

— Давай, давай, ач як пустив слинку!

— А отой мій шляхетний Дрейкпекер, нехай Бог благословить його серце, — великий і чорний, мов шкотський бик, чоловік такий, що й вавилонську блудницю здатен вграти, а разом з тим такий покірний парафіянин, що ним міг би похвалитися будь-який бог, і котрого ви віддали, щоб він доглядав якогось смердючого дикуна…

— Їй-бо, чоловіче, облиш цю історію і починай уже розповідати свої байки! Я ж був при тому!

Із цим твердженням Бертран не міг не погодитися.

— Я вам усе це тут розповідав лише для того, — сказав він, — щоб допомогти зрозуміти, у якій притузі я опинився і яким жалюгідним себе відчував, коли свинарка сказала нам, що ми у Меріленді, і я був змушений, так би мовити, упасти з Небес у Пекло.

— Байдуже, чи то твоє жалюгідне становище, чи то твоя легкодуха натура, — мовив у відповідь поет, — але я й так усе добре зрозумію і без твоєї допомоги. А щодо свинарки… — Він завагався, подумавши, що краще буде не оголошувати про свій шлюб, і натомість зажадав, щоб слуга почав свою розповідь, відколи той прибув до Сент-Мері-Сіті близько трьох місяців тому, та дав звіт щодо своєї поведінки в найкоротший і найясніший спосіб, наскільки йому дозволяє така безперервна низка крутнів.

— Єдиним моїм бажанням є саме так і зробити, пане, — запевнив Бертран. — Я лише прошу вибачити мені оте моє лукавство, що я виявив наприпочатку й думав загладити цим вступом; решта ж більше заслуговує на поблажливість і спочуття, ніж на догану, і я все залюбки вам відкрию, як то зробив у розмові з вашою бідолашною сестрою і зробив би, спілкуючись із самим паном Ендрю, який спочатку і відіслав мене до вас на Паддінґ-Лейн з однією лише метою у цьому широкому і порочному світі…

— Із якою? — вигукнув Ебенезер. — Викрасти моє ім'я і чин, аби звести у Радника його доньку? А щоб я здох, коли не виб'ю з твоєї шкіри батогами бодай одне чесне речення англійською мовою!

— …бути вашим порадником і захисником, — мовив Бертран, і коли його хазяїн зробив рух, немов збираючись напасти, він відступив на протилежний бік ліжка і поквапився розпочати розповідь. Відкриття, що вони перебувають у Меріленді, а не на Сиболі, пояснив він, і як наслідок усвідомлення того, що він більше не божество, а лише звичайнісінький слуга, так гнітюче вплинуло на нього, що коли, за наказом Тімоті Мітчелла, він разом з іншим слугою вирушив привезти скриню Ебенезера, то не зміг не піддатися спокусі видати себе за Лауреата, хоча б на час свого відрядження. Тим-то він і виголосив своєму компаньйону, що насправді він і є Ебенезером Куком, а той чоловік у капітана Мітчелла — його слуга, і що вони лише на якийсь час, маючись на бачності, помінялися ролями. Одначе, повів далі він, їх зустріли в Провінції доволі тепло, і тепер цей перевдяг був не потрібен. Потім вони забрали скриню, що була записана на Ебенезера Кука, і, домовившись про нічліг для пана і його слуги, Бертран надумав далі діяти самостійно, аби дістати якомога більшу вигоду зі свого чину, який він здобув на такий короткий строк.

— Усе йшло добре, — зітхнув він, — до тієї години, коли я залишив заклад Вансверінґена, розташований трохи далі по цій вулиці. Сонце підбилося височенько, і мене трохи розвезло від рому; поки я стояв, роздивляючись, де я, якась гарненька, що куди там, молода панночка зі слізьми на очах підійшла до мене і з криком «Любий Ебенезере!» обхопила мене руками за шию. Це була Люсі Роботем, ота сама хвойдочка, що переслідувала мене на «Посейдоні» і вважала, що мене вже давно забили пірати!

Заради старих часів, вів далі Бертран, він пригостив обідом у Вансверінґена міс Роботем, чий татусь засідав у раді Сент-Мері, і коли вона зняла своє манто, щоб сісти до столу, він, на своє здивування, помітив, що вона вагітна. Він став розпитувати її (Ебенезер поморщився від самої думки), і вона знову залилася слізьми і зізналася, що, коли вони прибули до Меріленду, її обдурив, пообіцявши з нею одружитися, велебний Джордж Табмен, отой самий, чиї таланти до спекуляцій довели до злиднів половину пасажирів «Посейдона» і якому вона дала запліднити себе в будиночку пароха парафії Порт-Тобакко лише для того, щоб невдовзі після весілля довідатися про те, що їхній шлюб незаконний, бо велебний Табмен забув розлучитися зі своєю першою дружиною, що залишилася в Лондоні. Полковник Роботем одразу ж домігся, щоб шлюб скасували, і, крім того, звернувся до єпископа з клопотанням, щоб той учинив слідство проти Табмена і заборонив відправляти служби йому і велебному Перегріну Коні, який, як він стверджував, свідомо благословив двоженський союз свого колеги, але всього впливу полковника в Провінції не стало, щоб знайти ще одного чоловіка для Люсі чи сповільнити прояви ознак її стану, які вкупі з її репутацією жінки не дуже розбірливої у своїх зв'язках усунули її з переліку дівиць, з якими варт одружуватися джентльменам.

— Отож тоді я й зрозумів, чого вона так зраділа, побачивши мене живим, — мовив пахолок. — Я поставився до неї з великим спочуттям, хоча й не збирався одружуватися з нею як Бертран Бертон, не кажучи вже про те, щоб зробити її дружиною Ебенезера Кука! Як то кажуть, Дім завжди стоїть готовий, а от дружину ще треба створити. Однак я приховав свої почуття і ні словом, ні ділом не виказав, що укмітив, у чому полягає її підлий викрут. Якраз навпаки, я став доброхіть вдавати із себе люб'язного Лауреата, аби краще вивідати, які ще козирі приховує ця дівка про запас.

— І поза всяким сумнівом, знову почати з того місця, на якому ти зупинився на борту «Посейдона».

Бертран підвів догори вказівного пальця.

— Я не стану заперечувати, що ми зробили одне одному приємність, перш ніж день добіг кінця, — щиро сказав він. — Я таки перехилив келишок-другий, і в мені почали, так би мовити, вигравати бісики, і я прагнув знову побачити ту знамениту емблему, якою так хизується Люсі. Вона вся в ластовиннячку, присяй-бо, і…

— Я знаю, знаю, — нетерпляче мовив Ебенезер. — Вона схожа на Велику Ведмедицю, ну, і так далі.

Бертран, пригадавши, у захваті клацнув язиком.

— Та й крім того, то неабияка втіха — мати справу з дівчатами, котрі нещодавно зайшли у тяж…

— Ні, о Боже, мене знудить!

— У всякому разі, — завершив пахолок, стиснувши плечима, — я дійшов висновку, що ця дівка отримала по заслугах, бо вона обібрала вас, вдавшись до отих хитромудрих і підступних ставок і заклáдів.

— До речі! — вигукнув Ебенезер. — Коли вже мова зайшла про заклáди…

— Ні слова більше, — усміхнувшись, урвав його Бертран. — Те ж саме питання спало і мені на думку тієї ж таки хвилини, коли я її уздрів, і коли надійшла слушна хвилина, я прямо запитав її, хто ж таки зірвав банк і виграв ту останню величезну ставку на кораблі, коли я заклав увесь мис Кука, аби отримати назад ті гроші, що втратив раніше. Спочатку вона не хотіла відповідати, але коли я пригрозив їй, що пройдуся своїм паском по її сідничках, як то я мав звичай робити із Бетсі, коли вона починала дражнитися, тільки тоді мені і вдалося вирвати з неї правду, яка полягала в тому, що вона сама, змовившись із Табменом і тим сучим сином капітаном Мічем, виграла той приз!

— О Боже!

Виграш, вів далі Бертран, розділили потім між трьома партнерами, і Табмен збільшив свою частку, запліднивши міс Роботем й одружившись із нею (спочатку перше, а потім, як тепер з'ясувалося, друге). Коли здійснилася передача прав власності, він відкрив двоженську природу цього шлюбу, сподіваючись так позбутися дівчини, але у своїх планах він не врахував гніву свого нового тестя, який досить швидко викрив цю справу і вжив законних заходів, про які йшлося раніше.

— А що ж сталося з власністю? — поцікавився Ебенезер. — Невже Табмен і досі нею володіє?

Слуга всміхнувся.

— Щодо більшості, то так, він володів нею, коли йдеться про той час, за який я розповідаю, і він і досі ще володіє більшістю, принаймні про інше мені нічого не відомо. Але окрім моєї ставки, весь його виграш складався з готівки чи рухомого майна, як-то: коней, пірог, діжок дур-зілля. Мис Кука був єдиним справжнім маєтком, який він виграв…

— А хай ти будеш проклятий, що заставив його!

Бертран звів брови.

— Либонь, це була, зрештою, не така вже й дурниця, пане. Цей негідник ніколи нічого подібного не вигравав, тим паче що він вважав, що пірати забили нас, і боявся заявити про свої права, побоюючись, що суд може дізнатися про його зловмисні звички і діяння.

— Це тільки збільшило б його шанси, якби він дізнався, — мовив Ебенезер, але в його голосі чулося полегшення. — Чесному чоловікові зле ведеться в мерілендському суді. Давай далі.

Унаслідок цього, вирік Бертран, велебний Табмен вдовольнився виграшем, що міг зібрати у джентльменів як борги, не звертаючись до суду, і, намагаючись погамувати гнів полковника Роботема, пов'язаний зі скасуванням шлюбу, він передав Люсі квит на право володіння маєтком на мисі Кука за декілька днів до зустрічі з автором цієї розписки.

— Вона так само, як і Табмен, мала сумніви щодо того, яке рішення винесе суд з приводу цього квита, — мовив пахолок. — І сподівалася, що я перепишу на неї папери на право власності, як то і личило б джентльмену, особливо якщо зважити на її стан, але коли я не виказав жодних ознак того, що маю такий намір, їй нічого не залишалося, як знову вдаритися в сльози та вдатися до погроз.

Наступним кроком, пояснив Бертран, він відіслав іншого слугу назад до капітана Мітчелла, як і звелів Тімоті, і вже збирався подумати про те, як переправитися до Молдену самому і доставити туди свій вантаж. Одначе, вирішивши, що його хазяїн не буде сильно зважати на непередбачену кількаденну затримку і складнощі, пов'язані з отриманням і доставкою скрині, він, прийнявши запрошення полковника Роботема, затримався ще на один день у Сент-Мері, а потім ще на один і ще на один, ніяк не бажаючи відмовлятися від принад життя, що йому давав його чин, і ласк, які у відчаї дарувала йому Люсі. Упродовж цього часу його господар і коханка поперемінно то улещували його, то погрожували: їхньою головною метою було поєднати шлюбом домівки Куків і Роботемів і таким трибом єдиним махом розв'язати всі свої проблеми; коли ж ні, вони присяглися передати справу до суду, попри те що їхні вимоги, з погляду правосуддя, були доволі сумнівними, сподіваючись на те, що з приданим у вигляді мису Кука навіть вагітна хвойда зможе знайти чоловіка доброго походження, згодного взяти з нею шлюб. А що жодна сторона не могла торгуватися вповні з позиції сили, то вся спірка звелася до тонких натяків і двозначних заперечень, і Бертран, одіславши скриню кількома днями раніше, насолоджувався цілим тижнем таких неквапливих розваг і розкошів, які більшість слуг можуть смакувати лише у своїх мріях.

Одначе під кінець того тижня він почув од одного шинкаря у Вансверінґена, словам якого можна було цілком довіряти, що якийсь чоловік на ймення Ебен Кук, який мешкає на Східному узбережжі, повністю відписав свій маєток звичайнісінькому бондарю. Чи зійшов на нього якийсь святобливий дух справедливості, чи то він сповнював якісь темні та зловісні зобов'язання, чи, може, то була лише помилка — про те точилися суперечки; і, здійснивши передачу прав на майно, яка, вочевидь, була цілком законною, сам Кук смертельно захворів, і тепер його доглядали в маєтку, який він втратив, в обмін на що він погодився одружитися з донькою бондаря, шльондрою.

— Ця новина ледь на звалила мене з ніг, — сказав пахолок. — Ніхто не мав жодних сумнівів, що я насправді був Ебеном Куком — адже ви маєте визнати, пане, що хоч би якими були ваші принципи, я таки маю хист до того, щоб вдавати із себе поета, — але стали очікувати, що я негайно ж подамся до Дорсету й викрию їх обох — і того бондаря, і того безчесного самозванця. Ба більше, було жахливо почути, яке нещастя звалилося на вас, і ще жахливіше думати, що ви лежите десь на порозі, так би мовити, смерті й змушені були одружитися з якоюсь паскудною служницею-замазурою…

Ебенезер звів руку.

— Облишмо цю твою дивовижну жалість, — сказав він. — Я певен, що тобі в полковника й шматок до горла не ліз, і ти став не таким палким коханцем Люсі.

— Саме так і було, — визнав Бертран. — Хоча, звісно, я жодним чином цього не виказав.

— Звичайно, що ні.

Натомість, вирік Бертран, він зізнався полковнику Роботему, що ті ж самі зрадники короля, які наказали піратам викрасти і вбити його, тепер намагаються занапастити його в Провінції, щоб він силою свого пера не пролив на них світло, викривши їхні заколотницькі змови. Отож, аби запобігти їхнім каверзам, він і послав свою людину, щоб вона під виглядом Лауреата розвідала, що там і до чого, — отого самого секретаря, який і раніше з власного бажання служив йому в цій ролі, — і гадки не маючи, чим ця хитрість обернеться для нього. Тоді полковник, радий прислужитися своєму гостеві як тільки можна, запропонував негайно поклопотатися за нього перед губернатором Ніколсоном, який щиро ненавидів навіть усілякі суперечки, а що вже казати про заколоти; але Бертран запропонував зовсім інший план нападу, настільки приємний для Роботемів, що вони одразу ж відкрили свої карти і зі слізьми на очах його обійняли.

— Я ледь не вмираю зі страху в очікуванні того, що маю зараз почути, — сказав поет.

— Це було зарівно і просто, і досить дієво, — зітхнув слуга, — чи принаймні так воно здавалося, коли я це замислив. Я запропонував, аби ця справа залишилась entre nous[82]…

— Entre nous? Їй-бо, ти що, уже навчився плести інтриги й французькою?!

Бертран почервонів.

— Це слово, яке вживає Люсі, коли має намір забагатіти чужим коштом. Мій задум, як я казав, полягав у тому, щоб ця справа залишилась entre nous, доки я не з'ясую краще, у якому ви стані та як можна вам краще прислужитися; я не бачив ніякої користі в тому, щоб відкрити Роботемам своє справжнє ім'я і посаду, як не бачив ніякого сенсу в тому, щоб ризикнути викрити себе, звернувшись зі своїм клопотом до губернатора. Я ознаймив, що дав вам довіреність на право розпоряджатися майном, щоб ви могли краще вдавати із себе Лауреата, і що ці повноваження давали бондарю певні, хоч і доволі хисткі права на мис Кука, якщо спробувати оскаржити їх у суді, де до цієї справи можуть поставитися упереджено; бо хоча уступна була зроблена несправжнім Лауреатом (так я сказав полковнику), проте самозванець був моїм законним агентом і уповноваженою особою, а відтак мав право укладати угоди від мого імені.

— Присягаю, ти не менш голінний казуїст, ніж Річард Совтер! — сказав Ебенезер. Бертран просяяв.

— Це лише, так би мовити, закуска й салат до того, що сталося потім, пане: одразу ж після цього я запропонував пошлюбити панночку Люсі, пояснивши, що хоч її права на маєток в очах закону мають не більшу вагу, ніж підтирка з паперу, однак вони все ж стоять поперед будь-яких вимог, що можуть висунути якісь зрадники; але якщо я стану підтримувати їх як автор квита, чоловік позивачки і справжній Лауреат Меріленду, то тоді можна буде переконати присяжних і на суді у самого Диявола!

— Ти тільки послухай! — скрикнув поет. — Ти збирався вкрасти мій маєток разом із моїм ім'ям і чином!

— Його й так уже вкрали, — нагадав йому Бертран. — А я мав намір викрасти його назад і повернути законному власнику, якщо вийде, після чого я міг би назвати своє справжнє ім'я, а Люсі Роботем могла б тоді йти під три чорти, хоч вона й буде моєю законною дружиною!

Він додав, що полковник був радий почути цю пропозицію, а Люсі й поготів; отож одразу ж тоді й уклали шлюб і консумували його так, що не прискіпаєшся, і хоча він так і не зміг, як на те сподівався, вписати у квит пункт, згідно з яким маєток переходив би у власність чоловіка, але він усе-таки вважав, що мис Кука врятовано.

— Я просто приголомшений цією двоїстістю! — сказав Ебенезер. — І де ж це нещасне створіння, яке ти обдурив, і її бідолашний татусь? Як так сталося, що ти сидиш, зіщулившись від страху в цій корчмі, замість того щоб панувати в Молдені?

— Полковник ці два останні місяці роз'їжджає десь на півночі у справах, — зітхнув Бертран, — а його донька, на моє прохання, поїхала разом з ним. Я заявив, що вона в небезпеці через тих зрадників і повинна залишатися з батьком, принаймні доки не розродиться, але, правду кажучи, я повністю живу коштом полковника, і коли б він тоді не поїхав, то того ж таки дня мене викрили б як справжнісінького жебрака. Мені ще пощастило, що Люсі відклала декілька фунтів, котрі віддала мені на зберігання: цього якраз стало на те, щоб купити собі щось попоїсти і випити та сплатити за оцю вошиву кімнату.

З його слів, він марно намагався довідатися щось про долю Ебенезера та втілити в життя отой свій хитрий план, що собі намітив: руки в нього були зв'язані за браком коштів і можливостей повпливати на щось, допоки не повернеться полковник.

— У всякому разі цю гру закінчено, — підсумував він похмуро. — Полковник Роботем повертається наступного тижня до Телботу, і якщо він не дізнається правду від вашого батька, то йому все стане зрозуміло, щойно він побачить, в якому я стані. Або ж сам пан Ендрю розшукає мене тут, коли взнає, що вас у Молдені немає, — останнього разу мені б нізащо не вдалося уникнути зустрічі з ним, якби ваша сестра не попередила мене, що він їде…

— А де ти знайшов Анну, і де вона зараз?

— Це вона знайшла мене, — сказав Бертран, — того самого дня, як зійшла на берег у Меріленді. Вона прийшла, щоб знайти вас у цій кімнаті, де, як то всім у Сент-Мері відомо, мешкає Лауреат, і я спочатку ледь впізнав її, так вона постаріла.

Ебенезер поморщився.

— Вона була просто ошелешена, побачивши мене, а я — її. Я розповів їй усе, що мені було відомо про вашу гірку долю, ні словом не обмовившись про свою, і хоча я благав її не поспішати і не робити необачних вчинків, її ніщо не могло втримати і вона мусила того ж таки дня, не зважаючи ні на яких зрадників, перетнути Затоку, щоб виглядіти вас чи померти на вашій могилі.

— Дорога, люба Анно! — вигукнув Ебенезер і одразу зашарівся, пригадавши Берлінґеймову ранкову розправу. — Що трапилося далі?

— Щоб переправитися і дістатися річки Чоптанк, вона сіла на якийсь шлюп, — сказав Бертран. — Я розмовляв потім з тим капітаном, і він мені сказав, що вона зійшла на берег у якомусь місці, що зветься Тобакко-Стік, це найближча до мису Кука якірна стоянка. І відтоді ні я, ні будь-хто інший, наскільки я знаю, не мав про неї жодних відомостей.

— Боже милостивий! Жодних відомостей? — Й Ебену стрельнула до голови думка така жахлива, що йому аж в горлі перехопило: Вільям Сміт, напевно, був дуже сердитий, що він втік з Молдену, порушивши свій договір про найм, а Джоан Тоуст палала ще більшим гнівом від того, що її кинули; припустімо, що бідолашна Анна потрапила в їхні пазурі, і вони помстилися їй за все, що накоїв її брат!

— Хай її Бог боронить! — ледь видихнув він до Бертрана, швидко підводячись зі стільця. — Вони могли примусити її стати повією! І звідкіля нам знати, може, саме цієї хвилини якийсь брудний плантатор чи здоровецький жукуватий дикун…

— Агов, пане! Що ви там кажете? — Бертран з тривогою підскочив, щоб поплескати по спині свого хазяїна, у якого стався напад надхи і якого, здавалося, ось-ось знудить.

— Найми нам човна, — наказав Ебенезер, допіру перевівши дух. — Цієї ж хвилини ми вирушаємо до Молдену, і начхати на наслідки!

Не згадуючи про те, що він кинув Джоан Тоуст напризволяще, він коротко, як міг, розповів здивованому слузі про сумний стан речей у Молдені, пояснив обставини свого від'їзду, те, як Генрі Берлінґейм його порятував, згадав про ту величезну змову, що учиняють у Провінції, і про небезпеку, що чатує на Анну, дарма, приїхав Ендрю до мису Кука раніше за неї чи ні.

— Я розповім тобі більше, коли будемо пливти, — пообіцяв він. — Не можна втрачати ні хвилини!

— Я знаю одного капітана, якого ми могли б найняти, — наважився запропонувати Бертран, — і мені байдуже, хто мене вб'є — ваш бондар чи полковник Роботем, коли знайде мене, але, по щирості, у мене залишився лише шилінг з грошей Люсі…

Від цього нагадування його гнів на слугу знову спалахнув, і Ебенезер був ладен почати знову лаяти його за те, що той так жорстоко обійшовся з Люсі Роботем, але він вчасно обірвав себе на півслові й аж здригнувся, намагаючись притлумити в собі цей потяг.

— У мене досить грошей, — буркнув він, не даючи жодних пояснень, звідки вони взялися.

На березі вони знайшли капітана, про якого казав Бертран, і, попри те що було вже далеко за полудень і погода не віщувала нічого доброго, цей джентльмен таки погодився за обурливо високу плату в три фунти стерлінгів переправити їх до мису Кука на своєму невеличкому рибальському човні. Коли вони збиралися ступити на борт, Ебенезер пригадав, що в нього призначена зустріч біля будинку уряду.

— Присяй-бо, я ледь не забув, мені ж треба залишити кілька слів для Генрі Берлінґейма, який збирався попрохати Джона Куда про поміч, — він усміхнувся, побачивши Бертранове здивування. — Це надто довга історія, щоб розповідати її зараз, скажу лише одне: Тім Мітчелл, який послав тебе сюди, зовсім не є сином капітана Мітчелла — це Генрі Берлінґейм.

— Не може того бути! — на обличчі слуги проступив жах.

— Не хто інший, як він, — підтвердив поет.

— Тоді вам більше потрібно читати молитви, ніж писати послання, — мовив Бертран. — І хай нас усіх Бог береже!

— А це що за дурниці?

— Вашому другу не треба далеко ходити — варто лише зазирнути в дзеркало, щоб знайти Джона Куда, — вирік пахолок. — Він і є Джон Куд!

4

Поет перетинає Чесапіцьку затоку, але так і не потрапляє до порту призначення

— Це щирісінька, як саме Євангеліє, правда, клянуся! — правив своєї Бертран. — Щоб взнати новини, немає кращого місця, ніж корчма у Сент-Мері, і всі ці місяці я тримав і очі, і вуха широко відкритими. Та ж кожен наймит знає, що Тім Мітчелл — то Джон Куд у перевдязі, а ви мені тепер кажете, що пан Берлінґейм — це Тім Мітчелл; присяй-бо, мені слід було б раніше здогадатися! Таж вони одного тіста книш!

Ебенезер похитав головою.

— Важко придумати якесь твердження, що було б настільки ж неправдоподібним, як твоє. — Однак він не виказав жодних ознак обурення, як то, бувало, робив у інших випадах, коли пахолок зводив наклеп на його колишнього вихователя.

— Ні, пане, повірте мені; це ж ясно, як двічі по два. Подумайте тільки: де ви вперше почули про цього лиходія Джона Куда?

— У лорда Балтимора, перед тим як вирушити в подорож, — відказав Ебенезер. — Тобто…

— А коли Куд почав сіяти розбрат і вчиняти ребелії в Провінції? Хіба це не сталося саме тоді, як Берлінґейм туди приїхав? І хіба ж це не правда, що коли пан Берлінґейм прибуває до Лондона, то він вам каже, що і Куд там також перебуває?

— Але боронь Боже…

— Невже ви думаєте, що пан Берлінґейм міг би провести бодай дві хвилини в товаристві Слая та Скеррі, видаючи себе за Куда, а тим паче здійснити разом з ними подорож, що тривала три місяці? Таж у це неможливо повірити!

— У нього неймовірний талант до перевтілення, — став заперечувати Ебенезер.

— Ще б пак, їй-бо, та хто б ото сумнівався! Із того, що я почув від вас та інших, він видавав себе за Балтимора, Куда, полковника Сеєра, Тіма Мітчелла, Бертрана Бертона й Ебена Кука, про решту я вже мовчу, і його ще жодного разу не викрили! А який же найголовніший талант Джона Куда, якщо не цей самий? Хіба він не вдавав із себе католицького священника, протестантського пастора, генерала та кого хочете? Хіба не має він звички подорожувати інкогніто, так що його підлеглі заледве знають його справжнє обличчя?

— Але ж він шість років був моїм вихователем! Я знаю цього чоловіка! — І щойно він сказав це, як одразу ж зрозумів, наскільки безмежно хибним є це твердження. І хоча він і далі крутив головою, немов відмовляючись вірити, але коли їхній перевізник звернувся до нього, він одкинув думку повернутися назад до заїзду, щоб залишити повідомлення, і рибальський шлюп рушив униз по річці Сент-Мері.

— Усе так швидко міняється, і все так заплутано! — поскаржився він незабаром, коли вони з Бертраном сховалися від негоди у крихітній каюті за щоглою. Він думав не тільки про Берлінґейма та переоцінку Балтимора і Куда, яку того ранку так переконливо відстоював його колишній вихователь (і це після заяви Бертрана, здавалося, якраз найбільше його і викривало), а і, власне, про Бертрана, Джона Макевоя і, по суті, усіх інших. — Кожен виявився кимось іншим — не тим, за кого я його вважав!

— Багацько є чого, — кивнув похмуро слуга, — про що такі людці, як ви та я, і гадки не мають. Усе насправді до біса інакше, ніж здається.

— Але ж, о Боже… — Ебенезер губився у дратівливих здогадах. — Почнімо з того, що звідки мені знати, подорожував я з Берлінґеймом чи з кимось іншим, коли він змінює все — від обличчя до своєї філософії щоразу, як я його знову зустрічаю? Можливо, Берлінґейм помер шість років тому, або є бранцем Балтимора, або потрапив у полон до Куда, а всі ці інші є тільки самозванцями!

— Це не виключено, — визнав Бертран.

— А ця війна між Балтимором і Кудом! — різко засміявся Ебенезер. — Звідки нам знати, хто правий, а хто ні й чи насправді це війна? І що мене утримує від того, щоб сказати, що вони вчинили змову, і всі ці ознаки заколоту — це лише прикриття, що приховує якусь їхню страшну співпрацю?

— Це б мене анітрохи не здивувало, якщо хочете знати. Я ніколи не довіряв цьому якобіту Балтимору; власне, вірив йому не більше, ніж Берлінґейму.

— «Якобіт», кажеш? Яким же невинним селюком ти став! Гадаєш, що твій король Вільям не змовився таємно із Яковом, як він змовився з Людовіком і Папою Римським? Хіба не добре відома річ те, що Історія набагато частіше твориться таємними рукостисканнями, ніж усіма парламентами у світі?

— Багато є чого, що могло б здивувати чесну людину, якби вона тільки про це взнала, — пробурмотів слуга, посовався і пильно подивився на небо, яке затягували хмари.

— Присяй-бо, із тебе більший мудрець, ніж із Сократа, приятелю! Ці твої висловлювання треба написати золотими літерами на антаблементах будівель громадських установ, щоб їх ніхто не забував! І що, окрім дитячої невинності, переконує силу-силенну людей, що церква не опирається на бурдей чи що Бог і Сатана не тримають рук в одній вазочці для печива?

— Е, паночку, це ви вже щось надто далеко зайшли! — стишеним голосом мовив Бертран. — Деякі речі знаєш так само добре, як і своє ім'я.

Ебенезер знову розсміявся якимось нервовим сміхом, неначе у нападі пропасниці.

— Тоді ти й справді віриш у те, що розмовляєш з Ебеном Куком? Як же так сталося, що ти досі так і не здогадався, що Джон Куд — це я?

— Ні, паночку, годі вже вам! — став благати слуга. — Вас спіткала і придавила лиха доля, і ви не відаєте, що кажете. Прошу вас, заспокойтеся!

Але поет лише лиховісно зиркнув.

— Ти можеш обдурити інших, вдаючи із себе тюхтія слугу, але не Джона Куда! Я знаю, що ти Ебенезер Кук, і цього разу тобі вже не втекти від смерті!

— Я скажу капітану, щоб він відвіз нас негайно назад до Сент-Мері, пане, — заскімлив Бертран, — і гукну гарного лікаря, щоб він пустив вам кров. Все одно вже пізно, щоб перепливати затоку, і їй-бо, гляньте он на ті баранці на хвилях! Сон і відпочинок, відпочинок і сон зроблять з вас до ранку нову людину, даю вам слово. Тільки подивіться, що там робиться за кормою: там вже вирує справжнісінький ураган! Я скажу капітану…

— Ні, чоловіче, вертайся назад; я більше не буду дражнитися. — Він заплющив очі й потер їх великим і вказівним пальцями. — Просто… та нехай уже, у мене в голові зринула одна сцена, про яку я забув і згадав оце лише зараз, і я подумав… — Він загнувся, вщипнув себе безжалісно за руку, щось прогарчав, відчувши біль, і зітхнув.

— Будь ласка пане, звідтіля наближається страшенний шторм! Ця клята цяцька піде на дно, що каменюка!

— Ти справді думаєш, що ми можемо потонути, тут і зараз? Та річ, про яку я згадував, що прийшла мені до голови, — це було на Паддінґ-Лейн у березні… гай-гай, здається, це було років п'ять тому! Мені запропонували укласти щось на кшталт парі з Беном Олівером, то була безецна справа, і я втік до себе додому, відчуваючи сором і образу…

— Їй-бо, ви тільки подивіться, як нею гойдає, пане, а ми далеко від берега!

Поет наче й не чув, із яким жахом промовляє його слуга.

— Коли я знову опинивсь один у своїй кімнаті, то відчув суцільний нестерпний стид; мені страх як кортіло повернутися назад, щоб повестися як справжній мужчина з Джоан Тоуст у тій винарні, але мені забракло мужності для цього, й отак посеред цих роздумів я і заснув за своїм письмовим столом.

Човен нахилився так, що Бертран впав на коліна; обличчя його пополотніло.

— Усе це дуже добре, пане, достоту, дуже добре; але я мушу крикнути капітану, щоб він вертав назад! Ми зможемо знайти й забрати міс Анну іншим разом, коли розпогодиться!

Ебенезер вирік, що вони заберуть її зараз, і провадив далі.

— Те, про що я тільки-но згадав, — мовив він, — це те, як Джоан Тоуст, постукавши у двері, розбудила мене, і який я був здивований, побачивши її, і спросоння нізащо на світі не сказав би, чи то був сон, чи ні. І я пам'ятаю, як міркував собі, що це, безперечно, якийсь немилосердний сон, адже нічого такого дивовижного у справжньому житті ніколи не трапляється. Усі мої радощі й болещі почалися разом із цим стуком у двері, і вони настільки фантастичні, що я із подивом питаю себе, чи я й досі ще не на Паддінґ-Лейн, сповитий сном, а вся ця жахлива історія мені лише сниться.

— Якби ж то дав Бог, щоб так воно і було, пане! — вигукнув слуга. — Йсусе! Чуєте, як завиває вітер, і бачите, як небо потемніло!

— Мені, бувало, снилися сни, які здавалися справжнішими, ніж це, — мовив Ебенезер, — і Анні також, багато разів. У нас була одна штука, до якої ми вдавалися дітьми: коли на нас нападали нумідійські леви або ж ми падали з якоїсь скелі у Карпатах, ми зазвичай казали: «Це тільки сон, і зараз я прокинуся; це тільки сон, і зараз я прокинуся». І справді, ми прокидалися у своїх ліжечках в Сент-Джайлзі! Та хіба тільки це? Ми, бувало, питали себе, перемовляючись ввечері крізь прочинені двері, лежачи у своїх опочивальнях, чи не є часом усе життя і світ таким сном; багато, багато разів ми були ладні спробувати цю нашу чарівну примовку, але думали, а що як ми прокинемось у світі, де нема ні людей, ні Землі, ні Сонця, а тільки безтілесні духи в пустоті. — Він зітхнув. — Але ми так ніколи і не спробували…

— Спробуйте зараз, пане, — став благати Бертран. — Поки ми ще не втопилися, бо тоді вже буде запізно для заклинань! О Боже, пане, спробуйте зараз!

Поет розсміявся, але його гарячковий шал уже минув.

— У всякому разі тобі це нічим не допоможе, Бертране. Причина, чому ми так ніколи й не спробували, полягала в тому, що ми знали — лише один з нас міг бути Сновидцем Світу — так ми його називали, — і ми боялися, що коли це спрацює, то лише один з нас прокинеться в якомусь дивному новому космосі, і йому відкриється, що в нього немає близнюка, хіба що тільки уві сні… Яка тобі від того користь, якщо я врятую себе і залишу тебе тут тонути?

Але Бертран заходився несамовито щипати себе, примовляючи:

— Це тільки сон, і зараз я прокинусь! Це тільки сон, і зараз я прокинусь!

Його стурбованість безпекою човна була цілком виправдана. Раптовий сильний вітер, що дув з південного заходу, громадив у відкритих водах Чесапіку хвилі такі велетенські, які поету доводилося бачити хіба що в шторм коло берегів Корву поміж Азорських островів, але замість «Посейдона» тоннажністю двісті тонн і команди з понад двох десятків людей його життя тепер залежало від шлюпа завдовжки менш як сорок футів, що мав тільки гафель і яким керували лише один білий чоловік і пара кремезних муринів. Уже стало сутеніти, хоча не було ще і п'ятої години; перспектива пропливти п'ятдесят миль у такому морі в цілковитій темряві здавалася справжнім самогубством, і нарешті, попри бажання невідкладно відшукати Анну, він спитав капітана — сивого джентльмена на ім'я Керн, — чи не краще було б їм повернутися назад до Сент-Мері.

— Власне, саме це я і намагаюся зробити ці останні пів години, — роздратовано відказав капітан і пояснив, що навіть прибравши клівер і топсель і взявши третій риф на гроті, він не зможе запливти круто до вітру назад у Потомак, який був із навітряного боку; часті пориви вітру були такими сильними, що навіть мінімального клаптика вітрила, потрібного для того, щоб іти проти вітру, могло б виявитися цілком досить для того, щоб надломити щоглу або ж перевернути шлюп. Єдиним можливим виходом було б кинути котву, але навіть це, за словами капітана, було б тимчасовим рішенням: якщо дно виявиться добрим і котва триматиметься, то від першого-ліпшого потужного пориву вітру косяк порветься; а так його тягтиме з великою швидкістю у підвітряний бік і вони дуже скоро опиняться на глибині, де довжини косяка вже буде мало.

— Отам-он — мис Лукаут, — сказав він, показуючи на якийсь невиразний клаптик суходолу, що віддалявся і звідкіля дув вітер. — Це остання земля, яку ви сьогодні побачите, якщо не остання взагалі.

Ебенезер відчув, як всередині у нього все похололо.

— О Боже! Невже ви думаєте, що з нами все кінчено?

Капітан Керн скинув головою до неба.

— Ми ляжемо в дрейф і кинемо котву, а далі — все в руках Божих.

Отак висловивши те, що було в нього на серці, він зі своїми муринами прикріпив невеличкий трисель до грот-щогли, щоб скерувати ніс проти вітру, та замінив залізну кішку, від якої не було ніякої користі, на парусинову плавучу котву, яка, оскільки приплив чимдалі відноситиме їх у море, затримуватиме дрейф судна у напрямку північного сходу. Більше нічого не можна було зробити: коли цю роботу скінчили, капітан принайтував румпель і разом зі своїми пасажирами укрився в каюті, у якій, на нещастя для залоги, було місце лише для трьох людей. Мис Лукаут невдовзі зник з поля зору, і, наче його зникнення було якимось сигналом, одразу ж по тому настала темрява, а вітер і дощ, здавалося, лише подужчали. Із кожною чорною хвилею шлюп підносило високо вгору і шпурляло з силою вниз межи хвилями; плавуча котва, яка не давала шлюпові вийти з вітру, примушувала його доволі глибоко занурюватися носом, і кораблик зачерпував чимало води, яку мурини повинні були відкачувати за допомогою примітивної дерев'яної помпи.

— От бідолахи! — мовив Ебенезер спочутливо. — Чи не повинні ми заступити їх біля помпи і дати їм трохи відпочити в каюті?

— У тому немає жодної потреби, — відказав капітан. — Години за три все так чи інакше скінчиться, а тим часом це не дасть їм замерзнути.

Розпитуючи, що ж той мав на мислі, поет дізнався, що коли шторм не видихнеться, не поміняє свій напрямок і не потопить їх, то тоді, дрейфуючи в цьому напрямку з теперішньою швидкістю, вони десь години за три перетнуть Затоку і їх винесе кормою на східний берег.

— Тоді що тут казати, у нас, зрештою, є надія, хіба ні? — Навіть Бертран, що без упину цокотів зубами від холоду і страху, виказав певну радість, почувши цю заяву.

— Принаймні у вас є надія потонути біля берега, — сказав капітан. — Потужна прибережна хвиля у млі ока заллє човен, а може, ще й розіб'є.

Слуга знову застогнав, а Ебенезер відчув, як у нього стали пощипувати щоки і чоло. І хоча перспектива утоплення наганяла на нього жаху не менше, ніж тоді, коли він ішов по дошці в піратів неподалік від мису Седар, на відстані якогось десятка миль на північний захід від місця, де вони були зараз, проте сама можливість смерті, як він з трепетом помітив, більше не здавалася йому такою страшною. Навпаки: хоч він і не обрав би смерть, особливо тепер, коли було невідомо, що сталося з Анною, але думка про те, що йому не довелось би мати справу з втраченим маєтком, гнівом батька і, наприклад, різноманітними відкриттями та перевтіленнями Генрі Берлінґейма, була приємною. Прекрасна Смерть! Навіть у ті найнімотніші нічні години роздумів своєї юності, коли пойнятий тугою чи захопленням він переставав дихати і, зупиняючи плин своїх думок, чув, як стугонить кров у вухах, поки він марно, до запаморочення, намагався зупинити биття свого серця, — навіть тоді духмяна прохолода Забуття не видавалася йому приємнішою.

Окрім хіба що кректання в ті миті, коли надзвичайно потужні хвилі вдаряли у борт або ж човен надто вже кренився, ніхто в ці хвилини не виказав особливого бажання звернутися до свого сусіда вголос. Шторм був несамовитий; хоча і траплялися періоди затишшя, однак не було жодних ознак того, що він збирається вщухати, і будь-якої хвилини він міг без попередження залляти їх або ж перевернути і скинути в море, таке холодне і бурхливе, що навіть найздібніший плавець не вижив би у ньому й двадцяти хвилин. Але завдяки плавучій котві, невтомним муринам, що працювали біля помпи, та явним мореплавним якостям і міцності корпусу човна, не кажучи вже про сліпе Провидіння, судно, дрейфуючи, залишалося на плаву, витримуючи шквал за шквалом і хвилю за хвилею, незмінно і впевнено просуваючись, хоч це було й не дуже помітно, у бік підвітряного берега. За якийсь час, котрий, як здавалося Ебенезеру, міг тривати однаково як двадцять годин, так і дві, капітан перестав погладжувати бороду і, підвівши голову, став до чогось уважно прислухатися.

— Увага! — Він підвів угору руку, закликаючи до тиші. — Ви чуєте це, ось зараз? — Він відчинив навстіж двері, вийшов на чардак і, ризикуючи затопити човна, наказав муринам на мить зупинити роботу помпи та припинити співати їхню матроську пісеньку, якою вони задавали ритм та полегшували собі працю. Ебенезер нашорошив вуха, але хоч відчинені двері й посилювали шум шторму, впускаючи водночас всередину дощ і холодний вітер, він так і не зміг вирізнити ніяких нових звуків, як і взагалі щось побачити.

Капітан наказав відновити роботу помпи, але без музичного супроводу, і всунув свою голову, із якої крапала вода, до каюти.

— Там земля неподалік, з підвітряного боку, — вирік він. — За кормою чутно шум прибою. — І, повторивши своє невтішне пророцтво, виголошене декілька годин тому, що так чи інакше їхні поневіряння невдовзі скінчаться, він зник у темряві попереду.

Потім, попри протести Бертрана, що він радше потоне там, де сидить, аніж назовні під дощем і в холоді, Ебенезер таки наполіг на тому, щоб вони залишили каюту, аби мати більше можливостей випливти, рятуючи свої життя, коли човен піде на дно або ж його розтрощить у смузі прибою. Дощ, як вони з'ясували, значно вщух, так що було видно весь човен, але вітер завивав так само несамовито, як і раніше, здуваючи верхівки зі здоровецьких чорних хвиль, що розбивались об човен, стрясаючи ним. І тепер, коли цю їхню нову небезпеку виявили, Ебенезер також її чув — більш глибокий і ритмічний гуркіт невидимих бурунів, що розбивались об берег з підвітряної сторони.

Капітан, що стояв попереду, відрізав плавучу котву, користь від якої ставала дедалі меншою зі зростанням припливу, і замість неї кинув кішку, не маючи особливої надії на те, що вона міцно зачепиться за дно у цій ненадійній болотистій місцевості, з метою лише примусити корабель тримати ніс проти вітру і якомога довше не дати йому наблизитися до бурунів. Потім він приєднався до своїх пасажирів на кормі й, знову погладжуючи бороду, став прислухатися разом з ними до зловісного гуркотіння за кормою.

— Чому ми не можемо відпустити котву і дати хвилям винести нас на берег? — поцікавився поет. — Здається, я колись читав, що так інколи роблять.

Капітан похитав головою.

— Прямокутну корму різко розвертають хвилі, що набігають слідом, хіба ви цього не знаєте, і також для цього потрібно, щоб її добряче попідійняло: за першої-ліпшої добренної хвилі шлюп розверне, і він вийде з вітру, або ж корму заллє водою. — Він не став завдавати собі зайвого клопоту, пояснюючи, що станеться, коли їх спіткає це останнє лихо, натомість порадив усім зняти черевики, каптани, перуки й камізелі та зайняти місце десь посеред човна.

— Тільки не я, — висловився проти пахолок. — Якщо стрибнути тут, біля корми, то буде на якихось десять ярдів менше пливти.

Капітан знизав плечима і відповів:

— Ну, то й залишайся, чорт тебе забирай: нам твоя вага буде тільки на користь, щоб зменшити крен. Але я не відповідатиму, якщо весь корабель розіб'ється об твою пусту довбешку!

Побачивши ваду у своїх міркуваннях, Бертран так ретельно заходився виконувати пораду капітана, що, не затримавшись на середині корабля, він посунув далі на самісінький ніс шлюпа і спробував би навіть залізти на бушприт, якби один з муринів не дав йому ще одну пораду, либонь, щоб подражнити: що надто велика вага попереду змусить судно, яке і так уже тягнуть донизу кішка та косяк, зануритися носом у воду і наразить його на небезпеку, завадивши йому вирівнятися.

— Ану, стривайте, слухайте! — урвав їх капітан. — Ви чуєте?

Вони знову нашорошили вуха.

— Нічого, окрім шторму і гуркоту прибою, як і раніше, — мовив Ебенезер.

— Еге ж, але цього разу не з боку корми; це з лівого борту!

Ставши обличчям до корми, він вказав праворуч на сорок п'ять градусів на якусь невидиму місцину, куди, як уже тепер стало зрозуміло, перемістився шум прибою, хоча вони були значно ближче до нього, ніж раніше.

— Що це значить? — запитав Ебенезер. — Змінився вітер?

— Анітрохи, — мовив капітан. — Це зюйд-зюйд-вест, і він мав би нас пригнати кормою просто до острова Гупера. Можливо, це якась невеличка бухта чи вигин у лінії берега…

Він перервав свої роздуми і послав мурина в кінець корабля, щоб той послухав звук прибою по правому борту чи з корми. Але вони чули його тільки зі сходу, а потім з боку ост-зюйд-осту, а потім прямо з південного сходу, неначе він рухався від кормової частини до лівого траверсу; і хоч спочатку здавалося, що відстань, із якої він долинає, почала зменшуватися зі страшною швидкістю, тепер, коли звук був на траверсі, він не ставав гучнішим, тимчасом як з боку корми шторм вирував, неначе вони були посеред Затоки. Було зрозуміло: хоч би об який берег розбивалися хвилі, вони залишали його по лівому борту.

— Приплив захопив плавучу котву — цим все і пояснюється, — замислено вирік капітан Керн. — Він потяг нас трохи далі на схід від нашого курсу, тобто дещо південніше від острова Гупера. Я так гадаю, що ми зараз у протоці Лімб, а отой прибій — це болотистий острів, що зветься Бладсворт. Якщо він на півдні… о, Боже, дайте мені подумати! — Він несамовито потяг за бороду, тоді як Ебенезер і Бертран з трепетом спостерігали за ним. — Нема ніякого прибою зі сторони корми або з правого борту? — знову запитав він одного з муринів і почув заперечну відповідь. Шум прибою по лівому борту досі поволі наближався до них; тепер звук долинав уже з півдня — приблизно на чотири румби по лівому борту від носа, і його гучність дещо спала, а з нею дещо спала і хитавиця.

— Це наша погибель чи наш порятунок? — запитав поет, намагаючись водночас пригадати, де йому раніше траплялася назва цієї протоки.

— Може бути і те, і те, — сказав капітан. — Якщо отамо острів Бладсворт, ну, що ж, тоді там на півночі є бухта Окаганікан, прямо у нас на траверсі, і ми могли б туди зайти й знайти прихисток, або ми можемо дрейфувати далі через протоку Лімб і поспитати щастя біля берегів Дорсету. Бачите, хвилі стали дещо меншими тепер, коли ми проминули той мис; якщо це там Окаганікан, то ми залишимо його з навітряної сторони, і ви невдовзі знову побачите, що вони такі ж великі, як і раніше…

— Благаю вас, зайдімо в цю бухту! — став проситися Бертран.

— А втім, — зробив висновок капітан, сильно смикнувши за бакенбарди, — якщо ми спробуємо туди зайти і це виявиться не Окаганікан або ми проґавимо найглибше місце, то нас напевно занесе на мілину, і ми потонемо у тій багнюці.

— Нумо спробуємо, — не вгавав Ебенезер. — Усе одно як не втопимося, то неодмінно замерзнемо до смерті.

І справді, стоячи без взуття і верхнього одягу, він ще ніколи так не змерзав. Нижня щелепа в нього ходила ходором; він обхопив себе за плечі й раз-у-раз присідав на покладі, що колихався під ним. Він пригадав спостереження Берлінґейма, зроблене однієї далекої зими: одного разу, коли близнята захоплено слухали оповідку про те, як Маґеллану чи якомусь іншому мандрівнику довелося терпіти тропічну спеку в кінських широтах, їхній вихователь зауважив, що за наявності одягу, який прикриває тіло, і достатньої кількості питної води найсуворіша спека створює лише в більшій або меншій мірі незручності, і їй можна якось дати раду, тоді як холод за своєю суттю є ворогом життя. Коли згадуєш екваторіальний клімат, то в центрі образ тих заростей, що аж кишать життям, великі дощові ліси; але якщо подумати про те, що лежить за полярним колом, то це будуть думки про Хаос, небуття, цілковиту протилежність життя. І тому (так вирік Берлінґейм своїм підопічним) люди якраз мають звичку говорити про пристрасті, що вони запальні й гарячі, а згадуючи схвально різноманітні почуття і стосунки між людьми, вживають слово «теплі», оскільки метаболізм самого життя — то є тепло; але страх, зневага, розпач і найглибша ненависть, не згадуючи вже про факти, логіку, аналіз, службовий стрій і додержання формальностей — хай би як вони були пов'язані з людським досвідом життя — назавжди залишатимуть у носах людського роду деякий запах тліну, й у всіх мовах, щоб їх змалювати, вживатимуть прикметники, в основі яких холод. Отож (Ебенезер пригадав, як Генрі з усмішкою зробив висновок і шомполом від іспанського мушкета, що висів на стіні, поворушив багаття в коминку у своєму переобладнаному флігелі) можна сказати, що хоч спекотні дні й здатні видобувати піт і викликати прокльони, але холодні вітри пронизують крізь шуби й фіжми часу і, немов ножем, прокладають собі шлях до первісної тваринної пам'яті, змушуючи тремтіти того звіра, що дрімає в печерах нашої душі, і шепочучи йому в його волохате вухо: «Небезпека!». Шум прибою був тепер приглушений гуркотом, що долинав спереду. Капітан наказав віддати рифи на клівері та підняти грот і сам став біля стерна. Позаяк мурини клопоталися біля вітрил і гафель-гарделів, він залишив обох пасажирів попереду, наказавши Бертрану проміряти глибину жердиною (днище самого шлюпа було радше пласким і занурювалося менш ніж на три фути, а кіль хіба що на два чи три фути більше), а Ебенезеру звелів пильнувати і прислухатися, чи не буде чутно попереду щось, що могло б становити неприємність. На вітру натягнута шкаторина ляснула, мов пістолетний постріл, і важкий гік стало кидати над чардаком з боку на бік. Коли витравили косяк так, що котвиця ледве утримувала ніс проти вітру, капітан повернув стерно і поставив клівер круто до вітру: ніс одразу нахилився на лівий борт, обидва вітрила з тріском наповнилися вітром, від чого шлюп накренився ще більше і здалося, що вони зараз залишаться без щогли, а косяк, що тримав котву, у відчаї натягнувся. Якусь хвилю ці страхітливі сили зберігали рівновагу: поза сумнівами, подумав Ебенезер, корабель має зараз перевернутися або ж його розверне бортом, не витримає щогла, або ванти, або вант-путенси, або вітрила. Але коли пройшла наступна велика хвиля, капітан попустив стерно; ніс на якусь дещицю повернув до вітру, і під радісні вигуки залоги шлюп випростався, здолав, маючи цілком прийнятний крен, наступну хвилю, як і належить, під кутом сорок п'ять градусів, і на найменшій швидкості, за якої судно ще слухається руля, став поволі рухатися правим галсом на південь.

Майже одразу вони опинились у порівняно спокійних водах, хоча вітер завивав так само скажено, як і досі; було зрозуміло, що їх захищала та невідома земля, до якої вони допливли, і хоча їхні поневіряння ще в жодному разі не скінчилися, однак на якийсь час вони здобули перепочинок від небезпеки втратити корабель. Ба більше, острів, чи що воно там було, не давав вітру розгулятися на повну силу, і вони могли просуватися з більшою обережністю та краще управляти судном: майже одразу, коли вони почали свій рух на південь, Бертран намацав жердиною дно і сповістив про цю новину, прокричавши з корми, — і дійсно, можна було виразно чути шум вітру в очереті та деревах, що мали бути в темряві попереду. Мурини одразу стравили одне з вітрил, і шлюп, змінивши напрямок, увійшов у плесо, що тягнулося вздовж гаданої лінії берега, достатньо широке, щоб можна було правити проти хвиль. Десять хвилин глибина лишалася постійною — футів дев'ять чи десять води, а дерева так само незмінно шуміли по правому траверсу. Потім ці звуки суходолу стали якимись розпливчастішими, направду видавалося, що вони огортають їх зусібіч, окрім хіба що сторони керма, і тільки-но кіль торкнувся дна, що почув і відчув лише капітан Керн, він наказав кинути котву і привів судно до вітру.

— Святі Небеса! — вигукнув Ебенезер. — Невже ми в безпеці?

— Лише муж-тюхтій і знає, що рогів не має, — мовив капітан, повторивши приказку, яку Ебенезер чув раніше, — і тільки мертвяку не загрожує смерть. — Втім, він з явним полегшенням погладив свою бороду і визнав, що не бачить жодних причин, чому б їм не перечекати цю ніч на котві, хіба що вітер може змінити свій напрямок.

— Це якась бухта, просто перед нами, — вирік він, коли корабель став на стоянку і був у безпеці, — бо інакше ми б чули шум моря за кормою замість дерев. Невідомо, чи це Окаганікан, чи якась інша затока, але про це ми невдовзі довідаємося.

Оскільки аж до самого світанку нічого не треба було робити, у що Ебенезеру було важко повірити, то всі на кораблі надягнули свій одяг, який скинули дещо раніше, і намагалися хоч якось зігрітись і відпочити. Неприємний обов'язок — заступити на вахту, щоб стежити за змінами в погоді чи іншими небезпеками — спочатку поклали на залогу, яка була вже виснажена, але Ебенезер став заперечувати, стверджуючи, що мурини звитяжно і самовіддано пропрацювали всю ніч, і зголосився поступитися їм місцем у каюті й стати разом з Бертраном на вахту замість них.

— Робіть, як знаєте, — відповів капітан. — Пильнуйте, щоб ми часом не витягли котву, і дивіться, що там за кормою, коли нас почне гойдати і тягнути разом з припливом. А щодо решти, то розбудите мене, хіба що коли поверне вітер і почне дути в бік бухти.

Зробивши ці розпорядження, він пішов собі відпочивати, однак мурини, попри запрошення Ебенезера, і з місця не рушили, щоб іти слідом за ним. Вони байдуже стежили за тією розмовою, неначе не тямили ні слова, та й дійсно, з огляду на їхню стриманість, певні труднощі з англійською мовою та сором'язливість — що було видно з того, як вони несміливо всміхалися, відводячи вбік погляди, витріщали очі, поводячи ними в різні сторони, і стояли, переминаючись з ноги на ногу, відмовляючись від його пропозиції піти до каюти, — поет дійшов висновку, що попри все їхнє вміння управлятися з кораблем, їх не так давно вивезли з джунглів. Це враження посилилося невдовзі після того, як він розпочав свою вахту разом з Бертраном: мурини розстелили на чардаку запасний клівер і, склавши задню шкаторину до передньої, вклалися з протилежних кінців, замотавшись у нього, щоб захиститися від негоди. Спритність, із якою вони проробили цю штуку, здалася якимось дивовижним чужоземним ритуалом, і коли цю справу було довершено й мурини, зручно вмостившись, лежали пліч-о-пліч, нерухомі й припасовані один до одного, наче шпильки у волоссі, вони якийсь час ще ґелґотали пошепки і сиплими голосами якоюсь екзотичною мовою — геть незрозумілою для англійця, окрім хіба що часто повторюваної назви їхньої стоянки Окаганікан і ще одного слова, яке також раз-у-раз траплялося і яке, як вирік схвильовано Бертран (хоч Ебенезер і не був такий певний щодо цього), було «Дрейкпекер». Він був настільки вражений і переконаний, що рішуче заявив про своє бажання негайно ж розпитати муринів, чи не чули вони щось, чого не знав він, про долю Дрейкпекера і його перебування, й Ебенезер лише тоді зупинив його, коли нагадав, що їхній приятель, якого море винесло на берег, є, поза сумнівом, втікачем і що менше про нього базікати, то безпечніше буде для нього. Слуга мусив визнати слушність цієї поради; знехотя він заступив на свою вахту, яку мав нести на кормі з підвітряного боку каюти, де Ебенезер, уперше обходячи корабель чверть години по тому, знайшов його також загорнутим у шмат парусини, коли той уже спав.

— Дідько, оце так гострозорий вартовий!

Він нахилився і хотів було збудити його, але передумав і вирішив, поки все йде добре, достояти вахту самому. Відколи вони відплили із Сент-Мері, він, окрім зневаги та певної відрази, мало що відчував у своєму серці до Бертрана, і тепер у нього, безперечно, не було жодних нових причин для приязні. Те, що він усе ж таки відчув її — або ж принаймні це можна було назвати браком протилежних почуттів — не тільки до свого слуги, а й до Генрі Берлінґейма, можна було поставити лише на рахунок цього лютого шторму, а найпаче на рахунок того тяжкого випробування, яке їм довелося пережити і яке очистило його, поки вони три години витанцьовували на порозі небуття.

Він знову пройшов наперед. Дощ зовсім припинився, і хоча вітер віяв з такою ж силою, однак тепер він дув швидкими поривами, у проміжку між якими було доволі затишно. Але найкращою ознакою того, що найгірше минуло, було те, що хмари, які низькою ковдрою нависали над ними, почало роздирати на важке чорне шмаття, у якому спочатку утворилися дірки, крізь які став прозирати опуклий місяць, а потім, не витримавши натиску, вони зламали стрій і пустилися навтьоки під хвиськими, мов удари батога, поривами вітру, неначе нікчемні залишки армії, що відступає. Уперше, відколи запала темрява, Ебенезер міг бачити далі білого бушприта шлюпа: мінливе світло місяця відкрило йому, що вони і справді були в якійсь бухті, багнистій і доволі значних розмірів. Острів, у який вона вганялась, також був значних розмірів (настільки великий, що поет вповні міг узяти його за материкову частину), цілком плаский і, наскільки можна було розрізнити у тому світлі, повністю багнистий, пейзаж його урізноманітнювали хіба що скипидарні сосни — живі й чорні або ж мертві й сріблясті, — що невеличкими купками росли то тут, то там на болотистій траві. Цей краєвид у жодному разі не можна було назвати мальовничим, але в блідому світлі він видавався суворим і прекрасним. Ебенезеру він здався навіть ясним і безтурботним, попри те що він вгинався від буйного вітру, неначе Острів його душі, котрий аж ніяк не можна було назвати супокійним, хоч у ньому і була якась особлива ясність і безтурботність, попри всі ті удари, що завдала йому доля, і те море труднощів, що обступило його зусібіч.

Йому так припала до смаку ця думка і породжений нею душевний мир, що доволі надовго він зовсім забув про вітер, погоду і плин часу; якби прибій виніс корабель на мілину або ж вітер, обійшовши довкола компаса, змінив свій напрямок на протилежний, то ці зміни цілком пройшли б повз його увагу. Збудив його врешті-решт якийсь звук, що долинав з боку боліт по лівому борту; він підхопився, побачив, що місяць уже підбився високо вгору, і подумав, чи не збудити інших. Але коли звук пролунав знову, його страхи розвіялися: це було наче крик сови чи спів горлиці, якоїсь істоти на болоті, що так само, як і він, була рада бачити, що шторм минув.

— Туу-гуу! — втретє почувся крик, цього разу голосніше й виразніше, і «Туу-гуу!» почулося у відповідь, але вже не з прилеглих боліт, а безпосередньо з чардака за спиною Ебенезера. Стривожений, він крутнувся на місці, щоб побачити, що то за птах вмостився на планширі, і тієї ж миті його схопили мурини залоги, котрі встигли безшумно розгорнути свій клівер. Один з них, перш ніж він устиг що-небудь викрикнути, міцно зв'язав йому руки й затулив рота; інший притулив ножа, яким ріжуть линви, йому до горла і гукнув кудись убік через облавок: «Туу-гуу! Туу-гуу!» — після чого, неначе матеріалізувавшись самі собою, без якогось впливу ззовні, три каное вислизнули з прихованих проток в очереті, й за пів хвилини, нагнавши на поета невимовного жаху, загін мовчазних дикунів, перелізши через борт, заполонив чардак і почав потайки підкрадатися до каюти.

5

Неочікувані зіткнення і розгрішення у Лімбі

Маючи на своєму боці повну військову перевагу — зброю, чисельність і цілковиту несподіванку, цей дивний військовий загін індіян швидко досяг своєї мети, яка, здавалося, полягала в тому, щоб захопити шлюп з усіма тими, хто був на борту. Бертран і капітан прокинулися, коли індіяни притулили їм до горла списи і привели на чардак — перший від страху геть онімів, а другий репетував і щось безладно викрикував, бризкаючи слиною — спочатку на своїх полонителів, а потім на Ебенезера за те, що той не здійняв вчасно тривогу, і насамкінець найзапекліше він став лаятися на зрадливих членів своєї залоги, коли зрозумів, що ж насправді відбулося.

— Побачите, я зроблю так, що вас ще притягнуть на ешафот і четвертують! — вирік він, але мурини лише всміхнулись і відвели вбік погляди, неначе їм було соромно слухати ці погрози. Очільник загону, звернувшись до одного зі своїх помічників, сказав щось різким голосом незрозумілою мовою, і той переказав його слова муринам-морякам якоюсь іншою, так само дивною мовою й у такий самий спосіб отримав відповідь; під час їхньої розмови Ебенезер помітив, що нападники, які взяли їх на абордаж, хоч і були вбрані майже однаково у щось на кшталт тоги зі шкури оленя та шапки з хутра бобра, єнота чи хохулі, однак майже половину з них становили зовсім не індіяни, а мурини. Капітан також зауважив це і одразу ж заходився лаяти їх, обзиваючи втікачами та негідниками, проте слухачі не виказали жодних ознак, що розуміють його слова. Вочевидь, переконавшись у тому, що на борту шлюпа більше нема пасажирів, а в бухті — кораблів, нападники зв'язали своїм бранцям руки й ноги, передали їхні тіла через облавок і поклали по одному, кожного в окреме каное долілиць, примусивши їх так лежати впродовж усієї короткої подорожі манівцями по болоту, яку вони здійснили, як і решту своїх дій під час нападу, в цілковитій тиші. Швидко припливши, вони одразу заховали свої каное в кущах мирту, шворки довкола ніг бранців замінили на довшу мотузку, якою їх зв'язали по черзі вервечкою, і весь загін пішою ходою вирушив стежиною, звивистою, мов струмок, і такою вузькою, що, навіть рухаючись один за одним, було важко не збитися з неї вбік і не вступити в багнюку обабіч.

— Це просто обурливо! — поскаржився Ебенезер. — Мені навіть і не снилося, що такі речі й досі можуть траплятися у 1694 році в самому серці Провінції!

— І мені також, — озвався зі свого місця капітан, який ішов на чолі бранців. — Мені також ніколи не доводилося чути, щоб на острові Бладсворт існувало якесь місто індіян. Святий Боже, та це ж суцільне болото від краю до краю, і тут немає й клаптика сухої землі, на який можна було б поставити ногу.

— Хай Бог нас милує! — простогнав Бертран — це були його перші слова, відколи він заснув декілька годин тому. — Вони знімуть з нас скальпи та засмажать на рожні!

— Чого б це? — поцікавився поет. — Ми не заподіяли їм ніякого зла, наскільки мені відомо.

— Так уже в них, у дикунів, заведено, — правив своєї пахолок. — Отак гуляєте ви собі ввечері, ні про що не думаєте, а тут — бац! — і на тобі! Із вашої макітри знімають скальп, наче шкірку з персика! Та що й казати, у Вансверінґена й досі розповідають, як одна дівка на ім'я Керслі потрапила в засідку до індіян в окрузі Чарлз позаминулого року: вона йшла собі через поле дур-зілля, що розділяло її будинок і будинок її батька, був день, на руках вона ще й дитину тримала, але перш ніж встигла дійти до дверей свого будинку, із неї зняли скальп, штрикнули ножем і відфайдолили у хвіст і в гриву! І знову ж таки, неподалік від маєтку Богемія…

— Ану замовкни, — різко урвав його капітан, — а то ти від своїх же оповідок накаляєш у штани.

— Коли вам так подобається мовчати, то й мовчіть собі, як із вас зніматимуть скальп, — безстрашно відказав Бертран. — Почнімо з того, що це ви нас сюди завезли…

— Я! Далебіг, сер, твоє щастя, що дикуни зв'язали мені руки, а то б я сам зняв з тебе скальп!

— Джентльмени! — втрутився Ебенезер. — Наше становище і так доволі тяжке, а ви тут ще розводите ці балачки! Це я найняв корабель, щоб переплисти затоку; і можете вважати, що це я за все відповідаю, якщо вам від того буде легше, хоча, мені здається, було б краще, якби ми облишили ці розмови і перестали з'ясовувати, хто винний у тому, що ми опинилися в цій притузі, а натомість подумали, як нам з неї вибратися.

— Амінь, — буркнув капітан.

— І все ж таки, — безутішним голосом мовив Бертран, — до певної міри я маю винити Бетсі Бердсел, бо якби вона минулого березня не спробувала порятувати мене в такий до біса хитрий спосіб, то я б не йшов тут, зв'язаний, мов пструг на шворці.

— Ну, що ти скажеш! — вигукнув капітан. — Тобі хоч кілок на голові теши!

— Стривайте, прошу, зупиніться, — заблагав Ебенезер. Почувши перші ж сердиті слова капітана на адресу Бертрана, поет насупив брови, і коли він потім намагався усовістити їх, було видно, що думки його зайняті чимось іншим. Тепер він запитав капітана: — Ми часом увійшли в цю бухту не через протоку Лімб, чи, може, я вас неправильно почув?

— Це мої здогади, сер, — сказав старий, — якщо тільки приплив не пригнав нас далі на південь до протоки Голланда чи Кеджес, але це навряд чи.

— А якщо ні, тоді назва цієї протоки Лімб? І там неподалік є гирло річки, що зветься якось по-індіянському?

— Та їх там ціла купа, — байдуже відповів капітан, якого ця розмова не дуже цікавила, — і всі вони мають індіянські назви: Гонґа, Нантікок, Вікоміко, Манокін, Аннамессекс, Покомук…

— Вікоміко! Авжеж, Вікоміко — саме цю назву згадував Сміт у своїй «Історії»!

Капітан щось буркнув спересердя, і Ебенезер, аби про нього не подумали, що й він, як Бертран, звар'ював від страху, якомога простіше пояснив, що саме він силкувався пригадати, відколи вперше почув слова «протока Лімб», і спам'ятав, лише почувши слово «накаляти»: що капітан Джон Сміт з Віргінії майже дев'яносто років тому відкрив ці самі протоки під час своєї подорожі, досліджуючи Чесапік; що він, як і вони, потрапив там у жорстокий шторм, зазнаючи додаткових незручностей у товаристві діареї; що внаслідок свого тяжкого випробування він дав цьому місцю назву Лімб; і насамкінець, що він разом зі своєю залогою став в'язнем якихось войовничих індіян — можливо, це якраз і були прадіди їхніх теперішніх полонителів.

— Та що ви кажете, — мовив капітан. Здавалося, що і Бертрана не дуже вразив цей збіг обставин, бо коли на його просте запитання: «То що ж з ними трапилося далі?» — його хазяїн чесно відповів, що не має про те жодного уявлення, камердинер знову поринув у смуток.

Але, видобувши вже зі своєї пам'яті «Таємну історію», Ебенезер не міг не дивуватися паралелям між тим, що довелося зазнати Джону Сміту і йому самому. Ба більше, саме існування «Історії» свідчило про те, що Сміту і принаймні частині його залоги вдалося втекти чи їх звільнили їхні полонителі. Його роздуми були перервані на цьому місці, бо вони вже прибули до індіянського міста — скупчення халабуд, що тісним колом стояли на якомусь острові, який дещо вивищувався над рештою суходолу. Здавалося, що їх там понад сотню, цих критих соломою і галуззям конусоподібних хаток, зроблених із маленьких колод; оточені болотом, вони дуже нагадували колонію будиночків, що ліплять собі хохулі, тим паче що їхні мешканці носили каптани і шапки з цього хутра. Мешканці, видавалося, спали: за винятком одного-єдиного чатового, який, сидячи у сховку в заростях кущів поблизу, зустрів їхню появу окриком «Туу-гуу!» і почув таку ж відповідь, тут було тихо, як у покинутому місті.

— Це досить дивно, — невдоволено буркнув капітан. — Я ще ніколи не бачив міста індіян, у якому не бігала б зграя шавок.

Але якщо тиша цього поселення й бентежила, то те, що зруйнувало її декількома хвилинами пізніше, і поготів було надзвичайним: вони пройшли крізь ряд помешкань, що утворювали коло, й опинилися на якійсь галявині чи відкритому подвір'ї в середмісті, і поки ватаг перешіптувався зі своїм чорним помічником, з хатки неподалік пролунав зненацька такий тужливий крик, що у поета від нього аж волосся дибки стало.

У його уяві за якусь частку секунди промайнула ціла низка усіляких злодіянь, на які здатні жорстокі індіяни, що про них він довідався від Генрі Берлінґейма: як вони виривають нігті з пальців своїх жертв, як викручують самі пальці з рук, як заганяють гострі шпильки в кикоті, що залишаються після того, як вони витягують жили з рук, виривають волосся і бороди, чіпляють розпечені сокирки на шию та сиплють гарячий пісок на оскальповані голови.

— Матір Божа! — прошепотів капітан, і Бертран заходився цокотіти зубами. Висота і тональність цього тужливого крику змінилися, а за якусь мить змінилися знову, а потім знову, і лише коли цей страждалець зупинився, аби перевести дух, щоб потім розпочати знову, бранці зрозуміли природу цього звуку.

— Святий Царю Небесний! — ледь видихнув Ебенезер. — То хтось співає!

І хоча ця здогадка здавалася вкрай малоймовірною, бранці таки визнали, що той звук і справді був голосом чоловіка, що співає, і співає тенором, якщо вже казати точніше. Саме собою це вже було досить дивною річчю; але ще більш дивним і несумісним з цими обставинами було те, що слова пісні (коли подивитися ретроспективно, відштовхуючись від розуміння цього факту) звучали не мовою дикунів, а чистісінькою англійською: «Я… бачив… як моя мила… плаче» — співав він і, перевівши подих, знову затягнув: «І смуток гордий… що честь йому і шана…»

— Присяй-бо, та це ще один англієць!

— Тим гірше для нього, — відказав капітан, — але нам від того не краще.

— У тих ясних очах, — виводив далі співак, — у тих… ясних очах…

— Дивно, що в нього ще є бажання співати, — захоплено мовив Бертран, — як і те, що його в'язничник дав йому на це дозвіл.

Цього останнього принаймні, здавалося, у нього зовсім не було, бо коли він став урочисто запевняти слухачів — «Усю досконалість бачиш…», — то перейшов на немелодійну лайку, суть якої полягала в тому, що коли такі-то і такі дикуни не дозволяють такому-то і такому бідоласі, засудженому на смерть, заспівати таку-то і таку пісню без того, щоби пхати свої свинячі рила у його такий-то і такий сі-бемоль, то хай вони тоді негайно переріжуть йому таке-то і таке горло й ідуть до біса.

— Клянуся, — мовив Ебенезер, — цей голос я вже чув раніше!

— Може, це привид вашого капітана Як-там-його, — похмуро висловив здогадку Керн.

— Ні, о Боже… — і якщо він і збирався ще щось сказати, то йому не дали цього зробити індіяни, які, закінчивши перемовлятися, смикнули за мотузку, що зв'язувала шиї бранців, і повели їх до тієї ж хатинки, звідкіля долинав невдоволений голос тенора. Біля входу їх відв'язали і знову зв'язали руки й ноги кожному окремо, як для подорожі в каное; поки це відбувалося, Ебенезер мружився і крутив головою, немов відмовляючись вірити в те, що спало йому на думку, і коли ще один озброєний індіянин вийшов з хатинки й тенор по тому одразу ж заспівав свою пісню, поет знову жалібно простогнав: «О, Боже!» — і затремтів усім тілом.

Потім двоє чоловіків вхопили Бертрана, що стояв найближче до входу в хатинку, поставили його на коліна і, послуговуючись вістрям списа, змусили рачкуючи пролізти крізь дверцята, поки той скиглив і просив змилуватися над ним. Капітан також, побачивши, що ув'язнення неминуче, видав новий потік лайки і моряцьких прокльонів, але даремно: його змусили стати на коліна і пролізти крізь темний отвір слідом за Бертраном.

— А це що таке! — обурився мешканець, що вже був там до них, припинивши свій спів, коли здійнявся галас. — Це вже занадто! Що тепер? Отакої! Невже я чую справжнісіньку англійську лайку? Агов, ще один! — Надійшла черга Ебенезера лізти слідом за рештою. — Хочете сказати, що нас тут уже четверо й ми тепер можемо перекинутися у шов-га'пенні? І хто ж ви, джентльмени, що заявилися так пізно?

— Двійко подорожніх і один ні в чому не винний керманич, — відповів Керн, — яких прибив сюди шторм і котрих зрадили двоє чорних дияволів, що були залогою корабля!

— Ага, так ось він, ваш злочин, — мовив в'язень. У хатинці було настільки темно, що англійці хоч і лежали в цьому тісному приміщенні, мов поліняччя в дровітні, але все одно не бачили облич своїх співмешканців навіть приблизно. Їхній в'язничник, отримавши вказівки від свого індіянського очільника, залишився на варті зовні, а решта, що брала участь у вилазці, розійшлася.

— Який ще злочин? — не погодився капітан. — Я й пальцем їх не торкнувся, відтоді як купив!

— Того, що ви їх купили, вже досить, — відказав тенор. — Ба навіть більш ніж досить. Я ніколи в житті не купував і не продавав чорношкірих і ніколи не заподіяв зла жодному червоношкірому — та й як я міг, далебіг, коли я сам усього лише втікач-відшкодівник? Однак досить уже того, що я маю той самий колір шкіри, що й ті, що продають.

— А що це ви тут кажете про невільників і кольори? — запитав Бертран. — Хочете сказати, що вони запросто знімуть скальп із такого горопашного слуги, як я?

— Значно гірше, приятелю.

— А що може бути гірше? — скрикнув слуга.

— Судячи з вашого голосу, ви співаєте не дуже впевненим басом, — вирік бранець. — Але якщо вони утнуть ту свою штуку, що надумали, то не мине й тижня, як усі ми виводитимемо трелі дишкантом.

Із трьох новоприбулих в'язнів тільки Ебенезер зрозумів значення цього віщування; і хоча це й нагнало на нього жаху, він був надто збентежений, ба навіть приголомшений, щоб пояснити ту метафору, яка крилася в цьому мовному звороті, бо той його перший подив і досі ще не минув. Їхній господар, невидимий тенор, натомість прямо пояснив це простою англійською, чим вкрай приголомшив Бертрана і капітана.

— Мені довелося прожити в цій клятій провінції лише кілька місяців, — сказав він, — але я добре знаю, що вороги обступили губернатора зусібіч — якобіти та протестанти Джона Куда в середині Провінції, Ендрос на півдні, а французи на півночі, — так що він живе в постійному страху бунту чи вторгнення. Але найбільша небезпека чатує на нього там, де йому і не снилося, — цілковите винищення всіх білих в Меріленді!

— Тьху! — вигукнув капітан. — Одне містечко проти всієї провінції!

— Зовсім ні, — відказав тенор. — Лише декілька білих людей знають про існування цього міста, однак, сховане від зайвих очей, воно існує тут уже багато років; це їхній штаб, як я зрозумів, де зібралися вожді бунтівничих дикунів, і місце, де знаходять собі прихисток мурини-втікачі. Усі незадоволені очільники, налаштовані проти білих, потайки прибувають сюди цього тижня на загальну військову раду, і нас, джентльмени, збираються звалашити і спалити їм на втіху.

Почувши цю новину, Бертран так заголосив, що вартівник просунув голову до хижки і штрикнув у темряву наосліп тупим кінцем списа, бурмочучи погрози. Тенор відповів йому веселою лайкою і, коли вартівник сховався, зауважив:

— Але стривайте, вас зайшло сюди троє, але досі я чув, що говорили тільки двоє з вас: той інший хлоп, він що, хворий чи зомлів там?

— То не страх одібрав мені мову, Джоне Макевой, — силувано мовив поет, — а потрясіння й сором.

В'язню аж подих від подиву перехопило.

— Ні! Присяй-бо! Не можу в це повірити! Ах! Ах! Це надто добре! Ах, їй-богу, це просто диво, як добре! Скажіть мені, чи я й справді чую голос Ебена Кука?!

— Він самий, — визнав Ебенезер, і дикий регіт Макевоя став причиною нових погроз з боку вартівника.

— Ох! Ах! Знаменитий поет-дівак, що замірився настановити на добру путь лондонських шльондр! Оце буде радість — побачити, як тебе засмажать поруч зі мною. Аха! Ох! Ох!

— Тобі не пристало так радіти, — відказав поет. — Ти хотів навмисне занапастити моє життя, а я, хоч і доклав рук до кривд і нещасть, що довелося зазнати тобі, зовсім того не бажав.

— Отакої! — вигукнув Бертран. — Невже це той самий коцур з Паддінґ-Лейн, пане, що обмовив вас перед хазяїном Ендрю?

— Я так розумію, що ви, джентльмени, знайомі, — мовив капітан, — і між вами існують якісь чвари?

— Та чого б це? Ні, — відповів Макевой, — ніяких чвар, от тільки завдяки мені він здобув собі статки-маєтки, хоч це й вийшло випадково, і з вдячності зруйнував моє життя, прискорив мою смерть і занапастив жінку, яку я кохаю!

— Але все це я зробив, не маючи жодного наміру і ледве здогадуючись про це, — дав йому відсіч Ебенезер, — тоді як тобі буде приємно взнати, що твоя помста перевершила геть усі твої найлиховісніші очікування. Мені довелося зазнати страждань від рук злодіїв і піратів, мене обдурив мій найближчий друг, шахрайством у мене відібрали мій маєток, і я змушений з ганьбою втекти назавжди від свого батька; ба більше, моя сестра, що подалася сюди слідом за мною, потрапила в хтозна-яку халепу, тоді як бідолашна Джоан Тоуст… — але тут надлишок емоцій переповнив його, і йому одібрало мову.

— Що з нею? — різко запитав Макевой.

— Скажу тільки те, що, як я гадаю, ти вже мав нагоду побачити в Молдені: їй довелося страждати, і вона страждає й досі, зносячи всілякі лиха і приниження, які годі собі й уявити і котрі, як наслідок, спотворили її стан і зовнішність, а відтак жити їй уже залишилось недовго.

Макевой простогнав.

— І ти, негіднику, ще й звинувачуєш у всьому мене, тоді як вона поїхала саме за тобою? Йсусе, та якби мої руки були вільні, я б сам скрутив тобі шию!

— А я і не скидаю із себе тягар вини, — визнав Ебенезер. — Але якби ти не наклепав на мене моєму батькові, то нізащо не втратив би її, а навіть якби й втратив, то втекла б вона на Паддінґ-Лейн, а не до Меріленду. У всякому разі її б не зґвалтував здоровецький мавр і не заразив пранцями, її б не занапастив опій, і їй не довелося б торгувати собою цілими ночами у тому сараї, повному дикунів!

Од згадки про всі ці нещастя Макевой знову застогнав; пекучі сльози заструменіли з поетових очей, холодом скотилися по скронях і затекли йому до вух.

— Хай там якими були у вас розбіжності, джентльмени, — втрутився капітан, — але я бачу мало сенсу в тому, щоб з'ясовувати їх у таку пізню пору. Уже дуже скоро ми спокутаємо всі наші гріхи, і годі про це розводитися.

— О-йой! — заскімлив Бертран.

— Таки правда, — зітхнув Макевой. — Чоловік, який не здатен пробачити свого ближнього, мусить, напевно, укласти з власним сумлінням якусь дивовижну угоду.

— Навіть найкращі з нас, — погодився Ебенезер, — мають певні спогади, через які ночами вкриваються потом від сорому. Колись у «Медальйоні» я простив тебе за той лист моєму батькові; втім, у тому пробаченні було більше хизування, адже те, що ти зробив, здавалося, пішло мені на пожиток. Тепер, коли я втратив свій чин, статки-маєтки, кохання, честь і саме життя, дозволь мені, Макевою, знову простити тебе і попросити у тебе пробачення навзаєм.

Ірландець погодився, але зауважив, що оскільки Ебенезер ніколи не мав жодних намірів завдавати якоїсь кривди ані йому, ані Джоан Тоуст, то й пробачати було нічого або майже нічого.

— Е, ні, це не так, друже… о, Боже, це не так! — заплакав поет і оповів, як тільки міг, зв'язно й чітко про свої поневіряння з капітаном Паундом, про поґвалтування «Кіпріотки», про угоду, що він уклав зі свинаркою, про втрату маєтку і про свій шлюб з Джоан Тоуст, який він взяв із примусу. Він особливо зупинився на своїй відповідальності за те, що Джоан Тоуст так низько впала, розповів, як вона дбайливо доглядала його, поки він так довго одужував, звикаючи до тутешніх умов і підсоння, про те, з якою великодушністю вона запропонувала йому втекти до Англії, аж поки не тільки він і Макевой, але й усе товариство в'язнів почало шморгати носами та схлипувати над її добротою.

— І як винагороду за це, — вів далі Ебенезер, — вона лише попросила обмінятися перснями, аби вона не так сильно відчувала себе хвойдою, і щоб я дарував їй честь дбати про мене в Лондоні.

— Так, як це вона робила для мене, — сповнений найщирішої поваги, перебив його Макевой.

Капітан шморгнув носом.

— Вона просто свята, а не повія!

— Подумати тільки, а я ще так непоштиво розмовляв із нею у капітана Мітчелла, — здивувався Бертран, — коли ми гадали, що це лише якась шолудива свинарка!

— Стривайте, панове, — із сумом вирік Ебенезер, — ви ще не чули всього про мою ганебну поведінку. Як ви гадаєте, що я вчинив, коли вона зробила цю свою мученицьку пропозицію? Може, я відмовився і чути про це й наказав їй вирушати до Англії з тими її шістьма фунтами, пообіцявши приєднатися до неї, коли матиму можливість? Чи, може, принаймні схилився на коліна перед такою доброчинністю і поцілував край її подертої сукні? Ще гірше, панове: гадаєте, я, просто щиро подякувавши їй, дозволив піти та своїм курвальством заробити у тій сушарні з індіянами й собі плату за проїзд і відплив разом з нею до Лондона, щоб стати її коцуром?

— Хай Бог тебе простить, якщо ти так і вчинив, — пробурмотів капітан.

— Хай Бог мене простить тричі, — сказав Ебенезер, — бо я носитиму на собі такий важкий тягар провини, що стане затягти в Пекло й десятьох. Річ у тім, джентльмени, що я прийняв ці шість фунтів, відіслав її до сушарні й один втік до Кембриджа, щоб сісти на барк! Що скажеш на це, Макевою?

— Прощений! Прощений! — крикнув ірландець. — І хай Бог порятує нас усіх! Я так гадаю, що вогонь, який пектиме нашу плоть, буде холодним супроти того полум'я, що смажитиме наші душі!

Кілька хвилин минуло в цілковитій тиші, поки все товариство роздумувало над цією історією та над своєю долею. Потім, уже спокійнішим голосом, Ебенезер запитав Макевоя, яка лиха година привела його на острів Бладсворт. Це запитання викликало спочатку чималу кількість зітхань і прокльонів, а потім, після декількох невдалих спроб розпочати, Макевой запропонував їм таке пояснення:

— Мені лише двадцять і два роки, панове, хоча підрахувати їх можна хіба що приблизно, бо я й гадки не маю про дату свого народження; але, далебіг, я був старою людиною все своє життя! Моїми найпершими спогадами є спогади про те, як я співав за пів пенні біля Баркінґської церкви, працюючи на одного безногого негідника, котрий прозивався Латальник і називав себе моїм батьком; я ледь не вмирав від холоду і майже непритомнів від голоду, але хай дідько мене візьме, якщо я бачив бодай шкоринку від того буханця хліба, що старий Латальник купував собі за мої заробітки! А згадую я це тому, що для того, щоб вижити, я мусив співати або ж упасти в той сніг, але я не смів розтиснути зубів, аби своїм цокотінням вони не зіпсували мені пісню. Старий Латальник, напевно, був якимось учителем музики, бо тільки-но я збивався бодай на одну осьмушку, як він одразу ж лупцював мене своїм дерев'яним костуром, щоб я не псував мелодії. Багато гравців на лютні можуть грати із заплющеними очима, але б'юся навзаклад, рідко який тенор може проспівати «Adeste fideles»[83] з міцно стиснутими щелепами!

Одначе я все те співав, істинно вам кажу, і ніколи не плакав, не скаржився і не сварився подумки на Латальника; і, правду кажучи, не його жорстокість стала причиною того, що я поклявся позбутися його, а його помилки в грі на лютні, коли він акомпанував мені, поки я співав! Декілька зим по тому, коли я став сильнішим, а він слабшим, ми працювали разом на Ньюґейтському ринку; була заметіль, пальці Латальника задубіли, і він грав так, що я пальцями ніг міг би грати не гірше, і ці звуки так різали мені вухо, що, осатанівши, я вихопив костура і одним ударом по голові вклав його на землю. Отак учень повторив його урок!

— Отже, ти його вбив? — запитав Ебенезер.

— Я не став чекати, щоб це з'ясувати, — засміявся Макевой. — Я вхопив його лютню і втік. Але на Ньюґейтському ринку майже нікого не було, на вулиці стояв мороз, і хоча багато років по тому я жив тим, що жебракував у Лондоні, співаючи пісень, яких він мене навчив, і граючи на його лютні, я більше ніколи не бачив старого Латальника. Отак скінчилася пора мого навчання ремеслу: я долучився до тих, що заробляють собі на прожиток, старцюючи на вулиці, — мандрівний музика, пан жебрак і сам собі хазяїн відтоді й до сьогоднішнього дня.

— Нещасна дитина!

Макевой пирхнув.

— Слова поета-дівака.

— Ні, Джоне; попри все те лихо, що тобі довелося зазнати, ти досі залишався невиннятком серед вовків.

— Скажімо краще так — щеня поміж дорослих і не останній хижак у вовчих справах. Свою цноту я втратив із повіями, що доглядали мене, коли я нездужав на дитячі хвороби, але невинності я ніколи не втрачав, як не втрачав ніколи віри в Бога і людину з тієї причини, що не можна втратити те, чого ніколи не мав. Я грав у шинках за стіл і дах над головою і коли мені були потрібні гроші — але то не новина для Лауреата, що справжньому митцю не обов'язково мати гарну зовнішність, щоб зробити приємність панянкам; його талант править йому за лице, місце і грацію разом взяті, і хоча його і спородив безногий жебрак з якоюсь п'яною хвойдою з канави, але якщо його мистецтво має владу хвилювати і збурювати почуття, то він може обідати і випивати із самими герцогами та розсувати колінця молоденьким маркізам! Одним словом, коли мені припало до вподоби вигадувати всілякі мелодії, я став інвестувати в кохання заможних жінок…

— Інвестувати! — вигукнув Бертран, який до цієї хвилини не виказував жодної зацікавленості до оповідки. — Це нечуваний вклад, що приносить дивіденди готівкою там, де не було ніякого капіталу!

— Ні, зрозумійте мене правильно, — сказав серйозно Макевой. — Час був моїм капіталом, дорогоцінний тлінний час, що гається на залицяння; і мій прибуток із вкладеного капіталу також був час — години, що я мусив би витрачати співаючи, аби заробити собі на вечерю, і виконуючи сотню дрібних справ — поденщину, яку відбуває бідний чоловік, дбаючи про себе. Це був вклад, як і всякий інший, і я обрав його, маючи на те причину, якою керується справжній ділок: я мав більший зиск із вкладеного капіталу, ніж деінде, і то був тлінний час.

— Однак маєш визнати, що це було дещо безсердечно з твого боку, — одважився висловити свою думку поет.

— Не більше, ніж будь-яка інша чесна комерція, — правив своєї Макевой. — Якщо хтось і зазнав сердечних ран, то вони самі собі їх завдали; я нічого не обіцяв і дотримався своєї обіцянки, і на тому кінець.

— Але ж, звісно, Джоан Тоуст…

— Я нічого не сказав про Джоан Тоуст, — мовив із закидом ірландець. — Я мав справу із дружинами та доньками багатіїв, котрі це потурання своїм забаганкам називали «меценатством» і були схильні до перелюбства заради шляхетної справи — Мистецтва. Джоан Тоуст була так само безпритульна, без шеляга в кишені, як і я, — і також артистка, у свій спосіб, от тільки її інструменти відрізнялися від моїх.

— Ха! Добре сказано! — вигукнув Бертран. Ебенезер на те нічого не сказав.

— Мені було вісімнадцять, коли я вперше її зустрів: її послуги винайняв один молодий розтлінний пер, чия дружина, щоб не залишатися в боргу, винайняла мене, аби я бавився з нею в ту ж саму гру. Отож наша четвірка сиділа за столом, смакуючи фазана і рейнське, ну геть тобі як дві парочки молодят, що дуже лоскотало уяву його світлості; і справді, коли хміль почав його потроху розбирати, він зробив декілька хтивих пропозицій, кожна з яких була протиприродніша за попередню. А що збоченство, як і вишуканість, подібне до вигину арки, яка, якщо її подовжити достатньо далеко, замкнеться на собі, то під кінець вечора ніщо не тішило цього негідника так, як думка про те, щоб затягнути до ліжка свою жінку! Мене і Джоан Тоуст вигнали, а що ми, щоб відробити свою платню, встигли хіба що поїсти, то вирішили влаштувати собі ніч розваг у її кімнатці біля Ладґейту. Навіть тоді, у віці сімнадцяти років, вона була душею світських розваг: свіжа і жвава, як чистокровна лошиця, однак очі її були старими, як сама хіть, а в рухах її тіла можна було прочитати історію всього людства. Тож і не дивно, що його світлість так палко жадав її: вона була, так би мовити, самим еліксиром своєї статі, і той, хто файдолив її, файдолив не одну жінку, а все Жіноцтво!

Ми декілька днів залишалися в її кімнатці, посилаючи по їжу, аж поки не витратили весь наш заробіток; коли ж ми знову спустилися і опинилися на вулиці, то уклали між собою певний пакт, що тривав аж до ночі твого парі з Беном Олівером.

— Кажучи по-простому, — зауважив капітан, — ти був її коцуром.

— Кажучи ще простіше, — відповів Макевой, не вагаючись, — удвох ми в мистецтві кохання були наче руки лютніста, коли той музичить: разом, кожен роблячи свою справу, ми могли змусити двигтіти небозвід; усе решта було лише звичайною справою виживання — робота, яку ми мусили одбути в будь-який спосіб, що здавався нам найбільш доцільним. І я б не став заходити з нею в суперечку щодо того, як вона залагоджувала свої справи, бо це було все одно що встрягати в суперечку з усім ходом історії або присікуватися до того, що зірки на небі розташовані так, а не інакше.

— Але попри все, — зауважив Бертран, — ти й досі ще не став ближче до Меріленду, ніж тоді, коли починав, а ця ніч не триватиме вічність.

— Та хай уже розказує, — озвався капітан, — бо у такій притузі нам нічого не залишається — або слухати цю оповідку, або ж тремтіти від страху.

— Еге, Джоне, розповідай, — підбадьорив його Ебенезер. — Як ти взнав, що Джоан Тоуст поїхала слідом за мною? І як сталося, що ти потрапив до рук Тома Тейло?

— Тейло! Ти чув про Тома Тейло і про мене?

Ебенезер пояснив обставини свого знайомства з огрядним торговцем слугами-відшкодівниками. Макевой був безмежно здивований і справді щиро розсміявся, почувши новину про те, як Тейло потрапив у кабалу до бондаря Вільяма Сміта, наче він почув цю історію в «Медальйоні», а не в хижці, що правила за в'язницю; і капітана ця історія так зворушила, що він не втримався, щоб не висловитися з цього приводу:

— Я так міркую, що це він повинен веселитися, а не ви, сер: зрештою, саме його оборудка виявилася кращою!

— Авжеж, так воно і є, — погодився Ебенезер. — Але навіть якби ми були не тут, у самому передпокої смерті, то й тоді нам не пристало б жартувати з нещастя іншої людини.

Макевой знову засміявся.

— Яких же гуманістів смерть висиджує з людей, неначе пташенят! Ти геть забув, яким ніц не вартим негідником був Том Тейло, котрому байдуже було, на яку здобич полювати — чи на хазяїв, чи на слуг!

— Може, він і негідник, — визнав поет, — і заслуговував на ту штуку, яку ти з ним утнув; але його час не менш тлінний, ніж наш, і вкрасти в нього чотири роки того часу — це вже занадто і не дуже схоже на жарт. — Він зітхнув. — О Боже, подумати тільки про всі ті тижні й роки, які я змарнував! Дорогоцінний тлінний час! Мені шкода кожного дня, що я згаяв, не написавши жодного вірша!

— А мені кожної ночі, коли я спав на самоті у Лондоні, — палко мовив Бертран.

— Коли вже мова зайшла про це, — втрутився капітан, — то яке вже то має значення — чи сім років живе чоловік, чи сімдесят? Його літа проти вічності — то тільки мить, і яка до біса різниця, як він їх проводить — чи водить кораблі, чи пише вірші, мурує чи руйнує міста — він помирає, мов муха-одноденка, коли день добігає кінця, а зірки так само й далі рухаються своїм шляхом. Чи є яка користь з тих його зусиль? І чи втрачає він щось від того? Він однаково міг би залишатись у ліжку або сидіти сидьма на лавці.

І хоча Ебенезер, почувши ці слова, якось зніяковіло посовався, пригадавши свій душевний стан у Коледжі Маґдалени та у себе в кімнаті на Паддінґ-Лейн, однак, незважаючи на це, знову підтвердив свою віру в цінність людського часу, провівши аналогію з дорогоцінними каменями та металами, і пояснив, що цінність товарів збільшується обернено пропорційно їхні запасам та обсягу постачання на ринок, де існує постійний попит на них, та прямо пропорційно попиту, де обсяг постачання незмінний, тим-то тлінний час, запас якого безмежно малий і на який існує буквально необмежений попит, є безкінечно цінним для смертних людей.

— Далебіг! — крикнув Макевой, якому урвався терпець. — Ви двоє нагадуєте мені дітлахів, яких я колись бачив на ярмарку святого Варфоломія, що стояли в черзі, аби покататися на червоному візочку, запряженому поні…

Він не став завдавати собі клопоту поясненням цього тропа, але Ебенезер одразу ж його зрозумів або думав, що зрозумів, бо сказав:

— Твоя правда, Макевою; між мною і капітаном немає ніякої суперечки. Пригадую день, коли нам із сестрою виповнилося п'ять років і нам дозволили бавитися ще одну годину після купелі перед сном. Місіс Твіґґ поставила в дитячій піскового годинника; ми могли робити все, що нам заманеться, впродовж цього часу, але коли весь пісок висиплеться, ми, не гаючись, мали вкладатися спати. Присяй-бо, яким скарбом нам здавалася ця година — час для сотні всіляких розваг! Ми принесли наші карти, аби зіграти в ту чи ту гру, але хіба ж якась жалюгідна гра була варта того, щоб гаяти на неї цю дивовижну годину? Я пообіцяв собі, що збудую з кубиків фортецю, а Анна заходилася малювати на папері трьох солдатиків, але жоден з нас не зміг довго віддаватися своїй забаві, бо кожен думав, що інший зробив мудріший вибір, тож невдовзі ми помінялися ролями, але втіхи нам це не принесло. Ми відчайдушно кидалися від одних іграшок і забав до інших, яких раніше, вдень, цілком ставало для того, щоб розважатися цілу годину, але зараз жодна гра не влаштовувала нас, а час у годиннику невпинно спливав! Будь-якої години, окрім цієї, найважливішої й одміряної, ми цілком могли б обмежитися однією лише розмовою або стали б роздивлятися, що там діється у світі за вікном нашої дитячої, але коли я вигукнув: «Щось висить важке, тяжке, дивись, на голову впаде», — щоб почати нашу гру у відгадайку, то Анна одразу ж заходилася плакати, і я невдовзі долучився до неї. Втім, навіть сльози не допомогли нам потамувати наш відчай; ба більше, вони тільки підсилили його, бо поки ми плакали, наша година спливала. Наближався вже час вкладатися до ліжка, а ми, прошу взяти це до уваги, ніколи раніше не дивилися на це як на зло, але той пісок — то була наче наша кров, що витікала з рани; ми сиділи, і плакали, і дивилися, як він сиплеться, і в результаті все скінчилося тим, що нам обом стало зле, і нас знудило, тож прийшла місіс Твіґґ і забрала нас до ліжка, коли остання чверть години досі залишалася у годинниковій склянці.

— І чого ж нас це вчить? — запитав Макевой.

— Це вчить нас того, — із сумом відповів Ебенезер, — що з того факту, що ми смертні, не можна зробити ніяких висновків, які могли б скеровувати нашу поведінку. І все ж таки, якби Молден належав мені, я б відпустив Тома Тейло на свободу.

— А я тим часом можу реготати з нього, скільки мені влізе, — додав Макевой, — що я і так роблю, і до біса ту філософію. То ви хочете почути мою історію чи ні?

Ебенезер заявив, що дуже хоче, хоча, правду кажучи, його цікавість до пригод Макевоя згасала з кожною хвилиною, що спливала і робила ніч коротшою, і в глибині серця він відчув, що цей його відступ насправді значно більше стосується їхнього важкого становища.

— Ну, то добре, — почав ірландець, — річ у тім, що я спочатку не мав жодних намірів їхати до Меріленду. Коли Джоан Тоуст залишила мене, я знав, що у нас з нею все кінчено, таку вже вона має звичку — віддавати все або нічого, як то ти вже добре знаєш, одначе відчайдушному коханцю жодне шаленство не здається надмірним, як і не здається йому, що може існувати якась прикра перешкода, надто ясна, щоб Надія не могла розфарбувати її у привабливі для нього кольори. Одним словом, я боявся, що вона вирушить слідом за тобою до Меріленду, і, щоб перехопити її по дорозі, я винайняв помешкання на поштовій станції, і, прибравши пихатого вигляду, став прогулюватися довкола і розповідати всім і кожному, що я Ебенезер Кук, Лауреат Меріленду…

— Ти ба, іще один! — вигукнув Ебенезер. — Меріленд переживає просто якесь нашестя поетів-лауреатів!

— Це ошуканство було достоту зухвалим, — добродушно сказав Макевой. — Один Бог відає, що я збирався робити, якби Джоан Тоуст таки розшукала мене! У всякому разі моє перебування там було напрочуд коротким: не встиг я виголосити тост за музу Меріленду, як увірвалася ватага громил з якоюсь історією про крадений гросбух, і коли їм сказали, що я і є пан Ебен Кук, поет, вони одразу ж потягли мене до в'язниці.

— Отакої! — засміявся Бертран. — Ось і прояснилася таємниця, панове, яка мучила мене всі ці місяці, тільки-но я згадував про неї! Коли я прибув до поштової станції, щоб сховатися від ножа Ральфа Бердсела — а хай би він уже мене тоді дістав, бо тоді б я був живим євнухом, а не мертвим! — тобто я хочу сказати, що коли я спитав про Лауреата, то почув, що його запроторили до в'язниці. Власне, оця трагедія і надихнула мене зайняти його місце та втекти до Плімута; однак коли хазяїн Ебен знайшов мене на «Посейдоні», він поклявся, що ніякі люди Бена Бреґґа не нападали на нього, і думав, що я брехун. Хіба ця новина мене повністю не виправдовує, пане?

— За це тобі вже нема чого турбуватися, — відказав поет. — Зараз уже надто пізня година, і в нас є час хіба на розгрішення. У тексті твоєї пречудової оповідки ще залишаються деякі, так би мовити, прогалини, але хай уже воно так і буде. І що ти зробив потім, Макевою? Маю надію, що за цю мою дрібну крадіжку тебе там довго не тримали.

— Тільки до наступного ранку, — сказав Макевой, — коли заявився Бреґґ і побачив, що йому на гачок потрапила не та риба. До того часу я вже втратив смак до всіляких безглуздих витребеньок і вирішив облишити свої пошуки Джоан Тоуст і почати наполегливо працювати над тим, щоб її забути. Я повернувся до свого старого заняття серед багатіїв, але хоч я і мав на початку деякий незначний успіх, однак роки, проведені з Джоан, розпестили мене: можливо, панночки відчували певну зневагу до них, коли я починав смалити халявки, а може, деякий холодок у моєму голосі… У всякому разі невдовзі я лишився без роботи і вже скоро мусив взятися за лютню та почати виспівувати на перехрестях, аби заробити собі на прожиток, біля пришибу Ботольфа, Стіл-Ярду та Ньюґейтського ринку, де і почалося моє життя. Свій заробіток я витрачав на повій, але все було дарма: коли чоловік провів тисячу ночей разом зі своєю коханою, тільки з нею і більше ні з ким, то він знає її від маківки до п'ят усіма своїми органами чуттів — кожен її м'яз, кожну пору на шкірі, кожен її подих; кожен рух її членів, її серця, хід думок він знає, як свої. Покладіть поруч із ним у темряві якусь іншу дівку: вже саме колихання повітря довкола неї він відчуває як щось чужорідне; вже те, як вона просто тиснутиме на сінник, його чуття сприймають як щось стороннє; саме її дихання лякає його, настільки відмінним є його тон і ритм! Вона простягає до нього пристрасну руку — його плоть сахається, неначе це лаписько якогось лісового чудиська. Вони сходяться — о Боже, як незграбно! — їхні руки, що мали обіймати тіла, стикаються ліктями або не знаходять собі місця; їхні ноги заплутуються замість переплітатися; їхні підборіддя і носи не підходять і заважають одне одному. Він пестить її, а натомість штовхає її під ребра або ж дряпає її занігтицями. Якесь любовне слівце чи порух руки заскочує його зненацька: на нього нападає чоловіча неміч, або ж він, як якийсь зелений новобранець, вистрілює свій заряд ще до того, як плоть по-справжньому з'єдналася. Одним словом, якщо він був для своєї коханої справжнім майстром гри на лютні, то тепер бачить, що, осідлавши віолончель, він не в змозі відрізнити головку грифа від звукового отвору, він безтямно перебирає струни, жодна з яких не звучить так, як слід, і кінець кінцем від того смикання він має лише головний біль, ото й усього.

Ця апострофа приємно потішила всіх, попри їхнє скрутне становище; але ірландець своїм стриманим голосом холоднокровно повів оповідь далі:

— Побачивши, що повії — то не ліки для мене, я звернувся до пляшки і щоночі став напиватися до нестями. Мої руки втратили хист, і я став незграбно бренькати на лютні, голос мій став грубшим і ламким, вухо притупилося, і кожного вечора мені потрібно було більше рому, ніж напередодні; отож невдовзі я вже не міг нажебракувати достатньо, аби напитися, і зрештою мусив би вдатися до крадіжки, щоб звести якось кінці з кінцями. Тоді одного вечора — відтоді, як ти поїхав, минуло вже три місяці — якийсь моряк дав мені шилінга, аби я заспівав йому «Порвалася кишеня в спідниці у Джоан», і коли я скінчив, він був такий задоволений, що налив мені рому за свій кошт. Я став підозрювати, що в нього стосовно мене є якісь нечестиві наміри, але мені було до того байдуже, отож він і дав мені напитися вволю! Але я помилявся…

— Хай Бог тобі помага, — пробурмотів капітан. — Я можу здогадатися, що було далі. Тебе викрали і вивезли?

— Я впав непритомний у якомусь заїзді поблизу Байнардс-Каслу, — сказав Макевой, — і прокинувся, закутий у кайдани в твіндеку корабля, що кудись плив. Спочатку я й гадки не мав, куди ми пливемо чи з якою метою мене викрали, але невдовзі декотрі з нас, котрі ходили не закуті в кайдани, виголосили, що нас спродано за борги і ми прямуємо до Меріленду, і пояснили, що для певного різновиду капітанів є доволі звичною річчю взяти на борт вантаж, що складається з таких портових щурів, як я і ще з пів тузіня таких самих, котрі, прокинувшись, побачили, що їхні ноги прикуті до корабля залізними ланцюгами.

Невдовзі старший помічник виголосив промову, суть якої зводилася до того, що ми є його боржниками, позаяк він порятував нас, невиправних розбещених марнотратців, і тепер нас безкоштовно везли до країни, де ми могли наново почати своє життя, і ще він пообіцяв, що кожного з нас, хто визнає свої зобов'язання, шануватиметься і триматиметься відповідно до цих зобов'язань, негайно ж звільнять від тих залізних ланцюгів. Решта була вповні рада дати будь-яку брехливу обіцянку, яку від них вимагали, але коли я побачив, що цей благочестивий помічник є тим самим негідником, що так підло вчинив зі мною напередодні, я, мов картеччю, сипонув такою купою прокльонів, що він своїм чоботом розчвакав мені рота і поклявся, що моритиме мене голодом, доки не навчить бути доброчесним і слухняним, або ж відправить до пекла, перш ніж наша подорож добіжить кінця.

Але такий чоловік, як я, котрий усе своє життя був сиротою і жебраком, не відає, що таке сором, і байдужий до злиднів, є вільною пташкою, і тому не дивно, що він дуже ревно ставиться до своєї свободи. То правда, що незадовго перед тим я потрапив до цюпи за дрібну крадіжку і ще раз раніше, коли видавав себе за Лауреата; але обидва рази я опинився у в'язниці зі своєї провини, а що під поняттям «свобода» розуміють чиїсь права, то це не втрата свободи, коли тебе справедливо засуджують за злочин. І навпаки, це великий злочин проти свободи, коли тебе проти волі заковують у кайдани без справедливої на те причини, і ті, хто склав свою ганебну обітницю, аби скинути з ніг залізні окови, не тільки не здобули цим свободи, а ще й відмовилися від найдорожчої свободи — права повстати проти несправедливості.

— У тому, що ти кажеш, багато мудрості, — зауважив Ебенезер, котрий був помітно вражений словами Макевоя і знову присоромлений не тільки тому, що підозрював, що за подібних обставин він не виказав би такого душевного гарту, але й тому, що був переконаний — хоч тепер це вже було несуттєво, але легше йому від того не було, — що Макевой більш гідний Джоан Тоуст, ніж він, і був таким від самого початку.

— Чи мудрість, чи дурість, але саме це я відчував з цього приводу, — мовив Макевой, — і хоча в наступні дні мені багато разів доводилося звідати шкіри з чобіт цього сучого сина, але принаймні я довідався про їхній смак не тому, що лизав їх. Але він так і не заморив мене голодом до смерті, як обіцяв, може, тому що йому було приємно бити мене ногами, чи, може, він не хотів, щоб я так і загинув невпокорений. Мене перевели з твіндека до трюму, щоб я своїм прикладом не спричинився до бунту, і я так і не бачив денного світла до самого кінця подорожі, аж поки вони вивели мене на чардак, щоб продати разом з усіма.

— Після чого, — втрутився Ебенезер, — якщо Тейло сказав мені правду, ти одразу ж стрибнув у річку, намагаючись здобути свою свободу, але вони тебе виловили.

— Еге ж, і врятували моє життя, бо я надто пізно дізнався, що мені не стачить сил і на десяток гребків. І по розмислу мені здалося, що це не такий уже й кепський вибір — піти з Тейло; я дійшов висновку, що мізки його такі само свинячі, як і манери, і здогадався, що перехитрити його, коли з'явиться слушна нагода, не складатиме жодних труднощів. Хотілося б тільки, щоб мій приятель Дік Паркер не був таким нетерпеливим… але ж я вам ще не розповідав про Діка Паркера? Не має значення: ми пливемо в океані історії, але склянки досить, щоб погамувати нашу спрагу. Та й крім того, ніч уже майже добігла кінця, хіба ні? Отож будемо завершувати, джентльмени; я обміняв Тома Тейло на коня, як і сказав Ебен, до того ж це була кульгава шкапа, але разом з тим варта двадцяти таких гендлярів слугами, а що я дізнався, що перебуваю в Меріленді, то вирішив проїхатися потайки до мису Кука, аби переконатися, що Джоан там і щаслива у своєму виборі. — Він засміявся. — Та що це я верзу казна-що! Я їхав туди, сподіваючись, що вона вже по горло сита тією невинністю! Я знав, що її жалість візьме за серце, коли вона побачить мене в цьому жалюгідному стані, і я молив Бога, щоб вона помилково узяла ту жалість за любов. То було мерзенне бажання чоловіка, доведеного до розпачу, яке виявилося хибним стосовно двох речей: її сумна доля, як я з'ясував, була ще жалюгіднішою, аніж моя, але ні пранці, ні опій, ні жорстоке поводження, ба навіть лице самої смерті — а що вже казати про жалість! — не могли відвернути її від того шляху, який вона обрала.

Я не став зволікати: Том Тейло, як я гадав, переверне весь край догори дриґом, аби знайти втікача, що його так ошукав. Я надумав податися до Віргінії, якщо мені вдасться знайти туди шлях, або до Кароліни і пристати, може, до якоїсь банди піратів. Отож з цією метою я і склав компанію збіглому невільнику-мурину, що сидів на ланцюгу разом зі мною в трюмі корабля — це був один з підлеглих Паркера на ім'я Бенді Лу, який навчився доволі непогано балакати англійською. Це був його замір — дістатися острова Бладсворт, що, як він чув, аж кишів такими ж втікачами, як і ми. Звідки нам було знати, що білих людей вони люблять не більше, аніж Диявол свячену воду? І коли ми про це довідалися, було надто пізно: Бенді Лу вони зустріли як рідного брата, а мене, попри всі його вмовляння, зв'язали та залишили на той день…

— Гей, там, — обірвав їх капітан. — Що це я чую?

Макевой урвав своє речення на півслові, і бранці стали прислухатися. Десь здалеку, від боліт, почулися якісь різкі крики, схожі на вороняче каркання, і вартівник, що стояв зовні біля хижі, відповів так само.

— Якісь гості — новоприбулі на велику Чорну Месу, — пробурмотів Макевой. — Вони збираються щоночі вже цілий тиждень.

Умовні крики повторилися, а потім в'язні почули здалеку глибокий, ритмічний гуркіт, наче багато чоловіків, маршируючи, стиха наспівували якусь монотонну пісню. Вартовий зовні підхопився на рівні й на все містечко, яке й досі спочивало, гукнув якесь коротке оголошення, від чого між хижками одразу ж здійнявся рух. Люди розмовляли та метушилися довкола площі; було чутно різкі накази; у багаття стали підкидати нові колоди, і вони одразу починали потріскувати у вогні; а той монотонний спів увесь час ставав дедалі виразнішим і сильнішим.

— Присяй-бо, це не схоже на жодну індіянську пісню, яку мені коли-небудь доводилося чути, — прошепотів капітан.

— Ні, це спів чорношкірих, судячи з тону та ритму, — відказав Макевой. — Я чув, як Дік Паркер і Бенді Лу співали щось подібне у трюмі корабля, а африканці вже тут робили те саме ці декілька останніх ночей. Далебі, від цього аж волосся дибки встає! Я так гадаю, що нічого доброго нам це не віщує.

— Чому це? — різко запитав Ебенезер.

— Вони чекали, поки через Затоку переправляться двоє їхніх головних вождів, — сказав Макевой. — Один — провідник чорних, а інший — наймогутніший король дикунів, якого скинув з його трону губернатор. Я взнав те від Бенді Лу, він пошепки розповів це мені декілька днів тому через стіну цієї хижки. Вони ще ніколи не бували такими зухвалими, щоб співати аж так голосно: б'юся навзаклад, що до міста прибули їхні королівські величності й цирк готовий розпочати виставу.

І справді, як тільки новоприбулі з'явилися на майдані, мешканці міста підхопили пісню, стали щось дико викрикувати, відбивати ритм на барабанах і, наскільки в'язні могли здогадуватися, судячи лише зі звуків, почали завзято витанцьовувати якийсь танець довкола багаття. Бертран втягнув повітря і застогнав, а Ебенезер почав мимоволі тремтіти всім тілом. Навіть Макевою не вдавалося повністю зберігати свою витримку: він заходився пошепки сичати, наспівуючи всілякі богохульства і прокльони, неначе читав крізь зуби отченаш.

Лише капітан зберігав спокій.

— Було б дурницею чекати на їхні тортури, — виголосив він стриманим голосом. — Ми всі будемо мертвяками під кінець цього розділу з нашого життя, то чого б це ми ще мусили зробити цим поганам приємність і витерпіти тисячі тортур?

— То що ви пропонуєте? — запитав Ебенезер. — Самогубство? Як на мене, то я б радо вкоротив собі віку, і на тому кінець.

— У нас немає ніяких засобів, щоби впоратися з цим самотужки, — мовив капітан. — Але це може бути цілком у наших руках — померти одразу й уникнути повільної смерті. Якщо вони виноситимуть звідси наші тіла, тоді в нас немає жодної надії, але якщо вони зв'яжуть нас разом за шию, як робили це раніше, а наші ноги будуть вільними, тоді ми маємо побігти всі разом і молити Бога, щоб вони зупинили нас списами та стрілами.

— Так нічого не вийде, — глузливо кинув Макевой. — Вони просто доженуть нас і притягнуть назад під свої різницькі ножі.

Бертран заголосив.

— Та й крім того, — додав Макевой. — Я католик, і хоча вірянин далеко не зразковий, але у будь-якому разі не стану нищити себе.

— Тоді є кращий план, — сказав капітан, — бо ти міг би пособити нам усім без ущербку для своєї віри. Наші руки та ноги зв'язані, але ми можемо рухати колінами: нехай слуга пана Кука покладе свою шию між ногами свого хазяїна, а я покладу свою тобі між ніг, і ви задушите нас обох без жодної затримки, і так ми покладемо край нашим нещастям. Тоді ти зробиш те ж саме із містером Куком, а коли з ним буде все кінчено, ти залишишся один і, коли хочеш, можеш дати вбити себе тим індіянам. Що скажеш на це?

— О Боже! — прошепотів Ебенезер; і хоча пропозиція старого його злякала, він не міг би заперечувати, що бути задушеним — менш болюче, ніж коли тебе звалашать і спалять живцем.

Але сталося так, що йому не довелося обирати; урочистості невдовзі вляглися, настав день, а наші бранці й досі залишалися живими і неушкодженими. Надто схвильовані, щоб відчувати полегшення, вони мовчки дивилися один на одного — Макевой, як помітив Ебенезер, втратив чверть своєї ваги і декілька зубів, а обставини змусили його відпустити бороду — вони більше не були такими балакучими, як у першу свою ніч. Минали дні — два, сім, десять, — і хоча в'язням жодного разу не дозволили вийти з хижі, вони могли чути, як діяльність у місті зростала день у день.

— Їй-бо, це наче якась Колегія кардиналів! — вирік Макевой.

Ніхто більше не згадував за пропозицію капітана, але вона, напевно, крутилася в усіх на думці, як і в Ебенезера, бо коли одного ранку вони почули, як до їхнього вартівника підійшла якась делегація, то всі як один затамували подих і застигли.

— Поспішайте! — став підганяти їх капітан. — Вони прийшли нас забрати!

— Тоді хай забирають, — буркнув Макевой. — Я не вбивця.

Саме цієї хвилі хтось відслонив запинало зі шкіри, що правило за двері: до хижі ввірвалося холодне повітря і рухливі відблиски полум'я, й у блідих світанкових сутінках вони побачили темні постаті.

— Тоді ви, заради Бога! — капітан обернувся до Ебенезера, і його голос майже зривався на вереск. — Благаю вас, сер, задушіть мене зараз, негайно, перш ніж ми потрапимо до їхніх рук. Ну ж бо, хутчіше, заради Христа!

Він переповз через Бертрана і впав до тремтливих колін поета. Ебенезер втратив голос і не міг сказати йому «ні»; він лише похитав головою. Але навіть якби вони хотіли і були в змозі це зробити, то часу в них на те вже не було: чорні постаті наблизилися, схилилися над ними; чорні пальці вхопили їх за руки й кісточки; чорні голоси хихотіли й хрипіли. Нажаханих білих чоловіків по одному витягли за п'яти надвір.

6

Поки вирішується доля поета, він розмірковує над парочкою світських таємниць

На подвір'ї чи майдані посередині індіянського містечка плямами лежав тонкий шар мокрого снігу, котрий вкривав також пологі верхівки однакових помешкань. Повітря було різке і вогке, але не надто зимне; насправді значні маси доволі теплого повітря насунули з боку Затоки, від чого острів огорнула густа імла. Вихори водяного пилу, скиглячи голосами невидимих мартинів, налітали з боліт і з криком, що поступово вщухав, неслися далі до протоки.

Попри імлу і ранню годину, Ебенезер побачив, що довкола зібралося чимало людей, декотрі були вбрані в одяг зі шкотського сукна й англійської вовни, але більшість мала на собі вдягачку з вичиненої шкіри та хутра і накидки на кшталт тоги. Жінки розпалювали невеличкі багаття поблизу своїх хижок і готували сніданок; чоловіки переважно курили тютюн і розмовляли, зібравшись купками навколо декількох більших вогнищ на самому майдані — мурини й індіяни разом; навкруги стояв гомін, бо всі щось обговорювали, а багато хто з присутніх перемовлявся між собою на мигах і знаках. У центрі подвір'я маленьке нічне вогнище вартових, підживлене смолистою сосною, розгорілося так, що, виблискуючи жовтогарячим в імлі, здавалося радше обрядовим, аніж ужитковим. Тепло від нього розтопило сніг на доволі значну відстань, утворивши коло, по периметру якого урочисто розташувалося близько двадцяти червоношкірих і чорношкірих зверхників; у квадрантах за межами їхнього кола чотири групи чоловіків зводили стовпи заввишки футів дванадцять, закопуючи їх у ями, вириті мало не по пояс.

Коли бранці вже стояли на ногах, якийсь мурин, один з тих, що виводили їх надвір, відділився від решти, підступив, вишкірившись, до Макевоя, і сказав йому англійською: «Ну що, більше ночувати там не доведеться?». Він кинув погляд на хижку, що правила за в'язницю.

— От уже чорне сатанинське бісеня, — буркнув Макевой. — Як я хотів би, щоб ти пішов на корм рибам разом з Діком Паркером!

Мурин, котрого Ебенезер узяв за Бенді Лу, колишнього напарника Макевоя, від задоволення блиснув зубами і різким тоном віддав якісь накази своїм людям, котрі перерізали ремінці на ногах бранців і повели їх до стовпів. Ноги поета відмовилися служити йому; тож його в'язничники були змушені підтримувати його і направляти. Безладний гомін голосів з усіх сторін перейшов на шепіт, а потім стих; на майдані запанувала тиша, і було лише чутно, як у багатті потріскують дрова; чорні обличчя холодно роздивлялися білих людей, поки ті проходили повз. Чоловіки біля центрального вогниська обернулися, коли ті підійшли ближче, і якийсь густо розмальований зверхник, найстарший за віком поміж них, кивнув у бік найближчого стовпа, біля якого утрамбовували землю.

— Тебе судитимуть три королі, — усміхаючись, повторив мурин Макевою. — Решта залишається тут.

Жоден з в'язнів не вимовив ані слова. Скидалося на те, що цей грізний тріумвірат засідав не біля вогнища, бо ірландця повели хоч і до типового, але значно більшого «будиночка хохулі» на іншому кінці майдану. Ебенезера і Бертрана прив'язали за кісточки та зап'ястки до окремих стовпів; поет, усвідомивши, де він опинився, ледь не зомлів, так ясно пригадалася йому тьма-тьмуща мучеників. Скільки мільйонів людей прив'язували в такий спосіб, відколи пішов рід людський, і скільки було всіляких причин, щоб завдати їм невимовного болю, піддавши дії вогню? Та він усіляко намагався пересилити свою млість, сподіваючись викликати її потім, коли в тому виникне нагальніша потреба.

Капітан тим часом був змушений стояти осторонь, доки встановлять третій і четвертий стовпи і утрамбують землю біля них. Він стояв тихо, схиливши голову, немов змирившись із тими жахіттями, що чекали на нього попереду; його вартівники, що зводили масивні стовпи, були поглинуті своєю роботою і не звертали на нього уваги. Раптом він скочив назад і вбік від них і кинувся навтьоки через майдан. Пролунав гучний крик; чоловіки скочили на рівні, схопили свої списи і помчали за ним навздогін. Ебенезер витягнув шию, очікуючи побачити, як старого проштрикнуть списом, але індіяни трималися позаду. Капітан біг, сподіваючись проскочити між двома вогнищами, але попереду нього виросла стіна зі списів, він завагався, крутнувся і натрапив на таку ж саму стіну. Цього разу, немов полишивши всіляку надію на втечу, він повернувся до початкового задуму і, виставивши груди наперед, кинувся прямо на списи; але їхні власники просто відступили назад і перегородили йому шлях руками і ратищами. Він знову обернувся, тримаючи зв'язані руки, як і раніше, за спиною, і спробував було стрибнути в іншому напрямку, але вислід був такий самий. Супротивник оточив його, утворивши широке коло, і коли стало цілком зрозуміло, що йому не вдасться втекти навіть на болота, вони почали сміятися з його відчайдушної спроби. Знову і знову кидався старий на списи, і, врешті-решт не маючи сил знову зважитися і довести свій розпачливий намір до скутку, капітан скрикнув і впав. Його мучителі, підсміюючись, розійшлися, а вартівники повернули до стовпа, що вже був готовий прийняти його, і заходилися складати гілляччя і хмиз біля підніжжя всіх трьох стовпів.

Стікаючи потом, Ебенезер відвернувся і знову побачив Макевоя, який вийшов з королівського палацу в супроводі усміхненого конвою. Обличчя ірландця скривилося, і на ньому застиг якийсь чудернацький вираз — чи то був гнів, чи відраза, чи страх, Ебенезер не міг сказати напевно, але з того, як швидко його компаньйон попростував до останнього незайнятого стовпа, він дійшов висновку, що суд, який ухвалив той чудний «вирок», його не помилував.

Одначе він помилився.

— Оце так гра долі, ну, хто б міг придумати таке, хіба що сам диявол! — звертаючись до нього, вигукнув Макевой якимось дивним, як і вираз його обличчя, голосом. — Вони привели мене на суд до трьох своїх королів, двоє з яких — то бридкі дикуни, а от третій виявився моїм другом Діком Паркером, тим самим хлопом, що сидів разом зі мною на ланцюгу у трюмі. Я думав, що він втопився і про нього вже й думати забули, але, далебіг, він тепер король цих чорних поган! І той негідник Бенді Лу всі ці дні знав про це й нічого не сказав; а він же був намісником Діка Паркера ув Африці!

Ебенезер чомусь не здивувався цьому збігу обставин; насправді він запитував себе, чи не збожеволів, бува, Макевой від страху. Чи ж може чоловік при здоровому глузді плести такі дурниці, коли під ним розводять похоронне вогнище?

І лише тоді він помітив, що хоч його вогнище, як і вогнище Бертрана і непритомного капітана, було готове, під стовп Макевоя і досі не поклали ані гіллячки, і скидалося на те, що вартівники й не збиралися цього робити.

— Дякувати Богу, Ебене! — вигукнув Макевой. — Вони збираються мене відпустити! Дік Паркер пощадив мене! — Із його очей потекли сльози. — Бог свідок, — кричав він далі, — я благав і вмовляв помилувати тебе, заклинаючи тією приязню, що була між мною і Діком Паркером. Я сказав йому, що ти мій брат і що ти дорогий мені, як саме життя; але решта була за те, щоб спалити нас усіх чотирьох, і Діку Паркеру вдалося пощадити лише мене. Отож так склалося, що я мушу тепер сьогодні цілий день і завтра дивитися на всі ваші страждання, поки не скінчиться їхня рада, а потім побачити, як вас спалять!

— Цей коцур обміняв наші життя на власну шкуру! — заволав Бертран, стоячи біля свого стовпа навпроти.

— Ні, присягаю! — різко заперечив Макевой. — Те, що було між нами, — то все залишилося в минулому; повірте мені, я не тримаю на вас ніякого зла і жодним чином не намагався підбити Діка Паркера проти вас!

— Я вірю тобі, — мовив Ебенезер. Насправді на якусь мить він відчув гнів, почувши новину, що приніс Макевой; почати з того, що хіба полишив би він Лондон, якби Макевой не зрадив його? Але він швидко приборкав свій гнів, бо, попри своє вкрай скрутне становище або, можливо, саме завдяки йому, він усвідомив, що Макевой лише чесно додержувався своїх принципів, як і Ебенезер — своїх; так само легко можна було б покласти провину на старого Ендрю за те, що той повівся так суворо; на Джоан Тоуст, яка спричинилася до цього парі; на Бена Олівера, що запропонував його; на Анну, що сама перетнула океан і припливла в Меріленд; на Берлінґейма за те, що він, окрім усього іншого, переконав його висадитися на березі в Сент-Мері чи й на самого Ебенезера, який мав тисячі нагод, щоби змінити хід свого життя. Уся історія його двадцяти восьми років життя привела до того, що він опинився тут, у цьому місці й цієї хвилі; і хіба ця історія не набула характерної форми і змісту значною мірою завдяки впливові людей, із якими йому коли-небудь доводилося стикатися і чиї життя зазнали впливу безлічі інших людей? Хіба ж не припнула його до стовпа вся історія людства, ба навіть історія всього всесвіту, неначе ланцюгом, який складається з безлічі ланок, і вина жодної з цих ланок не більша, ніж вина інших? Ебенезеру здавалося, що так воно і є й що Макевоя можна ганити за те не більше і не менше, ніж, наприклад, лорда Балтимора, який колонізував Меріленд, чи генуезького шукача пригод, який відкрив Новий світ для Старого.

Цього висновку поет дійшов радше несвідомо завдяки інтуїції, аніж внаслідок глибокого розмислу, і за ним прийшов інший вислід, логіка якого була такою: це місце в просторі й часі, куди привела його світова історія, не виявилося б згубним для нього, якби не ворожість індіян і муринів. Але їхня ворожість була викликана саме тим, як їх визискували англійські колоністи; тобто вони зазнали утиску від людей, які з примхи історії отримали певну перевагу, — й Ебенезер не мав жодних сумнівів, що його полонителі в протилежних обставинах робили б те саме, що і англійці. А що історичний процес є лише вираженням волі людей, які в ньому задіяні, то Ебенезер справедливо був об'єктом гніву своїх полонителів, позаяк він належав, у значно глибшому сенсі, ніж його вкладав Макевой у свої слова декілька ночей тому, до класу експлуататорів; як освічений представник західного світу він користувався з тих плодів, які приносила потуга його культури і тим-то мав узяти на себе свою частку провини, яку ця потуга зроджувала. Але на цьому його відповідальність не закінчувалася: бо якщо саме потуга та становище — речі, що відрізняють визискувача від визискуваного, — справа випадку, а не якийсь особливий загадковий хист, притаманним духу кожної групи, тоді це вповні «по-людськи», коли білошкірі поневолюють інших людей і розпоряджаються ними, немов речами, так само, як цілком «людським» є і те, що мурини й індіяни вбивають лише на підставі кольору шкіри; дикун, що смолоскипом запалить під ним багаття, є його братом не менше, ніж той гендляр, що колись поневолив цього дикуна. Отож, підсумовуючи, поет зауважив, що хоч йому і доведеться спокутувати свій Перворідний Гріх особисто, це буде щось на кшталт Довіреної Відплати; він сам вчинив тяжкий злочин проти самого себе, і саме він невдовзі покарає лиходія.

Збагнути суть цих ідей було справою лише кількох секунд, і хоча у своїй духовній автобіографії він мав лише декілька моментів, що так само глибоко схвилювали його, однак усе, що він сказав Макевою і Бертрану, вклалося в декілька слів:

— У всякому разі вже надто пізно вдаватися до таких дрібниць і ділити відповідальність. Подивіться-но туди.

Здвигнувши брови, він вказав у бік хижі, звідки недавно вивели Макевоя. Очі присутніх також повернулися у тому напрямку, і їхня розмова урвалася. Три королі вийшли наперед, щоб оголосити свій вирок: Ебенезеру крізь імлу вдалося лише розгледіти, що один з них був високий, дужий мурин, другий — такий самий здоровий червоношкірий, а третій також був індіянин, якийсь спорохнілий старець, котрому вже важко було рухатися, і тому його підтримували попід руки його молодші побратими. Усі троє на тлі своїх підданців були вбрані доволі вишукано: одяг їхній був облямований тасьмою, прикрашений китицями й оздоблений кольоровими намистинами, зробленими з черепашок; на їхніх обличчях фарбою з горобейника були намальовані смуги й кола; на шиї в них висіли пацьорки з ведмежих ікл і мушель каурі; на голові індіяни носили убори, оздоблені намистинами та перами індика, тоді як мурин мав прикрасу з двох буйволячих рогів, приторочених до шапки з хутра. Два здоровані тримали у вільній руці по дротику; а патріарх у правиці держав щось на кшталт бунчука чи обрядового жезла, на верхівці якого була прикріплена шкура хохулі, а в лівій у нього був смолоскип із сосни, з якого бризкала смола.

Наближалися вони поволі, і це справляло гнітюче враження. Макевой спостерігав за ними через плече, широко розплющивши очі; Бертран заходився стогнати. Ебенезеру від страху кров ударила в голову; він міцно стиснув губи, але решта його обличчя почала смикатися.

Найближчим до цього тріумвірату був Макевой: вони стали навпроти, дивлячись на нього суворим поглядом; мурин підняв свого списа і зробив якесь оголошення, що скидалось на вирок, але підданці зустріли його якось непевно, і по їхніх рядах прокотився стишений гомін. Потім молодший з індіянських вождів повторив його своєю мовою і почув таку ж відповідь на цю заяву. Ебенезер помітив дещо сердите лице старого вождя і задоволений вираз на обличчі приятеля Макевоя Бенді Лу, який стояв поблизу. Потім процесія перейшла до бородатого капітана, який якраз почав ворушитися і крутити головою.

Знову, розмахуючи списами, двома мовами оголосили рішення, яке виніс суд; старий вождь усміхнувся, і всі присутні голосними криками висловили своє схвалення, від чого зміст його став цілком зрозумілим, і поет здригнувся.

Потім настала черга Бертрана, який відвернув голову вбік і примружив очі. Молодший з індіянських королів дивився на нього холодним поглядом; старший із неприхованою зловтіхою і задоволенням кивав у відповідь на слова мурина, які той, нахилившись, шепотів йому на вухо. Усі погляди були тепер спрямовані на великого чорного короля, який у двох попередніх випадках першим виносив вирок; скінчивши перемовлятися зі старцем, він підняв свого дротика і почав оголошувати вирок, звернувши погляд на обличчя бранця.

Проте він зупинився посеред речення і кинувся до Бертрана, щоб повернути його обличчя до себе. М'язи Ебенезера напружилися: оскільки мурин тримав свого списа, при тому дуже нечемно відпустивши руку старого вождя, поет радше очікував, що Бертрана негайно проштрикнуть на місці за той злочин, що він скоїв, відвернувши голову. Не розвіялися його страхи навіть тоді, коли мурин щось крикнув, вихопив кістяного ножа з-за пояса свого ватага, що стояв поблизу, і стрибнув до слуги, розмахуючи своєю зброєю. Його вожді-побратими насупилися; ті глядачі, що стояли неподалік, стривожено відступили назад і ще більше перелякалися, коли замість прикінчити в'язня або ж розчленувати його просто на місці чорний король позрізав на шматки всі ремінці й пута, відкинув купу хмизу, що сягала колін, і простягнувся на землі біля тремтливих ніг бранця!

— Пане Ебене! — заволав слуга, відштовхуючись від стовпа.

Старий вождь щось гарикнув, а молодший, як здалося, різким тоном щось запитав, на що король-мурин відповів йому індіянською мовою, і з його голосу було чутно, що його переповнюють почуття. Майдан принишк, і стало тихо, як у церкві. Вираз обличчя індіянського короля став ще суворішим, він гукнув своїх ватагів, щоб вони підтримали його побратима-патріарха, і швидко, наскільки дозволяла гідність, рушив не до Бертрана, а до вкрай збентеженого бранця, який ще очікував на свій вирок. Він наблизився лише на якийсь крок чи два, коли Ебенезер його впізнав — під бойовою покрассю і розкішним вбранням був колишній хворий утікач зі скельної печери на узбережжі, що нині оклигав.

— Святий Боже, тепер я бачу! — вигукнув поет. — Бертране! Це ж Куассапелаг і Дрейкпекер! Отой Дік Паркер Макевоя — це твій Дрейкпекер, а ось іде Куассапелаг, щоб врятувати мене!

І справді, коли індіянин подивився просто в обличчя Ебенезера, його погляд втратив свою суворість, і за його наказом двоє вартівників вийшли наперед і звільнили поета від пут.

— Я вас звільняю і прошу мене вибачити, — поважно мовив Куассапелаг. — Добре, що людині, яка врятувала моє життя, не заподіяли ніякої шкоди.

Як і Бертран, Ебенезер був надто приголомшений, щоб здобутися на слово. Сльози навернулися йому на очі; він заточився, засміявся хриплим голосом, похитав головою і подивився на Макевоя, не в змозі повірити в те, що відбувається. Тим часом старий вождь не переставав лайкою висловлювати своє невдоволення: він, либонь, не більше, ніж його підданці чи двоє інших бранців, тямив, що це за чудасія. Куассапелаг злегка вклонився Ебенезеру, сказав поету ще декілька хвилин залишатися на місці й повернувся до старого, щоб його втихомирити. Муринський король, якого Бертран, зрозумівши, з ким має справу, обійняв, від чого всі присутні геть розгубилися, випростався з обіймів і також долучився до решти, що тримала раду. Із характеру їхньої бесіди стало зрозуміло, що старий вождь уперто противився тому, щоб звільнити бранців; по декількох хвилинах Куассапелаг підізвав Ебенезера, вхопив його лівицю і пробурмотів:

— Ти маєш персня, що дав тобі Куассапелаг?

Поет, дякуючи Провидінню і Джоан Тоуст за те, що він таки обміняв свою срібну каблучку на нього, видобув з кишені персня з риб'ячої кістки. Куассапелаг спершу показав персня старому вождеві, а потім, звернувшись до натовпу з короткою промовою, високо підняв його, щоб кожен міг побачити. Тоді ж Дік Паркер, чи Дрейкпекер, віддав наказ Бенді Лу, який стояв поруч і аж сяяв від радості, і всіх бранців, окрім капітана, підштовхуючи, відвели назад до хижки, що правила за в'язницю, перш ніж старець встиг поновити свої протести.

— Присяй-бо! — силувано засміявся Ебенезер. — Яким же палацом здається тепер ця хижа!

На майдані, і досі оповитому імлою, яку сонце, що зійшло, підсвітило, але так і не розігнало, панувало значне пожвавлення. Пильно вдивляючись між ногами вартівників, що стояли перед хижкою, Ебенезер побачив, що троє очільників знову вирушили до будівлі, з якої вони з'явилися; стариганя, який, як було видно, анітрохи не втихомирився, тепер підтримували двоє індіян у головних уборах, подібних до його власного.

— Це просто якесь Диво Біблейське! — вигукнув Макевой, його очі й вуста скривилися в гримасі подиву. — Оце так чудо із чудес! Як так сталося, що Дік Паркер і досі живий і ви з ним знайомі? Подумати тільки, він упав ниць перед ним, наче твій слуга якийсь бог!

— Дякую, але так воно й було, — повагом сказав Бертран, — і кращого парафіянина годі й шукати! Але ж і доскочний чоловік, просто-таки цар гори! Ви бачили, як він ото заступився за мене перед старезним деспотом, і з такою відвагою? Подумати тільки!

Ебенезер розповів Макевою історію того, як вони звільнили Дрейкпекера, розв'язавши його, як натрапили на втікача Куассапелага, що лежав хворий, потерпаючи від гнійної рани, і як залишили чорношкірого, щоб той надав йому допомогу і подбав про нього.

— Отож саме за це він і дав нам ці персні з риб'ячої кістки, хоч і не сказав нічого про їхнє значення. Що вони означають і як так сталося, що цей бідолашний невільник Дрейкпекер став королем?

Але Макевой не міг пролити світло на значення персня.

— Що ж стосується того хлопа, якого ви звете Дрейкпекером, то це і є той самий чоловік, про якого я вам розповідав раніше і якого назвав Діком Паркером. Той самий корабель, на якому мене п'яного вивезли з Лондона, взяв його разом з Бенді Лу та ще сорока невільниками на борт у Кароліні, щоб продати їх у Меріленді. Їх усіх викрали в якомусь африканському місті незадовго до цього, і цей самий Дік Паркер був їхнім королем. Старший помічник посадив його і Бенді Лу на ланцюг у трюмі з тієї ж самої причини, що й мене. — Ірландець вишкірився. — Дік Паркер збирався вчинити бунт; старший помічник хотів убити його, але капітан гадав, що вони батогами зможуть вибити з нього цей дух непокори, щоб це послужило прикладом для інших. Вони шмагали його двічі на день, а він знай собі плював на матроса, що прив'язував його, а потім на матроса, що після того його відв'язував. Не раз і не два радив я йому через Бенді Лу сховати свою гордість подалі до того часу, коли його продадуть і він прибуде на місце, щоб потім втекти і допомогти іншим; а він на мої слова відповідав, що ця порада була б доброю для Бенді Лу та інших його намісників, але король, якого купили та продали — то вже ніякий не король. І коли я казав, що жоден мертвий король ще ніколи не вигравав битви, він відповідав, що не в звичках лева вдавати із себе шакала і навіть мертвий король може слугувати прикладом для своїх підданців. Він наказав Бенді Лу вчинити так, як я радив, а наступного разу, коли Діка Паркера привели, щоб дати йому канчуків, він плюнув на самого помічника. Отож саме тоді вони й викинули його за облавок, зв'язавши руки й ноги. Половину невільників продали наступного дня в Енн-Арундел-Таун, а другу половину, разом з нами, відшкодівниками, в Оксфорді ще через день. Як цьому хлопу вдалося втриматися на воді й випливти, про те я, напевно, ніколи не дізнаюся.

Ебенезер похитав головою, згадуючи смуги на спині мурина того дня, коли вони знайшли його на березі.

— Отже, тепер він король усіх невільників-утікачів, а Куассапелаг — король неприязних дикунів-індіян! І хай Бог помагає англійцям, якщо вони зважаться довести свій задум до скутку!

— А хай ідуть до біса, я б так сказав, — відповів Макевой, — вони самі напросилися.

І він, і Бертран оголосили про свій намір якнайшвидше повернутися до Лондона, навіть якщо їм доведеться жебракувати чи красти, щоб сплатити за свій проїзд, так що вони вповні можуть зичити ребелізантам успіху в їхній справі, не накликаючи нещастя на свої голови. Ебенезер ще не викинув з голови тих думок, що охопили його біля стовпа; і хоча він співчував тяжкій долі невільників та індіян і погоджувався, що в тому винні навіть ті білі, котрі, як і він, лише мирилися з таким прикрим станом речей, не протестуючи проти нього, однак йому аж ніяк не подобалася ідея суцільної різанини. Якраз навпаки, саме тепер, коли його вже двічі ледь не стратили, життя неабияк смакувало поетові, і він здригався від самої лише думки, що когось можуть його позбавити.

— Ми маємо відшукати якийсь спосіб порятувати капітана, — вирік він. — У нього найменше підстав бути тут з нас усіх, позаяк привели його сюди не пошуки і не бажання втекти. — І він додав іще, хоч і цілком розумів, що цим твердженням трохи передає куті меду: — Якщо він помре, то мені доведеться за це відповідати, адже саме я винайняв його, щоб він переправив мене до Молдену, та ще й накинув зверху, аби ми могли вирушити одразу, попри погану погоду та пізню годину.

Макевой і Бертран обоє стали заперечувати, що це його відповідальність, а Макевой заходився далі запевняти, що хоч він від щирого серця бажає капітану врятувати своє життя, але в нього немає ніякого бажання приносити задля цього в жертву своє чи навіть наражати його на небезпеку.

— У будь-якому разі, — висловив думку Бертран, — ще надто рано лити сльози чи кричати від радості. Якщо Дрейкпекер допевниться свого, ми всі вийдемо на свободу; а якщо ні, то нас усе одно ще можуть спалити.

Його компаньйони погодилися і заходилися розмірковувати над тим, що в нього за чин і який вплив має цей індіянський патріарх, що так не хотів відпускати їх на волю. Макевой гукнув африканця, ім'я якого, якщо переінакшити на англійський лад, звучало щось на кшталт Бенді Лу, який відповів на деякі їхні запитання зі своєю незмінною широкою усмішкою, що не сходила з його лиця, незалежно від того, чи були його відомості втішні, невідрадні чи нейтрального характеру.

Ким був цей старий індіянський король?

— Це таяк Чікамек, король агатчвупсів, який уже впродовж вісімдесяти і чотирьох літ є ворогом англійців. Це його острів.

Коли Ебенезер поцікавився щодо розподілу влади між трьома королями і що перебуває в підпорядкуванні кожного з них, Бенді Лу відповів, що Куассапелаг — щось на кшталт головнокомандувача в усіх вороже налаштованих до білих людей індіян на західному узбережжі Чесапіцької затоки, Чікамек займає таку ж посаду на східному узбережжі, а Дрепакка — король муринів-утікачів. Він повів далі й доволі відверто розповів, що хоч взагалі-то всі троє наділені однаковими повноваженнями, саме Куассапелаг, король анакостинів, має насправді найбільшу реальну владу, і не тільки тому, що вожді під ним — Очотомакуат піскатавеїв, Том Калверт чоптікоїв і, наприклад, Макуанта маттавоманів — чисельніші, впливовіші та войовничіші, ніж ватаги Чікамека, але й тому, що декотрі з останніх, як-то син імператора Умакокасиммона, Асквас, якого губернатор Коплі скинув з трону очільника нантікоків на користь більш послужливих Панкаса та Аннугтуга, більше схильні йти за молодшим, але енергійнішим Куассапелагом, аніж за їхнім літнім головнокомандувачем. Ба більше, левова частка можливої влади в майбутньому, за словами Бенді Лу, належала Дрепацці, бо хоч войовничих індіян і було значно більше, ніж муринів-утікачів, однак повноваження Куассапелага обмежувалися кордонами Провінції, і його підданці-васали, окрім невеличкої групи піскатавеїв, підпорядковувалися безпосередньо декільком племінним вождям, а вже потім опосередковано самому королю анакостинів. Дрепакка ж за дуже короткий час встиг стати головним і беззаперечним очільником для кожного африканця-утікача у цьому краю і своїм прикладом надихає тисячі тих, хто ще й досі перебуває в неволі; ба більше, у нього немає таких перешкод, як племінна географія, і немає інших очільників, із якими він мусив би рахуватися: ринок невільників призвів до того, що мурини з різних африканських племен безладно розкидані по всіх провінціях, і Дрепакка, наскільки всім відомо, єдиний король серед них. Як наслідок, якщо долучити до цього його гострий розум (він вивчив діалект піскатавеїв за три тижні, спілкуючись з Куассапелагом), показну зовнішність і ту перевагу, яку він мав у переговорах з французами та північними людностями, не бувши ані білим, ані індіянином, межі впливу Дрепакки зростали з кожним днем дедалі більше, і можливо, одного дня вони охоплять усе муринське населення Америки, чия кількість збільшувалася з кожним кораблем, що прибував сюди із західних берегів Африки. І з тієї неприхованої гордості, що бриніла в його голосі, можна було здогадатися, що Бенді Лу вже коронував свого ватажка імператором Америки. Ебенезер здригнувся.

— Ще більше влади для нього, — понуро сказав Макевой. — Якщо Дік Паркер такий потужний, тоді нам нема чого боятися цього таяка Чакалака чи Чикалюка. Хіба ні? Що скажеш, Бенді Лу? Двоє сильних проти одного слабкого.

Е, ні, усміхаючись, застеріг їх мурин, усе не так просто, як здається, бо хоча Чікамек і справді має набагато менше влади, ніж кожен із його спільників, дарма, реальна вона чи можлива, але всім індіянам на півночі й на півдні в усіх провінціях відомо, що він одвічний ворог білих людей: він направду легендарна особистість поміж них; його ім'я впродовж трьох десятиліть було синонімом безкомпромісного спротиву; та й, до всього, його містечко агатчвупсів є найміцнішим стрижнем озброєних та організованих ненависників англійців у всій Провінції, і ніхто не знає безпечнішого і ближчого до центру місця для головної штаб-квартири. Одним словом, хоч він і є суто номінальною фігурою, та все ж надзвичайно цінною, і його побратими коряться йому в усьому, окрім найважливіших питань, що стосуються політики, — тим охвітніш, бо дев'ять десятих потуги бунтівників перебуває в їхніх руках.

— Присяй-бо! — вигукнув Бертран. — Хочеш сказати, що вони нас зрештою таки можуть спалити?

— Дуже сподіваюся, що ні, — люб'язно відповів Бенді Лу. Один з вартівників ззовні гукнув його муринською мовою, і він додав зі своєю усмішкою, що не зазнала жодних змін:

— А тепер ходімо і все дізнаємося.

7

Як агатчвупси обирають собі короля

Отак уже вдруге цього ранку Ебенезера, Бертрана і Макевоя під конвоєм припровадили до майдану, повитого імлою. І хоча зараз світла було подостатком, небо й досі залишалося затягнуте хмарами, і солоні болота, вкриті туманом, навряд чи мали менш похмурий вигляд, ніж раніше. Багаття, на яких готувалася їжа, уже згасли, жінки поралися по господарству, а більшість чоловіків, імовірно, вирушили кудись на болота чи протоки, аби поновити запаси морепродуктів і пернатої дичини. Декілька десятків чоловіків, яких Ебенезер узяв за незначних вождів і їхніх підлеглих ватагів, і досі сиділи із запаленими люльками довкола більших вогнищ, перемовляючись між собою і тримаючи раду; з виразу їхніх облич, які скам'яніли, щойно бранці з’явилися на майдані, було неважко здогадатися, що ж було предметом їхніх розмов.

Почуваючись впевненіше, ніж доти, поет роззирався тепер навкруги, виказуючи більшу зацікавленість і дивлячись не так упереджено. Він помітив, наприклад, що містечко значно більше, ніж він вважав раніше: будиночків хохулі було не сто, а майже триста, і гурти муринів працювали, будуючи нові по всій околиці міста. Насправді запас землі на узвишші вже вичерпали, і будівельникам доводилося вдаватися до різних хитрощів; з одного краю поселення утворилася ціла гора з черепашок з-під устриць, що громадилася, як можна було виснувати, упродовж не одного покоління агатчвупсів за часів, коли земля під забудову ще не цінилася так високо, і яку тепер мурини поспіхом згрібали до прилеглого болота, зарівно для того, щоб створити нову ділянку суходолу та звільнити від сміття стару; в інших місцях хижки звели на палях, забитих у самісіньке болото, доволі цікаве поєднання зразків африканської й індіянської архітектур. І знову ж таки, поет уперше помітив непропорційність між жінками і чоловіками серед населення; бо навіть узявши до уваги страх — адже відомо, що хто боїться, тому в очах двоїться, — натовп, що зібрався на майдані того ранку, за його оцінками, налічував майже тисячу осіб або ж принаймні людей сімсот, із яких, напевно, двісті, не більше, прибули разом з Куассапелагом і Дрепаккою, тоді як число жінок, якщо тільки значній кількості з них, що навряд чи, було вільно спати допізна, становило радше десятки, ніж сотні. Одначе складалося враження, що дітей тут не бракувало; і справді, простір між хижками буквально кишів маленькими дикунами, значна кількість яких і різноманітна пігментація підштовхували Ебенезера до думок не тільки про багатомужжя, а й про культурний союз у сферах більш інтимних, ніж політика й архітектура.

Цього разу процесія не зупинилася біля стовпів, а посунула далі просто до королівської хижі, що розташувалася навпроти в'язниці на іншій стороні майдану. Старому капітану, що дивився на них зі свого стовпа так само похмуро, як і вожді, що тримали раду, Ебенезер крикнув:

— Не бійтеся, старий, ми вас не кинемо — або всі, або ніхто.

— Дідька лисого, — пробурмотів Бертран, ідучи поруч, а Макевой докинув рішуче:

— Ти можеш розпоряджатися своєю долею, як хочеш, але до Макевоя тобі зась. Якщо він помре через мене, я гірко його оплакуватиму, але якщо я буду змушений померти через нього, то ненавидітиму його аж до самісіньких кісток.

Щодо самого капітана, то він або не почув слів підтримки Ебенезера, або його розум від страху так потьмарився, що він не зрозумів їх, або ж просто знехтував ними, позаяк вираз його обличчя залишився незмінним.

Біля входу в королівську хижу Бенді Лу сказав, широко всміхнувшись:

— Ми зупинимося тут. Ви йдіть туди, — і вказав на шкіряне запинало, що закривало вхід. Бранці завагалися, ніхто не хотів зробити перший крок, і тоді Ебенезер, міцно стиснувши щелепи, відслонив запинало і повів їх за собою всередину.

Окрім свого розміру і численних шкур, що правили за килими на долівці та висіли на стінах, палац Чікамека мало чим відрізнявся від їхньої в'язниці. Уздовж тильної стіни стояв ряд охоронців зі списами в руках. Посеред долівки, у викладеному камінням колі горіло невеличке вогнище; позаду нього, міцно стиснувши губи, із лихим поглядом сидів сам зморшкуватий король, а обабіч, із серйозним виразом обличчя, двоє його спільників. Англійці зніяковіло дивилися на них, не знаючи, що їм робити — сісти чи й далі стояти, вклонитися чи застигнути на місці, говорити чи мовчати. За відсутності Бенді Лу Ебенезер подивився на Куассапелага, очікуючи від нього вказівок, але саме Дрепакка звернувся до них, вочевидь додавши до переліку своїх заслуг ще й вільну англійську.

— Дрепакка хоче, — вирік він поважно, — відпустити чотирьох білих чоловіків на свободу; але якщо вже хтось один мусить померти, тоді це має бути старий, а якщо тільки один мусить залишитися в живих, тоді це має бути той, хто врятував Дрепацці життя.

Макевой насупився; Ебенезер і Бертран уникали дивитися один одному в очі.

— Куассапелаг хоче, — вів далі Дрепакка, — щоб старий і рудий співак померли, а пощадити вас двох; або якщо тільки один мусить залишитися в живих, тоді це має бути той високий, хто досі носить Перстень Братства.

— Але ж як це! — запротестував Макевой; Бертран змінився на лиці. Охоронець нахилив свого списа, тримаючи його напоготові, й ірландець замовк.

— Чікамек хоче, — вів далі африканський король, — кожного білого чоловіка на цій землі позбавити дітородного органа, а потім проштрикнути списом. Але він визнає, що той високий — то брат Куассапелага і його належить помилувати. — Він подивився на Бертрана і, хоча ні тон його голосу, ні вираз обличчя не втратили своєї суворості, сказав: — Мені шкода, що ти згубив перстень Куассапелага і що я колись упав перед тобою навколішки, неначе перед богом, замість зробити тебе своїм названим братом, як це заведено у мого народу. Але я сказав Чікамеку, що ти і той високий врятували мені життя, і той, хто хоче вбити вас, мусить убити спочатку Дрепакку. Чікамек нічого на це не відповів, і тому ти вийдеш на свободу — і дивися мені, не всміхайся, бо інакше він здогадається, що я сказав, і приб'є тебе на місці, незважаючи ні на що.

Макевою ж він сказав таке:

— Ти мій друг і друг бандалу, і мені не хотілось би бачити твою смерть. Але гнів Чікамека великий, і він визнає братерство тільки за тими, хто врятував життя одного з нас. Ти мусиш попрощатися зі своїми приятелями.

— Ні, о Боже! — вигукнув Макевой; охоронник посунувся ближче, і погляд Чікамека став ще лихішим. — Тобто, я хочу сказати, — Макевой провадив далі вже спокійніше, — якщо ти такий друг, як кажеш, і за тобою стоїть така сила-силенна людей, як каже Бенді Лу, тоді чому ти дозволяєш цьому клятому шкарбуну бути і суддею, і судом присяжних? Відпусти нас усіх, а він хай іде до біса!

Куассапелаг, який насупився ще більше, поки Макевой говорив, не добираючи слів, вирік у відповідь:

— Куассапелаг і Дрепакка — сильні, але наша сила на має влади на острові Чікамека. Якщо агатчвупси стануть битися з людьми Дрепакки, наша справа втратить потужного союзника і могутнього короля. Чікамек не стане воювати, щоб убити братів Дрепакки і Куассапелага, але заради того, щоб убити якогось іншого білого чоловіка, Чікамек почне війну. Ти мусиш померти.

— Тоді помру і я! — несподівано сказав Ебенезер. Він морщив лоба, раз у раз швидко двигаючи бровами, руки його смикалися, а ніс, здавалося, жив своїм окремим життям. Куассапелаг і Дрепакка здивовано повернулися до нього; Бертран і Макевой не могли в це повірити. — Або ми всі вчотирьох вийдемо на свободу, або ми всі вчотирьох помремо! — вирік поет. — Це моя провина, що ці люди опинилися тут, і я не можу дозволити собі врятуватися, не врятувавши всіх цих трьох. — Він осудливо подивився на Дрепакку. — Може, Дрепакка і не боронить своїх людей, але Ебен Кук боронить, і неважливо — друзі вони йому чи ні.

— Я прошу мого брата подумати ще раз, — сказав Куассапелаг, зберігаючи свій суворий вигляд, зважаючи на Чікамека. — Якщо треба, щоб врятувати тобі життя, я можу так тебе вдарити, що ти знепритомнієш.

Але Ебенезер, вочевидь, передбачив таку можливість.

— Нічого не вийде, — відповів він одразу, і голос його бринів від того, що він зважився на такий крок. — Нічого не вийде, дорогий Куассапелагу; тільки-но ти скажеш, що хтось із нас має померти, я тієї ж хвилини скочу до Чікамека і задушу його, а його вибивайла своїми списами зроблять з мене подушку для голок. Ні, навіть не думай їх попереджати, бо інакше я стрибну негайно.

— На Бога, Ебене! — скрикнув Макевой. — Рятуйся сам, усе одно нічого не вдієш!

— Наш друг говорить мудро і великодушно, — докинув Дрепакка. — Не слід нехтувати чотирма життями замість того, щоб порятувати два.

— Ні слова більше! — різко наказав Ебенезер. Обличчя його пашіло, голос зривався, а серце шалено калатало, розганяючи гарячу кров по тілу. — Чи згоден ти врятувати людей твого брата, чи підставиш його під списи? Скажи мені: так чи ні, і на тому все! — Він стояв, хилитаючись, руки його вільно звисали, неначе він готувався втілити в життя свою погрозу. Чікамек поглядом наказав двом охоронникам підійти ближче з наставленими списами. Дрепакка і Куассапелаг зиркали один на одного.

— Ну, що, відповіді не буде, пане-браття? — пронизливий голос поета зривався на крик. — Adieu тоді, брате Куассапелагу! Щасти тобі, і хай невдача спіткає твої вбивчі задуми! Adieu, брате Дрепакко, adieu, adieu! Шкода, що ти не знайомий з моїм другом Генрі Берлінґеймом. Ви двоє швидко порозумілися б!

Напруживши м'язи, він уже був ладен стрибнути через вогнище і зупинився тільки тому, що Чікамек, вловивши на слух ім'я «Генрі Берлінґейм», спрямував нестримний потік запитань до Куассапелага, у яких це ім'я повторювалося декілька разів.

— Чекай, брате! — різко гукнув Куассапелаг і став уважно прислухатися до того, що із запалом говорив його старший товариш, тоді як Ебенезер, оскільки момент його мужності минув, залишився стояти, як і раніше, обливаючись потом і хилитаючись.

— Таяк Чікамек гадає, що ти щойно в розмові назвав одне ім'я, то чи не міг би ти його повторити?

— Ім'я? Авжеж, це Генрі Берлінґейм! — Ебенезер засміявся, як навіжений, і нахилився ближче до старого короля, який, нагогошившись, як сич, дивився на нього проникливим поглядом. — Генрі Берлінґейм! — крикнув він знову, і сльози покотилися в нього по щоках. — Еге ж, ти чув про нього, душогубе? А може, ти й сам Берлінґейм у перевдягу, і це одна з твоїх знаменитих витівок? — Із ним сталася істерика, і він відчув, що непритомніє; нижня щелепа в нього відвисла, і, щоб не впасти, він був змушений якимсь незграбним рухом сісти просто на землю.

Пролунало ще одне різке запитання Чікамека.

— Хто він такий, цей Генрі Берлінґейм? — переклав король анакостинів. — Твій друг?

Ебенезер ствердно кивнув, не в змозі говорити.

— Один з присутніх тут? — запитав Куассапелаг. — Ні? Отже, він у містах білих людей?

Ствердна відповідь викликала ще одну збуджену хвилю запитань індіянською від старого Чікамека, на що Ебенезер, коли йому переклали зміст цих слів, пояснив, що Берлінґейм є його колишнім учителем, чоловіком десь сорока літ, принаймні він сам так думає, позаяк і гадки не має, де і коли він народився та хто його батьки.

Останнє запитання Чікамек поставив, не вдаючись до слів: тремтячи всім тілом від несподіваної новини, він дістав з вогню обвуглену тріску, намалював на чистій підстилці з оленячої шкіри символ III і знову підвів свій страхітливий запитальний погляд на поета.

— Еге ж, саме він, — зітхнув Ебенезер, відчуваючи надто велику душевну втому, щоб дивуватися разом з усіма. — Генрі Берлінґейм Третій, — і потім додав: — Але скажи мені, Куассапелагу, звідкіля він знає мого Генрі? — бо йому оце тільки зараз спало на думку, що за всі ті роки пригод і таємних змов Берлінґейм завжди неодмінно дотримувався правила ніколи не вживати імені, під яким він виріс. Питання належним чином переклали, але замість дати безпосередню відповідь індіянський патріарх, злобний вираз обличчя якого повністю поступився місцем величезному здивуванню, звелів двом охоронцям принести різьблену й оздоблену скриньку, що стояла в кінці хижі, і поставити її просто перед спантеличеним поетом.

— Таяк Чікамек просить, щоб ти відкрив цю скриньку, — сказав Дрепакка.

Ебенезер так і вчинив і був здивований, не знайшовши серед її вмісту нічого такого, від чого могло б перехопити подих, позаяк вона містила, наскільки він міг бачити, не порпаючись у ній, якесь чорне вбрання (без сумніву, зшите в Англії, а відтак це навело його на думку, що і сама скринька, попри своє індіянське оздоблення, була саме такою, що мають у вжитку не дикуни, а моряки чи мандрівники), чотири закорковані скляні пляшечки, у котрих, здавалося, була хіба що вода, а поверх усього цього лежав якийсь старий записник формату ін-октаво в оправі з подертої і вкритої плямами шкіри.

Чікамек говорив через короля анакостинів.

— Там є… — Куассапелаг подивився на Дрепакку, очікуючи, щоб той допоміг із перекладом.

— Книжка, — сказав африканець. — Книжка, що лежить зверху.

— Книжка, — повторив Куассапелаг. — Куассапелаг просить свого нерозсудливого брата відкрити книжку і прочитати її письмена, — і він додав тим самим перекладацьким тоном: — Куассапелаг має надію, що його брат вичитає з неї якесь замовляння, що вилікує його від безумства.

Поет узяв до рук томик, як йому і сказали, й охоронці, що стояли в ряд позаду Чікамека, усі як один впали навколішки, неначе перед якоюсь священною реліквією. Але Ебенезер впізнав у ньому насправді лише один з англійських записників, заповнений рівним каліграфічним почерком джентльмена, хіба що атрамент був надто грудкуватий і містив забагато домішок, щоб мати європейське походження. На титульній сторінці був невибагливий заголовок «Як агатчвупси обирають собі короля», і починалося все, як здавалося на перший погляд, з опису дорчестерських боліт, а можливо, і того самого острова, на якому тепер мешкало це плем'я.

— Маю визнати, це надзвичайно цікаво, — нетерпляче сказав поет, звертаючись до Куассапелага, — але ж, бігме, зараз не час… о, Боже, стривайте… — Він обірвав себе на півслові, щоб знову, не вірячи своїм очам, прочитати вступне речення: «Поки нас зі зв'язаними руками, мов якеєсь бидло, вели до міста дикунів, що лежало за декілька миль вглиб острова, я скористався з нагоди роздивитися місцину, через яку нам довелося просуватися» — і розгубленість, страх, недобрі передчуття — враз усе кудись зникло, коли він впізнав, про що йдеться.

— Це «Таємна історія» Джона Сміта! — вигукнув він. — Боже мій правий, отже, це не випадковий збіг… — він згадав протоку Лімб, але вже не міг відвести очей від продовження «Історії»; його нижня щелепа відвисла, і цьому реченню так і не судилося бути доведеним до кінця, позаяк зміст цього скрипту, а надто історія, яку розповів по тому таяк Чікамек, були не менш дивовижними, ніж усе те, що трапилося в житті Ебенезера раніше.

Своїм неабияк заінтригованим товаришам він уголос прочитав:

Сил мойого пера чи моєї уяви не вистарчить, щоб змалювати те, як виглядає ся місцина, бо надто вже жалюгідний і безживний був сей Богом забутий глухий закуток; справжнісінька вигрібна яма, от що се, суцільная твань і мочари. Навкруги було повно води, що стояла калюжами й утворювала озерця, і тут, правду казати, було більше води, ніж суходолу, а більшість землі була сумішшю сих двох, оскільки приплив і відплив щоразу вкривали й одкривали великі рівняви багнюки, і на сих островах не росте нічого, опріч зеленого очерету та карликових сосен. Коли з відпливом сходить вода, всюди довкола позостаються калюжки, й у тому мулі заводиться і виростає більше комарів, ніж вервиць у монастирі, і кожен комар голодний, наче піп. До сього слід додати, що вся ся місцевість — то є суцільна рівнява, і більша її частина лежить нижче рівня моря, отож куди не кинь оком, усюди одкривається сей безкінечний і безрадісний краєвид; повітря вогке і таке смердюче, що аж очі ріже; ґрунт вгинається в тебе під ногами; а вода надто гидка і солона, щоб її можна було пити. Одне слово, се найпотворніше місце на Землі, справжнісінька срака, де не годен жити жоден англієць, і хай там як процвітатимуть з роками тії землі, що лежать зовсім поблизу, як ото наша Віргінія, жодна людина, опріч дикуна, не зможе жити в сьому місці, через яке нам доводилося йти, хіба що се буде зовсім заплішений дурень чи ще якась гепа волова.

А щодо самих сих дикунів, котрі узяли нас у полон (за що маю дякувати свойому заклятому ворогові і суперникові лду Берлінґейму, сьому тупоголовому товстюку, про що я вже ранійше розповідав), то вони є точнісінькою копією сього краю, бувши маленькими на зріст і миршавими супроти тих, що нам довелося зустрічати ранійше…

Ебенезер ніяково підвів голову над книжкою, але обличчя Куассапелага і Дрепакки залишилися незворушними, не виражаючи жодної реакції на ці слова.

— Ба більше, — читав він далі, — мені здавалося, що вони не дуже-то й схильні до розмов, бо коли я спитав їх, до якої людности вони належать, мій поневолювач, що йшов поруч, одповів лише агатчвуп, що означає мовою народу Поухатана оте смердюче повітря, що утворюється у шлунку після того, як з'їсти надміру харчу, і я ніяк не міг добрати, чи то мій дикун так одповів на моє питанє, чи то мав намір образити мене, чи се була ще одна варварська витівка; більше він нічого не сказав. Прецінь я був задоволений, що вони розмовляють мовою, подібною до мови Поухатана, позаяк, раз я мав змогу розмовляти з ними, наші шанси уникнути зашморгу значно зростали. Попри свою мовчанку, вони поводилися з нами чемно, не завдавши нікому з нашого гурту жодної шкоди, поки ми ото йшли. Я так собі міркував, що якби вони мали намір нас повбивати, то могли б се легко учинити на березі, коли ми потрапили в їхню засідку, одначе вони сього не зробили. Хоча, правду кажучи, вони могли зберегти наші життя лишень для того, щоб забрати їх перегодом. Але вмерти взавтра — то все ж на день ліпше, аніж умерти сьогодні, отож мені дихалося вільготніше, втім, я весь час мався на бачності, аби відзискати якогось способу, щоб уникнути тілесної наруги од їхніх рук.

Врешті-решт ми прибули до їхнього міста, що було найпримітивнішим і найнеоковирнішим з тих, які мені коли-небудь доводилося бачити, і складалося хіба що з тузіня куренів, зліплених з хмизу та багнюки і зведених на клаптику сухого ґрунту, що здіймався на кілька долоней над багновищем. Коли ми підійшли, із хижок вийшло ще вісім чи десять дикунів, здебільше всі вони були хиренні чоловіки похилого віку, а посполу із ними жінки сього племені, ліком приблизно 15, бридкі, як Диявол, і зграя паршивих собацюг, що заходилися хапати й кусати нас зусебіч.

Там був один опасистий дикун, який вийшов із хижі і, привітавши того очільника, що вів нас, звернувся до нього з тривалою орацією, зміст якої, із того, що мені вдалося второпати, зводився до того, що він анітрохи не був задоволений, що нас привели до міста. Тоді очільник наших полонителів (невеличкий на зріст дикун, але доволі ротатий) одказав, що мовець ще не був веровансом, себто королем, а отож йому не слід надто розпатякувати, допоки не завершиться змаганє. І що він захопив білошкірих чоловіків, себто нас, узявши нас за саскуеханноків, щоб ми долучилися до сього змаганя, бо саскуеханноки є знаменитими воїнами та зугарні творити чудеса. Я не знав, про яку змагу тут мовиться, як і не знав того, хто сей опасистий дикун чи хто сей малий дикун, що взяв нас у полон. Але з вуст короля Гіктопіка, брата Короля-Сміхуна аккомаків Дебедевона, я чув повість про тих самих саскуеханноків, суть якої полягала в тому, що се великая людність, яка мешкає далеко на півночі десь коло верхів'я Затоки, по якій ми і пливли. І що їх дуже бояться інші дикуни, маючи їх за вправних воїнів і безжалісних мисливців. Отож мені здавалося, що се не така вже й кепська річ, коли наші полонителі взяли нас за саскуеханноків, відтак я поклав собі не виводити їх із сього заблуду.

Сії дикуни й далі сперечалися, бо кожен бажав оддавати розкази иньшому і ніхто не хтів слухатися, отож дивуючись, я питав себе: Де ж то їхній король? Бо мені видавалося, що сії погани або мають собі двох королів, або ж взагалі не мають жодного. Саме в сю хвилю з хижі з'явилася якась молодая дикунка, що несла на голові посудину з водою, і, перетнувши подвір'я, перенесла її до хижі неподалік. Се була, присягаюся, найвродливіша дикунка, яку мені коли-небудь доводилося бачити — струнка і гожа з лиця, вона мала довершені форми, а позаяк вище талії не мала ніякого одягу, то її цицьки дуже спокусливо піднімалися кожного разу, як вона підносила догори руки, аби притримати свій дзбанок. Тільки-но вона з'явилася, дикуни ізразу припинили сперечатися і, не одводячи очей, стали дивитися на неї, як теє робили я й усе моє товариство, адже се була надзвичайна красуня. Як тільки вона зникла, вони поновили свою суперечку щодо того, де нас треба розмістити та хто нас охоронятиме, і вони вже були ладні накинутися один на одного, якби не втрутився я і не пояснив їм мовою Поухатана, що я Кап Джон Сміт з Віргінії, та не запропонував їм, абисьмо повернулися на наш барк, позаяк для нас тут немає підхожого місця, аби спати, і ми з миром вирушили б собі далі, наскільки се можливо. Ми не маємо жодного наміру, мовив я, зловживати їхньою гостинністю чи завдавати їм зайвого клопоту, примушуючи годувати нас та шукати нам нічліг. Я казав се жартома, добре знаючи, що ми перебували там не тому, що нас запросили, а тому, що ми були бідолашними бранцями. Дикуни були вражені, позаяк я розмовляв мовою, яку вони розуміли, а я і собі був дуже здивований, коли опасистий дикун, почувши мою пропозицію, не виказав жодного невдоволення і тієї ж миті пристав на неї, воліючи, щоби ми вирушили собі геть. Але інший і чути про се не хтів, наполягаючи на тому, що ми мусимо лишитися до завтра, коли мало відбутися змаганє. За сим виникла ще спірка, і нарешті нас усіх привели до хижі, у якій ледве вистарчало місця, щоби влягтися, а малий дикун сам посполу з іншим людом зі свого загону стали на чатах.

Мої братчики, нічого не второпавши з тієї балачки, були дуже занепокоєні, бурчали та скаржилися, не знаючи, яка доля на нас чекає і чи ми житимемо, чи помремо. Слід додати, що нас узяли вранці, і вже починало смеркатися, а нам досі так і не дали нічого попоїсти, хоча й жоден дикун цілісінький день нічого ще не їв. Мені се здавалося доволі дивним, бо навіть найпідліші в'язничники рідко коли бувають такими бузувірами, щоб не дати своїм бранцям бодай чогось, аби їхні кишки не співали пісень одна одній. Попри се, я не дуже клопотав собі голову, позаяк з того, що мені вдалося дізнатися з розмови з нашими полонителями, наше становище у гіршому разі було непевне. Наші вартівники, здавалося, самі заледве знали, що ж з нами робити далі, і їхнє замішанє я вважав добрим знаком, вкупі з тими чварами та суперечками, свідком яких я став. Бо коли у стані ворога існує розбрат, то битва наполовину виграна. Отож я і виступив перед своїми людьми з маленькою орацією, благаючи їх не занепадати духом і поводитися, як то належить чоловікам. Але всі мої вмовляння були намарне, бо вони знову хтіли опинитися в Джеймставні, або ще краще у Льондоні, та кляли сю вандрівку, що завела їх сюди. Берлінґейм, як я і передбачав, ремствував найголосніше, попри те що саме через нього, такою була моя думка, і його ганебну поведінку ми і вклепалися в сю халепу. Я не плекав до нього в серці жодних добрих почуттів, бо ж він зробив усе, що було в його силах, аби зашкодити мені та моїм розвідинам і наструнчити проти мене люд у Джеймставні. Я щиро бажав, щоби він опинився у Льондоні або ж на дні сеї Затоки, про що я йому і сказав. Він лише зиркнув на мене, не мовивши ні слова, але я здогадався, що в нього було на умі: якби я почав шкилювати з нього і далі, він мав намір розповісти всьому товариству отую підлую брехню про Покахонтас і мене, що він часто збирався зробити ранійше, отож я дав йому спокій. Одначе я розважив, що так не може тривати довго, а тому треба якомога швидше знайти помічний спосіб, позаяк сей розбрат таки призведе до бунту, а без мойого проводу, я був у тому певен, вони всі так і загинуть од рук дикунів, у гріху та невігластві, перш ніж встигнуть дістатися Джеймставна.

Дуже втомившись од пригод того дня та охлявши з голоду, вони, попри всі свої страхи та нарікання, невдовзі поснули, і я, залишившись сам, спробував завести розмову зі своїм вартівником, отим малим і ротатим дикуном, маючи намір дізнатися, яка ж наша доля, і, хтозна, може, запобігти його ласки або ж підживити ті чвари, які я зауважив.

Сього разу мені пощастило більше, ніж досі; не знаю, що було причиною того — чи те, що ми лише вдвох не спали, чи то він намагався знайти в мені союзника для своєї справи, але дикун говорив охвітно і щиро, одповідаючи на мої запитання. Я спитав, Як його звати? На що він одповів, що його ім'я Вепентер, себто рогоносець, і звати його так тому, що його дружину забрав до свойого ложа старий верованс, сиріч король. Розпитуючи його далі, я дізнався, що отсей самий король на ім'я Кекатотассапууекскунафмасс (що означає Дев'яносто Риб) нещодавно помер, і я здогадався, що отсей самий Вепентер з ревнощів його й убив. Отож місто зосталося без короля, а що старий король не мав жодних нащадків, окрім сеї наліжниці, то дикуни повинні були обрати собі нового верованса з їхнього числа, і се вони мають намір вчинити вранці, а для того існує один-єдиний спосіб.

Усі агатчвупси вкрай малої статури, і з сеї причини вони дуже заздрять великим на зріст чоловікам у тілі. Вони вірять: що більше з'їсть чоловік, то більшим він стане, і що важчий їхній король, то захищеніше їхнє місто від ворогів. Тим-то, коли король помирає, не залишаючи нащадків чоловічої статі, усі агатчвупси збираються і влаштовують учту, і того, хто викаже себе найбільшим жеруном, вони і назвуть своїм королем, даючи йому при тому нове ім'я, що означатиме досягнення, завдяки якому він і здобув свій трон. Отак-то старого верованса звали Кекатотассапууекскунафмассом, оскільки він із'їв дев'яносто рибин того дня, коли зробився їхнім королем. І тим-то, як я здогадався, сей нарід слушно називав себе агатчвупсами, зважаючи на всі ті гази, що, утворюючись у животах, супроводжують їхні учти.

Таким був їхній чудернацький звичай, і коли я взнав про нього, то моя доля і доля моїх товаришів дещо прояснилася, хоча я й досі не був певен: Навіщо ж нас узяли в полон? Але, розмовляючи далі, я скоро дізнався, що в місті було два чоловіки, які прагнули обійняти трон. Один з них був убивця короля, якраз оцей самий Вепентер, із яким я вів бесіду і який хтів бути королем хоча б для того, щоб повернути собі дружину і колишню наліжницю старого короля, котра, якщо вже належала колись королю, то може лягти тепер тільки з наступним королем. Суперником Вепентера був отой самий опасистий дикун, що перед тим так надокучав нам своєю балаканиною і котрого звали Аттонсеомугхоуг, або ж, по-нашому, Мета-для-Стрілиць, бо ж він був дуже товстим, тож у нього легко було поцілити. Отсей Аттонс також жадав дружину Вепентера, котру звали Покатавертуссан, що означає Вогонь-у-Ліжку, через те, що вона з винятковим запалом оддавалася любовним втіхам.

Отож якби змага полягала лишень у тому, хто з сих двох є більшим жеруном, сей Аттонс чи сей Вепентер, то тоді Вепентер напевно вже програв би, бо він був невеличкий на зріст, а Аттонс мав надзвичайно великий живіт і апетит. Але звичай був такий, що будь-який дикун може виставити замість себе довірену особу, якщо потрапить знайти собі такого замісника, що зголосився б на се, і якщо той його відважний воїн виграє сю битву, то тоді вони ділитимуть трон і ласки королиці, але замісник не матиме влади оддавати накази. Отак вони змінили сей старосьвітський ритуал, аби мати змогу вірити й далі, що найтовстіший чоловік стане найкращим королем, і разом з тим уникнути прикрих наслідків сього їхнього віруваня.

Отож саме через сей звичай Вепентер і його спільники і захопили нас, і позаяк ми мали дивну зовнішність і пливли на чудернацькому судні, вони й узяли нас за чудотворців і хтіли вибрати з-поміж нас одного, хто мав би зіграти ролю його замісника наступного дня. Він вирік, що то якраз загін Аттонса обстрілював нас з берега стрілицями, аби одігнати подалі, саме тоді, коли мілорд Берлінґейм, схиливши на свій бік джентльменів, підбивав їх виладуватися на берег, аби знайти собі якогось підживку, попри те що я був проти сього, позаяк, на моє переконанє, ся земля, здавалося, була вороже до нас налаштована. А Вепентер назвав нас саскуеханноками лише для того, щоби зіпсувати апетит своєму супротивнику.

Се та багато інших речей дізнався я од Вепентера, котрий потім, почувши, що я капітан сеї залоги, висунув мені свої умови, що полягали ось у чім: я буду його замісником на учті, яка мала невдовзі відбутися. У випадку, якщо я здолаю Аттонса у справі обжерливості, усіх моїх товаришів звільнять, а ми спільно правитимемо містом і ділитимемо ложе Покатавертуссан. Якщо ж станеться протилежне й Аттонс вийде звитяжцем, то тоді мене й усю мою залогу очікуватиме загибель од рук Аттонса, бо такий уже був звичай межи сих агатчвупсів.

Я одказав, що його вибір — се для мене честь, одначе завважив, що я не широкий у поясі, маю помірний апетит і не дуже-то схильний до обжерливости. Тим-то, якщо він бажає мати собі замісника, я б запропонував йому не себе, а щоб він, оглянувши нашу залогу, обрав з-посеред нас найбільш тлустого, хто зовні найбільше скидається на жеруна. Сей Вепентер, не гаючи часу, так і учинив, оглянувши, поки вони спали, моїх жовнірів і джентльменів, зупинився нарешті, як я й гадав, біля Берлінґейма і, побачивши сю гору гною, що розляглася і хропла, мов свиня у багнюці, подав мені знак, що се і є його вибір. Я похвалив його мудрість і запевнив, що з таким замісником він може бути певний у своїй перемозі і що вже взавтра він матиме свою Покатавертуссан. Потім ми випалили кілька люльок тютюну, сидячи біля огнища, і згаяли решту ночі, балакаючи про се і про те.

Коли я побачив, що над хижкою вже здіймається зоря, то, перш ніж попрокидалася решта, збудив Берлінґейма і хвалькувато звернувся до нього, сказавши йому, що я справичив Покахонтас просто перед його очима, а потім злягався з королицею Гіктопіка, коли він одступився од неї, кобенячи її та називаючи хвойдою. Тоді він поцікавився, дихаючи на мене лихим духом: Чого се він мусить знову вислуховувати сі речі? На що я одповів, що хоч я й перевершив його, виявивши у тих оказіях свою чоловічу моць, я мав намір се учинити знову, позаяк сього ранку має відбутися змаганє, переможець у якому зазнає втіхи з гарненькою дикункою, наліжницею мертвого вже короля. Почувши сю звістку, Берлінґейм був дуже збудився, заходився паплюжити мене, сиплючи прокльонами та скрегочучи зубами, і зрештою вдався до своєї старої погрози, що коли сього разу я не одступлюся і не дам йому одчухрати сю дикунку, то тоді він розголосить у Джеймставні та ще й повідомить мойому льондонському наймачеві всю правду щодо Покахонтас і королиці Гіктопіка. Я одказав йому, що мені байдуже до його погроз (хоч насправді кепські були б мої справи, якби мої вороги прочули про сю паскудну історію). Але, попри теє, я вирік, що нічим не можу зарадити в сій справі, бо вся наша залога та й дикуни також захочуть взяти участь у сій змазі, бо в сих агатчвупсів існує такий звичай, що винагородою звитяжцю мають бути найгарніші дівчата. Він поцікавився: Що се за змаганє? І коли я розповів йому, що дівчину здобуде той, хто із'їсть найбільше їдла, він був дуже задоволений сим і заприсягся, що може з'їсти вдвічі більше, ніж будь-який дикун, і втричі, ніж я чи будь-хто иньший з нашої залоги. Сказав, що він має невситимий апетит і що вже два дні нічого не їв, а отож був вповні певен, що здобуде сю кралю. Я на теє одказав йому, що час покаже, чи справдяться його вихвалки, а щодо мене, то мене непокоїло тільки теє, щоб звитяжцем вийшов хтось із нашого гурту, а не той здоровецький опасистий дикун, якого ми бачили вчора, бо ж інакше нас усіх понастромлюють на списи. Ба більше, якщо він здобуде перемогу у сьому спитку, він не тільки порятує наші житя і не тільки насолодиться сією вродливицею — дай Боже йому здоровля! — але й, що було, те спливло, я ніколи більше в житті не буду козиритися своїми любовними пруесами або ж кпити з його ущербности. І крім сього, щойно ми повернемося до Джеймставна, я так залагоджу справу з Покахонтас, що він матиме змогу скуштувати її ласк.

Сі слова лоскотали вуха Берлінґейма. І він дедалі більше розпалювався, думаючи про се. Коли я нагадав йому, яка доля чекає на нас, якщо Аттонс вийде звитяжцем, він одповів, що про теє нема чого турбуватися, бо він із'їсть стільки, що заткне за пояс будь-якого англійця чи поганина. І він ляснув долонею по свойому здоровезному животі, який на теє одізвався таким гулом, що можна було подумати, що там всередині всі демони пекельнії. Уся ся розмова велася англійською мовою, тож Вепентер не міг почути і здогадатися про мою хитрість.

Трохи пізнійше прокинулася вся наша залога, і жовніри та джентльмени почали нарікати, що їм нема чого їсти. Дикуни зібралися довкола хижі й розвели велике багаття, Вепентер вивів нас надвір і розсадив півколом, а сам сів позаду Берлінґейма. Навпроти нас сів Аттонс, товстий і потворний, а посполу із ним десятки два його посіпак, що також всілися півколом на землі. Потім із хижі поблизу вийшла Покатавертуссан і всілася межи тими півколами, підстеливши собі щось схоже на килимок, аби побачити, із ким же вона буде далі ділити своє ложе. Се була та ж сама дівчина, що минулого дня утихомирила суперечників, лише здійнявши догори руки і пройшовши повз. Вона була напіводягнена і розмальована фарбою з горобейника, як се заведено у жінок дикунів, і се була така надзвичайно приваблива і ладна дівчина, що я вже сам було почав шкодувати, що не маю такої великої утрібки, щоб запопасти її ласки. Побачивши її, Аттонс видав голосний клич, а Берлінґейм, котрий, як і решта з нас, окрім мене, був нагий, позаяк наші сорочки пішли на те, щоб полагодити наші вітрила, які потріпав шторм, а наші плюндри ми викинули рибам опісля того, як нам довелося пережити тії завійниці й бігунки у протоці Лімб, побачивши її, був такий вражений, що весь аж затрясся і, пустивши слинку, заходився облизуватися. Він прошепотів мені, щоб я нікому нічого не казав про теє, що тут відбувається, аби вони не стали суперничати з ним, і я охвітно погодився, позаяк не бажав, щоби виграв хтось інший, опріч Берлінґейма.

Аттонс одразу ж почав ляскати обома руками себе по животі, прагнучи збудити свою хіть до їдла, і Берлінґейм, побачивши його, учинив так само, аж поки урчання в їхніх утрібках не розляглося такою луною над мочарами, що можна було подумати, що се був грім од виверження вулканів. Потім Аттонс, який сидів схрестивши ноги, почав підскакувати, вдаряючи сідницями об землю, аби ще більше збудити свій апетит; Берлінґейм також вдався до сього, не бажаючи одступати свойому супротивнику ні п'яді, і земля аж двиготіла під їхніми страхітливими дупами. По тому Берлінґейм став надимати губи та ляскати суглобами пальців, й Аттонс вчинив так само. Аттонс одкривав і зводив щелепи з великою швидкістю, і Берлінґейм також. Отож вони продовжували так і далі, вдаючися до різних ритуалів, аби підхльоснути свій апетит, поки наша здуміла залога сиділа, не відаючи, свідками чого вони були, а дикуни заходилися ляскати в долоні та витанцьовувати довкола нас, і Покатавертуссан переводила свій хтивий погляд з одного на іншого.

Нарешті з кожної хижки сього міста жінки та літні чоловіки почали виносити різноманітні страви для учти, які вони готували впродовж декількох днів. Кожен з нас отримав полумисок з на'ідками, але тільки по одному, бо хоч там і було подостатком харчу, аби наїстися досита, але се свідчило про те, що жодного з нас не вважали за змагуна, опріч Берлінґейма й Аттонса, перед якими страви росли одна за одною. Упродовж декількох годин по тому, поки решта з нас здивовано стежила за тим, що відбувається, сі два жеруни, змагаючись, з'їдали страву за стравою, і ось вам перелік того, що вони спожили:

Кескоугнугмассів, жовточеревих сонячних окунців, по десять штук.

Копатоне, осетра, по одній штуці.

Пуммахампнугмассів, смажених морських зірок, по три штуки.

Попеконугмассів, морських іглиць, сушених, по чотири штуки.

Жаб варених, різних по одній штуці, окремо були великі зелені жабиська, галасливі, деревні й болотні райки.

Тетрадонів, по дві штуки, смажених і нашпигованих.

Горбисту водяну черепаху, по одній, тушковану.

Також вустриць, крабів, пстругів, горбанів сріблястих, окунів смугастих, молюсків, мідій та інших дарів моря, що нам постачає велика Затока.

Потім вони із'їли:

Диких качок: крижнів, норців і гоголів, порізаних шматками та перемішаних в однаковій кількості.

Крохаля чубатого, по одному, на патику, як велить звичай.

Побережника, по одному, сушеного і розтертого.

Коханка, білогорлика-гусика, по половині.

Бекасів, по одному, фаршированих.

Чорних і білих лісових співунців, по одному, без голів.

Червоногорлих колібрі, по дві штуки, бланшованих, маринованих і присмачених спеціями.

Дубоносів, по одному, без дзьобів і на шматки різаних.

Підкоришників, по одному, одбитих.

Довгодзьобих болотяних кропив'янок, по одній, патраних у підливі.

Дроздів, по одному, пошаткованих і принесених одним шматком.

Тетерука, кожному по нозі, пом'якшеного у природний спосіб.

А також ріжних яєць, шматки і кавалки індика і ще багато чого.

Покінчивши з птицею, вони перейшли до мняса та з'їли:

Болотяних хом'яків, по одному, смажених.

Ведмедя-полоскуна, по половині, на фарш рубленого.

Собаку, у рівних порціях, то було щось на кшталт спанієля.

Оленину, з найкращого шматка, сушену.

Ведмежа, по шматку бекону, печене.

Пуму, по стегну і шматку філею, на рожні.

Кажанів, по дві штуки, варених, de gustibus & cet.[84]

Жодних кролів. Поки вони їли сі потрави, їм подавали городину, усього п'яти видів: боби, рокагоміні (себто сушену і перетерту на порох кукурудзу), баклажани (котрі французи звуть aubergine), дикий рис і салат із зеленого очерету, що зветься аттаскус. Також подавали ріжні ягоди, але жодної садовини, і все це вони запивали наваристою клейкуватою юшкою та великою кількістю саввехонесакганни, що означає крів-вода — слабкий п'янкий трунок, котрий вони женуть у себе на болотах.

Поки вони споживали сю дивовижну учту, Вепентер бив і товк Берлінґейма по спині та животі, аби дати лад його череву, а помагачі Аттонса так само лупцювали його. Після кожної страви вони обидва широко одкривали свої роти, і Вепентер совав свої пальці глибоко в пельку Берлінґейму, а люде Аттонса робили свойому очільнику те саме, або ж вони вдавалися по поміч до сиропу, що зветься гіпокоаканах, аби виблювати все те, що вони із'їли, звільняючи місце для наступних страв. Дикуни весь той час стрибали та вигопцьовували, а Покатавертуссан од жадання крутилася і вертілася на тому килимку, дивлячись на двох таких мужніх чоловіків.

Коли нарешті сей Аттонс дістався до червоних ягід, котрі були останньою потравою, яку приготували Дикуни, і поклав собі одну до пащі, звідкіля випало дві, бо там бракувало вже місця, його ватаг востаннє двигонув йому в живіт, опісля чого Аттонс могутньо перднув і тієї ж миті сконав, не сходячи з місця. І він так був напханий їдлом, що вже не міг і одкинутися. Тоді дикуни, які були на нашому боці, зачали кричати «агатчвуп, агатчвуп», що мало означати, що Аттонс не здатен продовжувати і вибув зі змагання. Але хоч він і був мертвий, наш Берлінґейм ще не був переможцем, позаяк обидва з'їли рівну кількість аж до останньої ягідки, і досі була нічия. Тре було тільки, щоби Берлінґейм зробив ще один-однісінький ковток, і наші життя були б врятовані. Ми гукали до нього, ми кричали й благали його, але Берлінґейм лише сидів мовчки, вирячивши очі на зеленому обличчі, щоки його роздулися, ріт його був повен ягід, і скільки ми його не вмовляли, він не міг проковтнути ані шматочка. Тоді я скочив зі свойого місця і, вихопивши останнього вареного кажана з казана, насилу розтулив йому щелепи і сунув його всередину. Тоді, міцно тримаючи йому рота, щоб він не розкрився, та добряче стукнувши йому по голові, я змусив його проковтнути.

Відтак, коли всім стало ясно, що Берлінґейм переможець, Вепентер скочив до нього, потерся своїм носом об ніс Берлінґейма і з любов'ю поплескав його по животі. На що Берлінґейм одповів, вивергнувши із себе все, що він із'їв, і так загидив тим Вепентера, що дикун мусив чкурнути до річки, щоб помитися. Увесь нарід оголосив Берлінґейма веровансом, чи то пак королем, але він надто кепсько себе почував, щоб зрозуміти зміст їхніх слів.

Починало вже сутеніти, позаяк учта тривала весь день, Берлінґейма з шаною однесли в хижу старого короля і там і залишили, бо він не міг уже рухатися, а Покатавертуссан, тремтячи всім тілом, прослідувала за ним. Тим часом Вепентер домігся відданості й послуху од тих агатчвупсів, що були під орудою Аттонса, і наказав їм однести для погребу тіло мертвого, котрий і досі сидів. Я сказав своїм братчикам, що ми тепер вільні люде й завтра одпливемо. Сю новину вони зустріли з радістю, хоч вони й мало зрозуміли з того, що тут ся відбуло.

Коли сонце зійшло, ми, прокинувшись, набрали вдосталь конту — даровизна Вепентера — і готувалися повернутися на наш барк, аби відзискати обірвану нитку нашої подорожі. Сей Вепентер був у доброму гуморі, і коли я запитав: Що сталося тому причиною? він одповів, що близько опівночі, коли він уже спав, Покатавертуссан прийшла до його хижі, хоч за традицією вона мала провести першу ніч із його замісником. Я здивувався, почувши се, і коли в останню хвилю, коли ми вже вирушили стежкою до берега, до нас долучився Берлінґейм, я запитав його: Чи ж заслуговує Покатавертуссан на своє назвисько? У відповідь він почав лаяти мене на всі заставки, сказавши: Останній варений кажан так його підкосив, що решту ночі він навіть не тямив, де він взагалі. Що він навіть дивитися не міг на жодну дикунську дівку, не те що доконати з нею своє мужеське діло. Він був страшенно на мене сердитий за те, що я запхнув у нього того останнього кажана і, незважаючи на мої запевнення, що я тим самим порятував нас усіх, він знову почав клястися, що розповість тую небилицю про мене і напише листи в Льондон, компанії і тому подібне… Я одказав, що ми з ним уклали угоду, що коли він виграє, то може робити все що завгодно, і, повернувшись до нього спиною, повів своїх братчиків до берега. Берлінґейм, ні про що не здогадуючись, простосердо пішов слідом, аж поки, на його подив, його не схопили дикуни і, попри всі його крики і протестації, повернули назад до хижі короля, аби він правив ними посполу із Вепентером, поки стане його віку.

Мої жовніри та джентльмени були непомалу сим стривожені, але я звернувся до них, сказавши, щоб вони не журилися і не брали се близько до серця. Дикуни домоглися Берлінґейма як окуп за нашую свободу, і позаяк ми малі числом і неозброєні, то нічим не могли сьому зарадити, тож нам тільки й залишається, що оддати його й іти собі з миром, але він назавжди залишиться в нашій пам'яті й у наших серцях. Ся думка, зрештою, взяла гору, хоч моя залога була сим дуже засмучена, особливо джентльмени, і ми помахали на прощанє Вепентеру, вертаючись до барка. Позаяк милість князів, навіть дикунських, то є непевний дар — її легко виявляють і так само легко од неї одрікаються, ми прагнули утримати її, принаймні допоки знову не опинимося в безпеці на нашому барку, подалі од сього клятого варварського краю. Куди я (Бог його знає, чи так воно буде) ніколи не повернуся і куди (дай Боже) не повернеться жоден иньший англієць.

І хай Бог скарає мене наглою смертю простісінько там, де я сиджу — побіля корми нашого вірного барка, якщо хоч слово про сі приключки вирветься з моїх вуст чи з вуст моїх братчиків (котрих я сього дня змусив поклястися, що вони мовчатимуть) або воно коли-небудь з’явиться у моїй великій «Загальній Історії», адже:

Як мусиш Братчиків на Смерть ти прирікати,

То ліпше сю Історію нікому не читати.

8

Доля отця Джозефа Фітцморіса, єзуїта, прояснюється далі, що прояснює таємниці ще більш темні й тягітні

Коли Ебенезер, досі з роззявленим від подиву ротом, підвів голову від того двовірша, яким завершувалася «Таємна Історія», Чікамек за посередництвом Дрепакки наказав йому повернути записник назад до скрині, а охоронці, що стояли навколішках увесь той час, поки він читав, звелися на ноги і віднесли скриню назад на місце в кутку. Бертран і Макевой були однаково вражені, почувши ім'я Берлінґейма у скрипті, але, не знаючи нічого про минуле теперішнього Генрі Берлінґейма чи про зміст скриптів, пов’язаних із цим, та відчуваючи смертельний вирок, що тяжів над їхніми головами, вони були радше спантеличені, ніж здивовані, почувши цю повість. Ебенезера, навпаки, аж розпирало від цікавості, але перш ніж він встиг поставити відповідне запитання, старий вожай зажадав, щоб поет знову описав, який вигляд має його колишній вихователь.

— Яку він має зовнішність? — переклав Куассапелаг. — Розкажи, яка в нього шкіра і який він із себе.

— Дай Боже пам'яті, — Ебенезер насупився, намагаючись пригадати. — Шкіра в нього не така світла, як у Макевоя, що стоїть отамо, проте не така темна, як у Бертрана; я б сказав, що її відтінок радше ближчий до мого. А щодо обличчя, о Боже, у нього їх стільки… скажу лише, що статурою він трохи менший, ніж будь-хто з нас, доволі невисокий насправді, втім, брак зросту не так впадає в очі, бо він дужий грудьми і широкоплечий, має міцну шию та кремезні руки і ноги. І, так… його очі — вони темні й вряди-годи в них з'являється зміїний зблиск.

Чікамек задоволено кивнув, почувши цей опис; наступне його запитання змусило короля анакостинів примружити очі, а Дрепакку всміхнутися короткою посмішкою, яка притаманна королям.

— Таяк Чікамек бажає знати, чи твій приятель… — він затнувся, підшукуючи потрібні слова; і старий вожай, неначе намагаючись йому допомогти, звів догори свого мізинця, перехопивши його другою рукою біля другого суглоба. Куассапелаг впевнено повів далі: — Він хоче знати про ту частину…

— Вони називають це «причинне місце», — підказав Дрепакка.

Куассапелаг не подав виду, що дякує за підказку, але, скориставшись із неї, повів далі, аби краще пояснити, про що йдеться. — Чи він такий маленький і навіть у любовному запалі не набуває чоловічих розмірів?

Ебенезер почервонів і відповів, що якраз навпаки, Берлінґейма можна було б ганити радше за надлишок, аніж за брак сил і бажання віддаватися плотським утіхам; що він, насправді, є самим втіленням хіті — чоловік, чий перелік перемог переходить усі розумні межі й не знає міри ні в предметах своєї пристрасті, ні в їхній кількості, ні в способах, щоб цю пристрасть вгонобити.

Таяк сприйняв цю новину, не виказавши подиву чи розчарування, і тільки поцікавився, прагнучи з'ясувати більш докладно, чи доводилося самому Ебенезеру бути коли-небудь присутнім при цих вартих огуди вчинках.

— Звичайно, що ні, — мовив поет, дещо роздратовано, бо від усіх цих розпитів йому було ніяково й огидно.

Але ж, звісно, брат Куассапелага на власні очі бачив знаряддя розпусної поведінки свого вихователя?

— Ні, не бачив і не бажаю бачити! Та й навіщо ви оце питаєте?

Дрепакка слухав своїх старших побратимів і потім вирік, звертаючись до Ебенезера:

— Цей чоловік, про якого ти розповідаєш — це Генрі Берлінґейм Третій; англієць-товстун, — він вказав на скриню в кутку, — це Генрі Берлінґейм Перший, батько батька твого приятеля.

— Справді? Оце так діло! Генрі від самого початку думав, що так воно і є, але не міг цього довести! — він засміявся іронічним сміхом. — Оце так радість, звеселити серце друга такою новиною! Але коли Генрі був моїм приятелем, у мене для нього нічого не було; а тепер, коли в мене є для нього така дивовижна звістка, у мене немає приятеля, щоб її переказати, адже… — Він хотів було сказати, що Берлінґейм зрадив не тільки його, але й саму справу, що обстоює справедливість; однак завагався, подумавши, що принаймні невідомо ще, на чиєму боці справедливість — Балтимора чи Куда, якщо вже визнати, що ці джентльмени існують насправді, і хтозна, чи то насправді Берлінґейм зрадив його, чи його зрадила Дійсність, а може, то він сам зрадив себе у якомусь глибокому сенсі, що важко збагнути. — Правда полягає в тому, — вирік нарешті він, зрозумівши істинність свого твердження, якраз тієї ж хвилини, коли намагався сформулювати цю думку, — що мій друг перейшов у світи настільки складні, що вони перебувають поза межами мого розуміння, і я втратив його.

Цей вилив почуттів важко надавався до перекладу навіть для тямовитого Дрепакки, котрий спочатку витлумачив ці слова так, нібито Берлінґейм був уже мертвий.

— То не має значення, — всміхнувся поет. — Я все одно люблю його, і мені кортить розповісти йому про те, що мені вдалося з’ясувати. Але стривайте — у нас, схоже, є дідусь і онук, але що ж було між ними? І як так сталося, що Генрі знайшли, коли він плив у тій Затоці? Спитайте таяка, хто був Генрі Берлінґейм Другий і що з ним сталося?

Дрепацці не було потреби перекладати це запитання, позаяк на словах «Берлінґейм Другий» старий Чікамек, який уважно слухав, щось пробуркотів і кивнув.

— Генрі Берлінґейм Другий, — він чітко вимовив слова без жодного сліду індіянського акценту і тицьнув великим пальцем у свої запалі груди. — Генрі Берлінґейм Другий.

Але навіть завзято заперечуючи та відмовляючись повірити в почуте, Ебенезер бачив у тих високих вилицях і блискучих гадючих очах деяку віддалену схожість зі своїм приятелем. — Скажіть мені краще, що він син Ендрю Кука; скажіть, що його звати Ебенезер, Лауреат Меріленду — в це було б легше повірити! Ні, панове: це вже переходить усілякі межі й ні в які ворота не лізе!

Хай там що, відповів Чікамек, але він був батьком Генрі Берлінґейма III, якого сам і пустив уплинь за водою, аби втопити. І він повів далі, розказавши їм предивовижну оповідку, котру Куассапелаг, очевидячки, його улюбленець, супроводив одночасним перекладом, неохоче звіряючись на Дрепакку в складних випадках.

— Таяк Чікамек — могутній ворог білих людей! — почав він. — Горе тому білошкірому мандрівникові, що ступить на цей острів, допоки на ньому мешкатиме бодай один агатчвупс! Бо агатчвупси ніколи не дозволять, щоб їх продали в рабство, як люди Дрепакки, ніколи не торгуватимуть з англійцями, вимінюючи у них зброю та горілку, як люди Аннугтуга чи Панкаса, і вони ніколи не залишать своїх домівок чи мисливських угідь…

— Як люди Куассапелага, — змушений був сказати Дрепакка.

— Вони радше спалять кожного білого чоловіка, що потрапить до них, й очолять військовий похід проти англійських дияволів, і скинуть їх у море або ж загинуть у бою тут, на своєму острові, під дулами рушниць білих людей!

Тут Ебенезер перервав його.

— Спитай, Куассапелагу, про причини гніву таяка Чікамека: якщо судити з тієї книги-діярія, то англійці завдали не так уже й багато шкоди його людям за ці вісімдесят літ! Вони не можуть нарікати, адже не зазнали й десятої частини тих кривд, що зазнали Куассапелаг чи Дрепакка, а втім, їхня злоба вдесятеро більша.

— Мій брат поставив надто колюче запитання, — усміхаючись, відказав Куассапелаг. — Але я спробую донести його таяку без колючок.

Він так і вчинив, і Чікамек, як то притаманно дикунам, замість прямої відповіді знову наказав принести скриню. Цього разу він сам узяв діярій — охоронники знову стали навколішки й потупили очі — і з похмурим виглядом тримав його на відстані витягнутої руки.

— Це «Книга англійських дияволів», — сказав він за посередництвом Куассапелага. — Ця історія тобі вже відома: як мій богоподібний батько, таяк Генрі Берлінґейм Перший, здолав великого Аттонсеомугхоуга, б'ючись на боці Вепентера, і прогнав англійських дияволів з нашої землі.

— Ні, одну хвилинку… — поет хотів було заперечити, але одразу ж передумав. — Тобто я хотів сказати, що це був достоту сильний чоловік.

— Він прогнав англійських дияволів на їхній корабель, — поновив свою розповідь Чікамек, — а потім гнався за ними вздовж берега, присягнувши, що переслідуватиме їх, аж поки вони знову не отаборяться, і вже там він їх усіх до одного і винищить. Він перетнув затоку на каное і, діставшись сталини на півночі, цілісінький день біг вздовж болотистих берегів Гонґи, куди попливли ці нерозважливі дияволи. І коли ці дияволи зійшли на берег, щоб влаштувати собі стоянку, таяк Берлінґейм накинувся на них, збираючись повбивати їх голіруч, позаяк не мав при собі жодної зброї. Але Вепентер не повірив у відвагу і богоподібну спритність білошкірого верованса й рушив слідом за ним із загоном воїнів, і за цей гріх боги накинули на руки та ноги мого батька невидимі пута, так що дияволи вбили Вепентера та інших і втекли, перш ніж мій батько встиг їх знищити. Але, поспішаючи, вони залишили цю книгу, у якій були описані великі чини таяка Берлінґейма, і він зберіг її, щоб нагадувати всім наступним поколінням агатчвупсів, що англійці є поріддям отих самих дияволів і їх треба вбивати на місці без загаю.

А тепер ти мусиш знати, що мій небесний отець був чоловік, який мав неабиякі мужеські прикмети, коли справа стосувалася плотських утіх; подібно до того, як бог бурі копичить свою силу впродовж багатьох місяців, щоб потім в одну ніч спустошити весь край, отож так само і таяк Генрі Берлінґейм Перший мав…

— Причинне місце, — підказав Дрепакка вдруге за день.

— Що було не більше, ніж у цуценяти, і мало придатне для того діла, і цілих три ночі після учти він не заходив до королиці Покатавертуссан. Але на четверту ніч, як каже легенда, він призвав її до свого ложа і, учинивши обряд Священного Баклажана, так потужно зачав із нею дитину, що вона після того вже так ніколи і не встала зі свого ложа і, народивши мене, померла при пологах!

— Двадцять шість літ опісля, — вів далі свою розповідь Чікамек, — агатчвупси жили в мирі під правлінням мого батька. Наші рибалки приносили нам звістки про англійських дияволів, що були десь далеко на півдні, й багато разів ми бачили великі білі кораблі, що пливли вгору Затокою, однак вони ніколи не приставали до нашого острова чи до сталини неподалік. І великим був гнів мого батька на них: отож коли мою матір королицю Покатавертуссан почали брати перейми, він заприсягся, що вб'є їхню дитину, перш ніж їй переріжуть пуповину, якщо вона народиться білою. І він дав мені ім'я Генрі Берлінґейм Другий, але звав мене на агатчвупський лад Чікамеком. Щодня він читав «Книгу англійських дияволів», ще більше запалюючи ненавистю серця агатчвупсів, щоб вони вбивали всякого білого, що потрапить до їхніх рук. Коли мені виповнилося двадцять шість років, він помер і з останнім своїм подихом повідав нашому народу, що таяк Чікамек стерегтиме їхнє місто від англійських дияволів, а мене змусив принести страшну кляту, що я вмертвлятиму всіх білошкірих людей, які потраплять до нас, ба навіть тих, що вийдуть з утроби моєї дружини та наліжниць.

Гірко оплакували агатчвупси свою втрату, і коли я зробився веровансом замість нього, то став молитися, щоб боги подали мені якийсь знак. Одразу ж довкола нас знялася велика буря, і шторм пригнав до нас якогось химородника з англійських дияволів, що ледь не втопився і був непритомний, — цей знак дав нам зрозуміти, що боги прихильно поставилися до мого правління і до моєї справи. Для того, щоб ні в кого з нас не виникло жодних сумнівів, що це диявол, і ніхто з нас не узяв його за звичайну, як-от ми, людину, я простягнув йому наш тотем, щоб він віддав йому шану, але, оскільки це був диявол, він плюнув на нього. Опісля ми надали йому привілеї, на які мають право стратенці, і спалили наступного дня на тому самому подвір'ї, на якому спалять усіх вас, окрім брата Куассапелага.

— Прошу, стривайте! — вигукнув Ебенезер, чий розум вів уперту боротьбу, намагаючись звести докупи дати і спогади. — Капітан Сміт здійснив свою подорож у 1608 році, а ви вбили цього англійського диявола, коли вам було двадцять шість років: отож спитай його, Куассапелагу, чи тамта скриня, бува, не належала тому химороднику, про якого він оце говорить…

Запитання переклали, і відповідь була ствердною.

— На Бога, тоді ще одне запитання: чи є в таяка Чікамека ще сини, окрім мого друга Генрі Берлінґейма? — Він намагався пригадати історії, які йому довелося почути від єзуїта Томаса Сміта і Мері Манґамморі. — Чи був у нього син, тепер уже мертвий, якого звали Чарлі… Мокассин? Макінак? Ні, не так… це був Маттассин, так мені здається.

На згадку цього імені обличчя Чікамека враз скам'яніло, і його відповідь, так, як переклав її Куассапелаг, була такою:

— Таяк Чікамек не має синів.

Ебенезер був дуже розчарований.

— Ну, що ж, тоді це не має значення; це просто дивовижний збіг обставин.

— Брат Куассапелага неправильно нас зрозумів, — люб'язно зауважив Дрепакка. — Король анакостинів переклав слова англійською мовою, але не передав їхнього змісту. — Він повернувся до Ебенезера. — Насправді таяк Чікамек має синів, але вони обидва втекли від нього, щоб жити між англійців, і він відцурався їх. Один був той, про якого ти вже згадував і чиє ім'я я не повторюватиму: він убив родину англійців, і його повісили.

— Отже, я мав слушність! — поет торжествував. — Цей химородник був єзуїтським місіонером, а он там лежать його сутана та свята вода! І їй-богу… — Його уява вже прагнула до нових відкриттів. — Чи ж не випливає з цього, що Берлінґейм є кревним братом цього вбивці Маттассина?

Ніхто інший в хижі не міг, ясна річ, оцінити зміст цих одкровень. Коли Чікамек почув ім'я Чарлі Маттассина вдруге, це дуже його обурило, викликавши цілу зливу докорів.

— Я так гадаю, що вам слід було б пишатися ним, — зважився на слово Ебенезер. — Щоправда, його жертвами були голландці, а не англійці, однак, у будь-якому разі, вони були білошкірими.

— Обережно, брате, — застеріг його Куассапелаг. — Я скажу таяку Чікамеку, що ти вибачаєшся, що назвав Маттассина його сином.

Він так і вчинив, і старий вожай продовжив свою розповідь, і вперше в його голосі вчувалося щось, окрім гніву і злоби:

— Упродовж багатьох літ таяк Чікамек відмовляв собі в радощах мати дружину і синів, — переклав Куассапелаг. — Його небесний отець Генрі Берлінґейм Перший дав йому зрозуміти, що його сім'я мішане, і змусив його дати клятву, що він знищить усіляке білошкіре потомство, отож щоб не мучитися, настромлюючи свою дитину на списа, він постановив жити і вмерти, не зазнавши втіхи сімейного щастя.

Але так сталося, що цей химородник, англійський диявол, ділив своє ложе з декількома жінками агатчвупсів у ніч перед смертю — це привілей, що надається приреченому на страту, якщо його тільки не взято в полон у бою, як от вас, — і три жінки понесли від нього. Третя привела доньку, яка була червоніша, ніж її батько, але біліша за матір; агатчвупси взяли дитину і збиралися втопити її у водах Чесапіку; але таяк Чікамек зупинив їх, зауваживши, що шкіра цієї дівчинки була такого ж забарвлення, як і його власна. Він узяв її до своєї пустої хижі й став виховувати, як свою доньку, і це був великий гріх, вчинений проти волі богів, але таяк Чікамек того не відав.

Отак-то це дитя диявола зростало як принцеса серед агатчвупсів, літа заступали зими, і з кожною зміною пори року вона ставала дедалі гарнішою, так що всі молоді чоловіки в місті стали залицятися до неї і домагатися її руки у таяка Чікамека. Але злі духи запалили вогнем серце таяка, і хоча літ йому тоді було вже сорок чотири, а їй — п'ятнадцять, він запалав коханням до неї і сам її зажадав. Це полум'я потьмарило йому розум і змусило його повірити в те, що, оскільки кров принцеси була так само мішаною, як і його, він зможе спородити з нею синів, чия шкіра матиме такий же колір, як і в їхніх батьків. Отож маючи це на мислі, він відіслав геть усіх залицяльників і відкрив принцесі, що хоч він і ростив її як свою дитину, вона насправді не є донькою його стегон і він має намір зробити її своєю королицею. Шалено ж протестувала дівчина проти цього чи тому, що вже нагляділа собі когось серед молодих чоловіків, чи тому, що звикла думати про таяка Чікамека як про свого батька, але таку міць узяли над ним мстиві боги, що її сльози тільки сильніше запалили пристрасть таяка, і його, що багато років прожив без дружини…

Дрепакка мусив на якусь хвилю задуматися, перш ніж спромігся знайти англійський відповідник.

— Приневолила? Ні, це ж не невільник… зробила його безпорадним, але ж це зовсім не те, що накласти пута…

— Охопила? — хутко підказав Ебенезер. — Збудила? Опанувала? — Ніздрі Чікамека почали роздуватися від нетерплячки.

— Його охопила хіть, — вирік Куассапелаг. — І так сильно, що він почав тремтіти всіма своїми членами, неначе якийсь звір у гоні. Слід сказати, що Таємницю Священного Баклажана, який став згубою королиці Покатавертуссан, було втрачено назавжди, вона загинула разом з її небесним чоловіком, але таяк не мав у тому жодної потреби, позаяк він був мужчиною в усьому. Коли дівчина, впавши навколішки, спробувала його розчулити, йому вже несила було чекати, так кортіло якомога швидше зробити її своєю королицею. Ні, він мусив узяти її там і тоді, і тієї ж ночі наповнив її своїм сім'ям!

І хоча Куассапелаг, поки перекладав, залишався незворушним, голос Чікамека дедалі більше підносився вгору; дихання його почастішало, старезні очі яскраво блищали. Він зупинився, і його обличчя і тон його голосу знову посуворішали.

— Вранці, хоч про те ніхто й гадки не мав, вона вже носила в собі дитину, і таяк зробив її своєю королицею. Злий дух, що заволодів ним, нарешті відпустив його, і весь час, поки її живіт ріс, він не торкався її, бо йому було соромно, і він тремтів від страху, що вона приведе білошкірого хлопчика, якого він повинен буде вбити. Але помста богів є дивною і далекосяжною! Вона спородила йому гарненького темношкірого сина, справжнісінького принца серед агатчвупсів, дитинча чоловічої статі, бездоганне з усіх поглядів, крім одного — цю річ, як таяк одразу зауважив, хлопчик…

— Успадкував.

— …успадкував від свого дідуся Генрі Берлінґейма Першого — єдиний недолік цього величного чоловіка; і було зрозуміло, що оскільки Таємницю Священного Баклажана втрачено, він ніколи не зможе продовжити королівський рід. І з цієї причини його й назвали не Генрі Берлінґейм Третій, а Маттассинемаруг, що означає Мідний Чоловік; і з цієї причини також, хоч хіть уже й полишила його, таяк Чікамек удруге відважився присилувати свою королицю і всю ніч старанно частував її своїм сім'ям, аби зачати із нею ще одного сина. І знову він тремтів, боячись, що вона приведе біле дитинча, яке йому довелось би вбити, і він не лягав з нею, поки в неї під сукнями ріс живіт. Як і раніше, королиця повила сина, однак цей не був таким темним, як темношкірі агатчвупси, проте й не був таким білим, як англійські дияволи, — вродившись золотим, це був викапаний батько, за одним лише винятком: як і його брат Маттассин, він і натяку не мав на те, що робить з чоловіка мужчину, і, оскільки ніхто, крім Бога, не в змозі дарувати людям Таємницю Баклажана, цей хлопчик і за сто літ нізащо не спроможеться нагородити таяка Чікамека онуками. Ось чому його назвали не Генрі Берлінґейм Третій, а Коханкоупретс, що означає Білогорлика Дзюбок, позаяк його матінка королиця, вперше побачивши, що йому бракує на мужчинській гідності, вирекла, що Білогорлик-гусик видзьобав його; додавши, що Ліпше б уже той гусик пожалів сина, а натомість попасся на батьку.

Але таяк Чікамек зачекав, поки королиця знову набереться сил, і втретє начинив її сім'ям, що родить дітей, і поки не поспів урожай, він тремтів, мов осиковий лист під час бурі. Але третій син його стегон був не темним, як Маттассинемаруг, чи золотистим, як Коханкоупретс, а був білим, як англійське вітрило, від голови до п'ят, а його очі були не чорними, а блакитними, неначе води Чесапіку! Він був живим втіленням свого предка, маючи навіть той самий недолік, що і його брати, і навіть якби боги визнали за належне відкрити йому Таємницю Баклажана подібно до того, як вони колись відкрили її для його божественного предка, таяку Чікамеку все одно нічого іншого не залишалося, окрім як виконати свою жахливу обітницю і вбити хлопчика, який був англійським дияволом.

Зважте на те, як грішник мусив тричі сплатити за свій переступ! Коли таяк Чікамек оголосив усьому місту, що білошкіре дитинча мусить померти, королиця вхопила списа і кинулася на нього, воліючи радше загинути, ніж бути свідком того, як забиватимуть її новонароджене немовля, чи виношувати замість нього ще одну дитину. Але таяк Чікамек, відчуваючи на серці важкий тягар, один відніс білошкірого принца на берег, щоб втопити його. Королиця, яку він тричі брав силоміць, і все даремно, була мертва, і він більше не відважувався завести дітей від наліжниць, які відтоді ділили з ним ліжко, кидаючи своє вбивче сім'я на вітер. Врешті-решт він так і не зміг втопити дитя: натомість він намалював червінькою на його грудях знаки, яких навчився від свого батька та з «Книги англійських дияволів»: ГЕНРІ БЕРЛІНҐЕЙМ III; потім поклав хлопчика на дно каное і разом з приливом відпустив його на волю хвиль могутнього Чесапіку. І він молився духу таяка Генрі Берлінґейма Першого, щоб він пощадив дитя, врятувавши від утоплення, та відкрив йому Таємницю Чарівного Баклажана, щоб він зміг у майбутньому продовжити королівський рід — хай навіть і серед англійських дияволів.

— О Боже! — захоплено вигукнув Ебенезер. І хоча він тримав у пам'яті історію надзвичайного кохання Чарлі Маттассина й Мері Манґамморі, яку та йому розповіла, — оповідку, яку він тільки зараз був у змозі по-справжньому оцінити й зрозуміти, — а також деякі дивовижні твердження Генрі, наприклад, стосовно того, що він ніколи по-справжньому не кохався з Анною, проте йому було важко примирити цей «певний ґандж», що мали нащадки Чікамека, з приголомшливою статевою потугою свого приятеля.

— Таяк Чікамек питає у брата Куассапелага, — мовив Дрепакка, — чи багато синів у домі того чоловіка, якого ти називаєш Генрі Берлінґейм Третій?

Ебенезер був ладен дати заперечну відповідь, але раптом передумав і натомість сказав:

— Генрі Берлінґейм, коли він був моїм вихователем, був ще молодим чоловіком, і хоча я знаю, де він мешкає, але всі ці роки я його не бачив. Втім, я знаю його як знаменитого коханця, улюбленця жінок, і цілком можливо, що в нього ціла купа синів і доньок. — Насправді у нього в голові промайнула неясна думка, натяк на план, як порятувати і себе, і своїх товаришів: і, бувши вже обачнішим, він задумався над цим планом і розглянув його з усіх боків, поки Чікамек, вочевидячки розчарований відповіддю, завершував, за допомогою Куассапелага, свою розповідь.

— Минали роки, таяк Чікамек ростив двох інших синів, що мужніли в літах, — темношкірого Маттассина і золотистого Коханкоупретса, котрі, попри ту свою діткливу ваду, росли сильними і надійними, мов дві тамтешні сосни, відважними, мов ведмеді, що нападають на табір мисливців, хитрими, мов єноти, невтомними, мов соколи, що ширяють у небі, і стійкими, мов кайманові черепахи, які є ворогами усілякого водоплавного птаства, ладні радше втратити життя, ніж розімкнути щелепи, і кусатимуться навіть по смерті, з відрізаною головою!

У голосі старого вожая бриніла гордість, аж поки не прозвучала остання риса їхньої вдачі, яка, вочевидь, завдала йому болю. Борозни на його обличчі тепер пролягли глибше, і голос його сповнився ще більшим смутком.

— Хтозна, які вчинки боги вважають за злочини, — переклав далі Куассапелаг, — аж поки вони не візьмуться до помсти? Невже це був такий тяжкий гріх — виростити доньку англійського диявола в домі таяка і сплодити з нею синів, коли вона стала на порі? І чи був то новий гріх, коли він поклявся забити білошкіре дитя і цим штовхнув королицю на списи? Якщо одне має бути гріхом, то чи не є інше спокутою? Чи то був його новий злочин, коли він, зрештою, пожалів-таки хлопчика і залишив його серед живих? Одне відомо напевне — хоч якими були його гріхи, вони, либонь, страшенні, позаяк кара, яку він мусить за них терпіти, жахлива, і немає їй кінця! Виявилося не досить того, щоб таяк вкинув свого третього сина у хвилі затоки, втратив свою королицю і побачив, що його рід приречений зникнути з цієї землі; ні, він повинен був втрати все — втратити навіть своїх вірних і позбавлених насіння синів, які справляли йому радість своєю силою і які, як він сподівався, мали очолити агатчвупсів у їхній війні проти дияволів! Маттассин і Коханкоупретс! Хіба ж не вчив він їх щодня ненавидіти англійців? Хіба ж не переповідав він їм «Книгу англійських дияволів» і не розказував про войовничість їхнього предка? І вони не були якимись запальними хлопчаками чи псами в гоні, засліпленими хіттю, що ладні скочити чи на сучку, чи на кошик з очерету — байдуже, хоч що б там трапилося на їхньому шляху, ні, вони були дорослими чоловіками, яким літ уже було за сорок, спритні, розважливі хлопці, які клялися, що ненавидять англійців так само люто, як і їхній батько! Ніхто більше за них не прагнув утворити спілку з піскатавеями та нантікоками; коли перший чорний невільник утік на цей острів, саме Маттассин радо привітав його і зробив це місто притулком для всіх, хто тікає від англійців; і не таяк Чікамек був першим, кому спало на думку об'єднати свої сили з чоловіком на ймення Кастен і нагими воїнами з півночі, щоб відтіснити англійців у море, — це був золотавий Коханкоупретс — без дружини і дітей він рвався до бою! Піскатавеї, нантікоки, чоптікої, маттавомани — усі людності заздрили агатчвупсам, які пишалися, що мають пару таких потужних вожаїв; і Чікамек, надто вже старий, щоб залишити острів і відвідати велику зустріч наших очільників, хіба ж не пишався він, посилаючи замість себе Маттассина?

Таяк Чікамек спинився, сповнений гірких спогадів, і Ебенезер тактовно зауважив, що він знайомий із тим, як склалося надалі життя Маттассина. Водночас, оскільки відомості могли мати деякий вплив на його поки що сирий і розпливчастий план, він виказав велику зацікавленість долею іншого сина, Коханкоупретса: його ж, звісно, не повісили також за вбивство англійських дияволів?

— Вони не повісили його, — сказав Чікамек через Куассапелага, і вмить вираз люті, ще не баченої до того, викривив його обличчя. — їхній злочин проти Коханкоупретса вдесятеро мерзенніший, ніж їхній злочин проти Маттассина. Прекрасний, золотий мій сину! Його також таяк Чікамек відіслав ось уже цілий місяць тому із завданням великої ваги: він мав вирушити на північ із Дрепаккою й укласти угоду з Кастеном; його також боги вважили за потрібне спокусити і відвернути від мети, і в такий же спосіб, хоч як суворо застерігав його Дрепакка…

Досі він говорив про присутність муринів у місті жодним чином не як про чисте, нічим не затьмарене благословення і згадував, що його союзники заздрять йому, що в нього є такі сини. Тепер Ебенезеру стало вповні зрозуміло, що прихильність Чікамека до Куассапелага не тільки, так би мовити, глибоко в'їлася в шкіру: вона приховувала глибоку недовіру до африканців, а надто до Дрепакки, що постала від часів їхнього посольства до мсьє Кастена. І справді, поет зайшов так далеко, що навіть почав підозрювати, що Чікамек вважає Дрепакку якоюсь мірою відповідальним за ганебну втечу Коханкоупретса.

— Одне слово, — вів далі Куассапелаг, — король Дрепакка був змушений залишити Коханкоупретса біля Малого Чоптанку разом із білошкірою жінкою, до якої той запалав пристрастю, і відтоді таяк Чікамек більше не бачив свого сина.

— Просто дивовижний збіг — до лиха та ще лихо, — спочутливо мовив Ебенезер, — і який сором! Але що це за мерзенний злочин, про який згадував таяк?

— Я ліпше сам відповім, — відказав Куассапелаг, — і не збуджуватиму далі гнів таяка Чікамека. Подейкують, що Коханкоупретс прибрав собі англійське ім'я і пошлюбив англійську дружину; він живе тепер межи англійців в англійському домі, розмовляє їхньою мовою і носить їхнє вбрання. Він жодним чином тепер не нагадує агатчвупса і дивиться на свій нарід з презирством, і, наскільки нам відомо, він цілком міг уже зрадити нас англійському королю.

На цьому місці Чікамек, який деякий час, хоч його і брала нетерплячка, зберігав спокій, знову заговорив, і Куассапелаг знову був змушений взяти на себе клопіт перекладача.

— Подивіться-но тепер на нього, на таяка Чікамека, — сказав він, — тіло його стало немічне від турбот восьми десятків літ, його острів заселений зайдами й оточений англійськими дияволами, його давнішня мрія про битву залежить тепер від чужинських королів, честь його підмочена і заплямована невірними синами, а його королівський рід приречений скінчитися на ньому! Брат Куассапелага повинен оповісти своїм друзям усі ці речі, якщо вони запитають, чому мусять втратити свої причинні місця та згоріти на вогнищі; брат Куассапелага повинен відшукати чоловіка, якого звуть Генрі Берлінґейм Третій, і розповісти все це йому, і сказати, щоб він негайно тікав звідсіля — разом зі своїми синами, якщо вони в нього є; бо таяк Чікамек одного разу вже пішов проти волі богів, щоб врятувати його, але тепер усі англійські дияволи в цьому краю мусять померти!

9

Принаймні одна тягітна таємниця злегчується по тривалих злогах, але денного світла ще не бачить

Тепер Ебенезер не мав жодних сумнівів щодо суті свого плану. Він не став зволікати й одразу ж заговорив, перш ніж його уява встигла зануритись у безліч можливих варіантів і страхів.

— Дорогий Куассапелагу, оце доручення, яке дає мені таяк Чікамек, чи є воно умовою мого звільнення?

Знадобилися деякий час і допомога Дрепакки, щоб перекласти ці останні слова, після чого королі заходилися перемовлятися між собою індіянською мовою. Нарешті Дрепакка зважився дати відповідь:

— Жодна умова не може бути справжньою, якщо її не можна примусити виконувати. Одначе ми згодні, що коли ти насправді є братом Куассапелага, то не станеш ухилятися від виконання цього доручення.

Ебенезер зібрав усю свою мужність.

— Якщо таяк Чікамек уб'є трьох моїх друзів, то я не зможу доставити цю звістку Генрі Берлінґейму Третьому, бо тоді я помру тут разом із ними. Скажи це йому.

— Мій брате… — почав було заперечувати Куассапелаг, але Дрепакка переклав цю заяву. Очі Чікамека зблиснули гнівом.

— Одначе, — вів далі поет, — якщо таяк Чікамек вважатиме за потрібне погодитися з думкою його мудрих і могутніх побратимів-королів, які схильні проявити милосердя, і відпустить нас усіх чотирьох на свободу, тоді я обіцяю йому: я піду до Генрі Берлінґейма Третього і розкажу йому історію його королівського походження та його батька, що врятував йому життя; ба більше, я приведу його сюди, на цей острів, щоб він зустрівся з таяком Чікамеком. Він знає мови піскатавеїв і нантікоків; батько і син зможуть поговорити наодинці, без перекладачів.

Усі ці речі сповнили Куассапелага і Дрепакку подивом; вони перекладали уривками, обмінюючись холоднокровними поглядами. Але боячись, щоб від здивування та занепокоєння вони якось не перекрутили його слів, Ебенезер звівся на ноги й зблизька чітко та ясно пояснив свою думку старому королю, надаючи англійським словам виразності наголосами та жестами, щодо змісту яких не можна було помилитися:

— Я — приведу Генрі Берлінґейм Третій — сюди — до Чікамека. Чікамек і Генрі Берлінґейм Третій — говорити — говорити — говорити. Нема Куассапелага. Нема Дрепакки. Чікамек і Генрі Берлінґейм Третій — говорити. І щоб довести вам, що я роблю це з доброї волі, панове: Я скажу Генрі Берлінґейму Третьому, щоб він шукав — шукав — шукав свого брата Коханкоупретса. Генрі Берлінґейм Третій знайде Коханкоупретса і буде говорити — говорити — говорити, і, можливо, він пояснить йому хибність його дій. Ну, як, подобається це тобі, старцю? Чікамек тут; Коханкоупрете тут; Генрі Берлінґейм Третій тут, на цьому місці!

Невідомо, зрозумів він повністю ці умови чи ні, але Чікамек уторопав достатньо з того, що йому було запропоновано, бо заходився щось гарячково белькотати до Куассапелага.

— Я так гадав, що це не викличе твого невдоволення, — мовив похмуро Ебенезер і повернувся на своє місце. — Але скажіть йому: на свободу вийдуть або всі четверо, або ж ніхто, — додав він, звертаючись до Куассапелага. Тепер, зробивши свою заяву, він був ладен зомліти, злякавшись власної сміливості. Бертран і Макевой, котрі, охоплені відчаєм, слухали ці довгі оповідки, знову ожили, а їхні обличчя зіщулилися в напруженому чеканні.

За цим виникла суперечка, але, судячи з голосів, не надто гостра, і наприкінці її Куассапелаг сказав:

— Мого брата нелегко буде вилікувати від його любові до непотрібного ризику, коли він дізнається, що таки домігся свого.

— На Бога! Ви хочете сказати, що ми вільні?

— Таяк Чікамек прагне обійняти свого давно втраченого сина, — вирік Дрепакка таким же суворим тоном, як і голос Куассапелага, — і хоча він відцурався свого сина Коханкоупретса, але вважає, що мати блудного сина краще, ніж не мати сина взагалі, а тому він уважає на твоє прохання про помилування. Брата Куассапелага переправлять на каное через протоку, і він матиме цілий місяць часу, щоб виконати свою обіцянку; решта залишиться тут як заручники. Якщо в кінці цього строку він не явить нам ані Коханкоупретса, ані Генрі Берлінґейма Третього, заручники помруть.

Обличчя англійців враз засмутилися.

— Е ні! — заперечив поет. — Якщо таяк Чікамек не вірить мені, тоді нехай він мене вб'є; якщо він мені довіряє, тоді немає ніякої потреби у заручниках.

Чікамек усміхнувся, почувши ці слова, і відкинув цей закид, відповівши, що коли брат Куассапелага був щирий у своїх обіцянках, тоді йому немає чого перейматися за безпеку заручників.

— Хай буде так, — у розпачі мовив Ебенезер. — Але одного товариша принаймні ти можеш мені дозволити, якщо вже обмежуєш мене в часі. Припустімо, я загублюся десь на сталині, позаяк я в цих місцях чужий? Припустімо, Генрі Берлінґейма Третього немає вдома, і я муситиму його шукати деінде, чи, припустімо, він наполягатиме, щоб ми знайшли спочатку Коханкоупретса, перш ніж повернутися сюди? Двоє чоловіків можуть швидше впоратися з таким дорученням, ніж один.

Куассапелаг насупив чоло.

— Ти маєш рацію, кажучи так. Отже, два заручники замість трьох.

— І твій слуга і мій рятівник Бертран буде твоїм товаришем, — докинув Дрепакка, — щоб тобі вистачило часу.

— Еге ж, — скрикнув Бертран, у якого нарешті прорізався голос. — Клянуся, я можу бути справжнісінькою дойдою, коли треба когось знайти, а цей хлоп Берлінґейм навіть у мене в боргу, бо я йому робив деякі невеличкі послуги.

Чікамек почав смикати своїх сусідів і щось сердито бурчати, аж поки йому не переклали суть угоди, яку він мав схвалити; потім він насупився, проте не став відкрито заперечувати щодо цієї нової поправки.

Ебенезер поклав руку на плече свого пахолка і звернувся до Дрепакки:

— Цей чоловік був якийсь час моїм слугою, а перед тим — слугою мого батька в Англії. Він багато разів за різних обставин зраджував чи у якийсь інший спосіб обманював мене, втім, він робив це радше з практичних міркувань, ніж маючи лихі наміри, тому я не тримаю на нього за це зла. Але його частенько буває посідає страх, або ж його заносить і він стає пихатим, і, тільки-но трапиться якась нагода, він одразу ж піддається спокусі, як п'яничка, щойно побачить чарчину; я не наважуся доручити йому таку справу.

Бертран був приголомшений, але перш ніж він спромігся на ще щось, окрім того, щоб слабким голосом видавити із себе «далебіг», Ебенезер вказав на Макевоя і повів далі:

— Цей чоловік був колись моїм ворогом, і за будь-яку кривду, яку я йому завдав випадково, він відплатив мені потрійно, причому навмисно. Але все, що він робив, він робив, дотримуючись своїх принципів, і ніколи не принижувався до того, щоб вдаватись до лицемірства чи якогось ошуканства. Ба більше, він є втіленням мужності й винахідливості, а всі наші непорозуміння — то вже справа минула. Я обираю цього чоловіка, нехай він іде зі мною.

Ані Чікамек, ані Куассапелаг не відважилися виносити судження щодо цієї пропозиції; за мовчазною згодою право прийняти рішення залишили за Дрепаккою як за людиною, що була найбільше зацікавлена у цій справі, і, пильно окинувши оком Ебенезера й ошелешеного Макевоя, африканський король кивнув, даючи свою згоду. Вирішили, що бранці повернуться до свого помешкання, і, коли вони пообідають, цих двох щасливців переправлять через протоку Лімб до сталини в окрузі Дорчестер; а та пара, що зостається, буде захищена від усякої кривди чи прикрощів упродовж одного місяця, і їх відпустять на волю до кінця цього строку, якщо Берлінґейм чи розкаяний Коханкоупретс з'явиться на цьому острові.

— Та це ж обман і зрада! — заходився скімлити Бертран, звертаючись до Ебенезера. — Отака мені дяка за все, що довелося через вас стерпіти? І ви ладні загубити свого єдиного друга, аби порятувати того брехливого коцура Макевоя? — Його очі налилися слізьми жалю до себе.

— Ні, мій друже, — відповів йому Ебенезер, обійнявши Бертрана за плечі, поки сторожа випроваджувала їх з королівської хижі. — Якби це був лише викрут, я б обрав тебе, але це не так. Я присягаюся. Я маю намір визволити нас усіх, як і обіцяв.

— Ет, легко вам давати такі клятви, адже ви в будь-якому разі залишитесь живим! Як ви знайдете Берлінґейма чи того іншого дикуна, якого ви ніколи на власні очі не бачили? Та навіть якщо ви і натрапите на них на тих болотах, по той бік протоки, гадаєте, вони погодяться здатися отим бісовим дітям із Пекла? Але який вам до того клопіт, що трапиться з чоловіком, який колись врятував вам життя?!

Ебенезер, по щирості, ніяк не міг пригадати жодного такого випадку, але не став сперечатися з цим твердженням.

— Послухай, Бертране, не треба мені не довіряти; якщо я не зможу справдити свою обіцянку у відведений час, тоді ти побачиш мене прив'язаним до стовпа поруч із собою.

Слуга пирхнув.

— Та хто б сумнівався, ви якраз мастак на такі дурниці! Але Макевоя, можу битися навзаклад, ми там не побачимо.

Побачивши, що його ніяк не втішити, Ебенезер замовк. Вони зупинилися посеред майдану, поки сторожа відв'язувала капітана Керна від стовпа. Тремтячи від виснаження, із затерплими м'язами, не в змозі повірити в те, що відбувається, старий уже не міг стояти без сторонньої допомоги: Ебенезер і Макевой разом відвели його до хижі, що правила їм за в'язницю. Але хтозна, чи тому, що це тяжке випробовування позначилося на його розумових здібностях, чи тому, що полегшення через відстрочку виявилося для нього надто великим, не залишивши жодних сил для радості, однак він не виказав жодних почуттів, коли Макевой розповів йому цю новину.

Та й сам Макевой нічого не сказав з приводу того, що відбулося, й озвався лише дві години по тому, коли вони з Ебенезером попрощалися з байдужим до всього капітаном та досі ще роздратованим і озлобленим слугою і їх переправили до болотистого мису, що лежав на північ від острова і був крайньою точкою на півдні Дорсету, де протока Лімб з гучним шумом і гуркотом хвиль єдналася з Чесапіком. Їх двох висадили на берег біля якогось давно покинутого пришибу і залишили там, аби решту шляху вони вже здійснили на своїх двох.

— Нам пощастило, — стримано сказав ірландець, — це якраз та сама дорога, якою ми прийшли з Бенді Лу, щоб потрапити на острів. Звідсіля пів сотні миль до Кембриджа, але дорогу згубити важко, і на всьому шляху трапляються ферми та хижки мисливців-звіроловів.

— Дякувати Богу за це, — відказав Ебенезер, — не будемо гаяти часу. Берлінґейм імовірніше зараз у Сент-Мері, ніж у Кембриджі, але хтозна, може, по дорозі ми знайдемо цього Коханкоупретса, якщо добре розпитаємося.

Якийсь час вони мовчки йшли багнистим путівцем, кожен заглиблений у свої роздуми. Полудень був доволі теплим, як на кінець грудня. Усюди, аж до самого небосхилу, простягалися солончаки та ділянки відкритої води: вологий західний вітер шелестів заростями комишу та рогозу; на мілинах копирсалися погоничі та побережники, вишукуючи собі якось харчу, а з гнізд, влаштованих на сріблястих від солі соснових гілляках, злітали скопи й орли і зависали над ними високо в небі.

Повз увагу Ебенезера не проминуло те, що його товариш, як здавалося, відчував у душі якийсь неспокій, тож він припустив, не без деякого задоволення, що Макевой був, напевно, заклопотаний тим, як найкраще висловити свою вдячність і визнати, що він перед ним у боргу. Щоправда, душа самого Ебенезера була скаламучена. По-перше, вона повставала проти того, як нерозважливо і зухвало він удався до цієї хитрості, тепер, коли він мусив виконувати взяті на себе зобов'язання: без їжі, без грошей, не маючи на чому подорожувати і не уявляючи навіть, де перебуває предмет їхніх пошуків, як могли вони сподіватися, що їхні пошуки будуть успішними? Ба більше, тепер, коли небезпека йому вже безпосередньо не загрожувала, усі його колишні турботи і тривоги знову нагадали про себе: втрата маєтку, те, що він залишив напризволяще Джоан Тоуст, гнів батька, небезпека, що загрожувала його сестрі… Відчай огорнув його, темний, як це драговиння, простягнувшись аж до найвіддаленіших обріїв його уяви.

Макевой знайшов на дорозі ціпок; тепер він ішов, розмахуючи ним і збиваючи котики рогозу.

— Присяй-богу! — вигукнув він. — Все одно я вже не чоловік!

— Що? — здивовано скинув очима Ебенезер. — Тобто як це?

Макевой кинув сердитий погляд і вдарив ціпком навідліг.

— Ти врятував моє життя, ось як це, і допоки мого віку, я буду у тебе в боргу! А ще гірше те, що ти маєш усі підстави ненавидіти мене. Але натомість ти врятував моє життя! — Він не міг навіть звести очей на Ебенезера. — Їй же бо, як може чоловік із цим жити? Якби дикуни звалашили мене, то я принаймні міг би зарепетувати як на пуп, немов якийсь герой, і незабаром умерти; а втім, ти мене таки звалашив, але я мушу принижуватися тепер перед тобою, співати славні на твою честь і жити наче віл, і одному Богу відомо, скільки це триватиме!

— Але ж це дурниці! — спаленівши на виду, став заперечувати поет. — Це було просто зручно з практичних міркувань, а ніяка не послуга.

Макевой похитав головою.

— Що з того, що ти так говориш? Моє сумління, а не ти, змушує мене падати ниць перед тобою, і що більше ти будеш заперечувати, що я тобі щось винен, то глибше я западатиму в це Драговиння Боргу. Я повинен любити тебе, так каже моя совість, і цей же голос говорить, що я повинен зневажати тебе, і це презирство змушує мене ще більше ненавидіти себе за цю свою чорну невдячність.

— Ет, послухай, не слід себе так картати! Кинь ти ці думки!

— Отак я і занурююся ще на один лікоть глибше в це трясовиння! — буркнув Макевой, і далі відводячи погляд. — Якби ти став вимагати від мене вдячності, я б зненавидів тебе, і з цим було б покінчено! Але склалося так, що я потрапив у пастку, й ось я улесливий castrato.

До цієї хвилини поет був радше присоромлений, аніж роздосадуваний, бо зізнання Макевоя змусило його усвідомити, що він насправді насолоджувався, і це було дуже не по-християнськи, оцим відчуттям моральної зверхності над своїм товаришем через те, що він врятував йому життя. Але зараз його ніяковість витіснило інше почуття, і він був роздратований, можливо, однаковою мірою на себе і на Макевоя, і тому, підібравши й собі якусь палицю, він поклав парочку стеблин рогозу, що росли на узбіччі з його сторони.

— Генрі Берлінґейм колись сказав мені, — мовив він сухо, — що в етичній філософії вчені мужі розрізняють моральність мотивів і моральність чину. Це означає, що людина може доконати добрий чин, маючи лихі підстави, чи поганий чин, маючи добрі наміри. — Він поклав ще одну стеблину і рубонув четверту. — Відтак простолюдці мають звичку оцінювати чин і не зважати на мотив, тоді як вчений люд відкидає сам чин і намагається розкрити душу діяча. Берлінґейм вирік, що різниця між похмурим песимістом і справжнім джентльменом саме в цьому й полягає: один оцінюватиме добрий чин, виходячи з моральності мотиву, а злий — з моральності чину, а отже, осуджуватиме й одне, і друге, тоді як джентльмен робить якраз навпаки і завжди має підстави вибачити своїх ближніх, які схибили.

— Це глибока думка, маю визнати, — почав було Макевой, — але ж яке це…

— Вислухай мене, — перебив його Ебенезер. — Річ у тім, що, як мені здається, я бачу два шляхи, як можна виборсатися із того безглуздого трясовиння, у якому ти угруз. Перший — це оцінювати все, що я кажу і роблю, виходячи з моральності мотиву, і тоді ти знайдеш підстави радше для зневаги, ніж для вдячності. Я обрав тебе замість Бертрана тільки для того, щоб поміститися, аби тебе пік вогонь сумління, і навіть для того, щоб поквитатися з Бертраном за старі образи; і я раджу тобі не надто мені дякувати тільки для того, щоб змусити тебе дякувати мені ще більше…

Макевой зітхнув.

— Гадаєш, я вже не пробував чіплятися за цю соломину?

— Он як. І що, даремно? Ти й досі вважаєш, що цією вдячністю ти наче звалашений? — Хвись! Промайнув дрючок, і ще один котик повис на зламаній стеблині. — Тоді ось тобі інший шлях, приятелю: оберни моральність мотиву на себе, і ти побачиш, що опинитися в цьому надуманому незручному становищі тебе змусила звичайнісінька легкодухість.

Ірландець вперше звів свій погляд, й очі його сипонули вогнем.

— А це що за нісенітниця?

— Еге ж, легкодухість, — вирік Ебенезер. — Чом ти не наважився підтримати мене, коли я давав свою обіцянку Чікамеку? Забудь цю казуїстику, хто кому що винен, і застав своє життя разом зі мною! Поручися, що прийдеш сюди зі мною за місяць, якщо наші пошуки виявляться марними, і ми здамося на милість Чікамека! Як тобі таке? Плювати на всі ці уявні члонки душі; поклади своє причандалля з плоті й крові, як я, на кін, і ми квити на віки вічні! — Він засміявся і переможно хльоснув своїм дрючком. — Ну, як тобі цей шлях, Джоне Макевою? Їй-бо, це ж grande avenue, camino real, справжнісінький бульвар; в одному кінці твоя Твань Удаваної Порядності — називатимемо це так, як воно зветься на Мапі Істини, — а на другому стоїть чарівне Місто… де Відповідальність зводить свої золоті вежі… — Він затнувся; на якусь хвилю його голос втратив іронію, із якою він нанизував слова, складаючи цю метафору, але він швидко відзискав її. — Отож-бо, крокуй у цьому напрямку, і коли ти присягаєшся, що знову відчуваєш себе вихолощеним, ну, тоді співай собі дишкантом і йди до біса!

Макевой не відповів, але було ясно, що він відчув гостре жало виклику, що кинув йому поет; вираз гніву зник з його обличчя, і він знайшов для свого дрючка спокійніше заняття — допомагати йому при ходьбі. А щодо Ебенезера, то цей спалах почуттів змусив його живчик битися частіше, він насилу переводив подих, і його кинуло в жар; хода його стала пружною; від приємного збудження очі його примружилися, і в його уяві почали роїтися всілякі думки; він розстібнув каптан, бо ж, упрівши, мусив трохи охолонути, й одним махом завалив цілу купу котиків рогозу.

Короткий зимовий день згасав, і вони почали розглядатися навколо, шукаючи, де б їм зупинитися на нічліг. Очікувати натрапити на заїзд у цьому безлюдному краю було б марною справою; їхню увагу привернула якась стодола при дорозі, і вони погодилися, що навряд чи їм вдасться знайти кращого притулку до настання темряви. Ебенезер вважав, що їм слід було б запитати дозволу власника переночувати у тому сіннику, сподіваючись, що, може, їм пощастить, і для них знайдеться місце в будинку. Макевой же тримався іншої думки, пропонуючи непомітно залізти на те сіно, побоюючись, що плантатор може послати їх куди подалі, якщо вони спробують дістати його згоди. Їхня суперечка щодо відносних переваг кожної з ліній поведінки була перервана появою візка, що наздоганяв їх, — це вперше вони зустріли когось на цьому шляху.

— Тпру, ну ж бо, Афродіто, тпру, моя дівчинко! Ану, залазьте сюди, хлопці, і дайте своїм ногам перепочити!

Звіддаля здавалося, що візником був чоловік, але тепер вони побачили, що це була присадкувата жінка із засмаглим обличчям, яка мала капелюшок та одяг зі шкіри оленя, які зазвичай носять звіролови — мисливці на хутро. Уже сутеніло, але навіть у темряві Ебенезер одразу впізнав би її.

— О Боже, це ж треба, щоб таке трапилося! — Він засміявся, не в змозі повірити в такий збіг, і підійшов ближче, щоб переконатися. — Кого я бачу, невже це Мері Манґамморі?

— Не хто інший, як вона, — весело відказала Мері. — Ну ж бо, лізьте вже, і скажіть мені, куди це ви простуєте.

Вони охоче забралися на візок і вмостилися на сидінні, раді дати відпочинок ногам, і Макевой пояснив, куди вони прямують і з якими намірами.

Мері похитала головою.

— Ну що ж, хлопаки, то ваша справа, де вам ночувати, але стережіться; власник тієї клуні лихий чоловік зі своїми химерами. Тож як хочете, можете спати ззаду на візку; усіляких ковдр і запинал у мене подостатком, і ними ніхто не користуватиметься, аж поки ми не дістанемося Черч-Кріка. Вйо, Афродіто!

Вона стебнула батогом, і вони покотилися по дорозі.

— Мері Манґамморі! — знову вигукнув Ебенезер. — Та це ж просто чудо! А як ви опинилися у цьому багнистому Аверно?

— Це самий підмурок Дорсету, так воно і є, — мусила визнати жінка, — втім, я їду звичним шляхом. Мені якраз бракує дівок, — пояснила вона Макевою, який, вочевидь, не розумів, із ким має справу, — а в Черч-Кріку є одна, яка, як я чула, вже дозріла до курвальства.

— Ох, Мері, — засміявся Ебенезер, і досі не виходячи з дива. — Ви якраз та людина, яку я прагнув зустріти цілий день, а ви ж то мене забули! Що я маю вам розповісти!

— Та багацько хлопів прагнуть вгледіти цей візок на дорозі, — завважила Мері, але пригляділася до свого пасажира пильніше. — Хто це? Царю Небесний! Невже це Ебен Кук, поет? А таки ж він, а мені твоя бідолашна дружина сказала, що ти втік до Англії!

Макевой насупився, а поет спалахнув від сорому.

— То ви бачили Джоан?

Мері клацнула язиком.

— Якраз оце на тижні я її й бачила, вона була ледь жива від пранців та опію, не кажучи вже про розбите серце. Та хіба ж я не казала їй, щоб вона поїхала разом зі мною цим візком і дозволила мені її підлікувати? Навряд чи є якийсь спосіб тепер її порятувати, але принаймні вона трималася б подалі від дикунів. Ех, пане Кук, ви зле вчинили з цією дівчиною, яка просила від вас лише таку дещицю. То ви тепер прямуєте до Молдена, щоб прийняти свою заслужену кару, як то і личить чоловіку?

— Я… так, прямую, — жалюгідним тоном мовив Ебенезер, — тільки-но звільнюся. Я маю багато чого вам розповісти, Мері, поки ми їхатимемо… Але, на Бога, де ж мої манери? Це — Джон Макевой, а це — Мері Манґаморрі.

— Мандрівна Повія Дорсету, — гордовито додала Мері, на чоловічий лад потискаючи руку Макевою.

— Так вона себе називає, — вирік Ебенезер, — але ця пані — найбільш християнська душа в усій Провінції, присягаю. — Потім він представив Макевоя як свого старого і доброго приятеля з Лондона, і хоча йому страх як кортіло розповісти Мері про прийдешню індіянську ребелію, про братів її покійного коханця Чарлі Маттассина і про невідкладне доручення, яке було на нього покладене, його цікавість і сумління змусили його спочатку поцікавитися тим, як стоять справи в Молдені.

Мері скинула головою і знову клацнула язиком.

— Відколи ви втекли, багато чого змінилося: там відбуваються всілякі дивні речі, так що ані Джоан Тоуст, ані, схоже, будь-хто інший не може второпати, що там і до чого, та й я також, отож, тільки-но зник Тім Мітчелл, я залишила своїх дівчат і сказала Біллу Сміту adieu.

— Ви часом не знаєте, чи є там мій батько? Ендрю Кук? І що там із бондарем?

— Там і справді є один чоловік, що називає себе Ендрю Куком, — сказала Мері. — Чи є він вашим батьком, чи ні, того не можемо довести ні я, ні Джоан, позаяк ми його ніколи в Лондоні не бачили. У моєму ж випадку, далебіг, це негідник, що має серце мов з каменю! Білл Сміт також там і досі має права на маєток, хоч, як я чула, там тривають усілякі судові позови. Але, їй-бо, я більше нічого не скажу; там є ще багато чого, про що вам ліпше довідатися самому, — вона реготнула. — Ото ви здіймете бучу своєю появою!

— Ще одне запитання, — запросився Ебенезер. — Я маю знати, чи не перебуває там разом із батьком моя сестра Анна?

— Ви хочете сказати, що у вас таки є сестра? — Мері кинула на нього замислений погляд і підхльоснула кобилу, щоб та рухалася жвавіше, бо вже були густі сутінки.

— Ви знаєте щось про неї? Де вона?

— Ні, — відказала Мері. — Я нічого про неї не чула. Щиро кажучи, той дядько, що зве себе вашим батьком, сказав законнику Білла Сміта — пригадуєте отого злодюгу і блюзніра Діка Совтера — сказав Совтеру, що ви — один-єдиний спадкоємець Мису Кука: жодних братів чи сестер. Тоді, коли хтось нагадав, що ви народилися близнюками, він змінив свою історію і поклявся, що інший близнюк помер під час Моровиці.

— Це просто фантастично! — Він став наполягати, щоб вона описала цього Ендрю Кука; подробиця про суху правицю переконала Ебена в тому, що це був його батько, але Мері так і не змогла пролити більше світла на ці його дивні твердження.

— Б'юся навзаклад, скоро ви самі побачите, що там і до чого, — повторила вона. Тим часом вони вже залишили далеко позаду місце, де збиралися знайти собі притулок на ніч, і неподалік від дороги знову почали виникати болота. Із настанням сутінок, що дедалі густішали, здійнявся холодний вітер.

— Але ж, їй-бо, мені треба вам стільки розповісти! — вигукнув поет з новим запалом. — Я навіть не знаю, з чого почати!

— Ну то що ж, ніч порадить, з чого починати, а зранку вже і почнете, — відказала Мері. Кінцем батога вона показала на віконце оддалік, у якому горіло світло. — Отамо ми й зупинимося: там живе мій давній приятель.

— Ради Бога, не відштовхуйте мене! Якщо я й сказав щось, що могло завдати вам прикрості, то прошу вибачити мене; але те, що я збираюся вам сказати, стосується однаково і вас, і мене.

— Справді, пане? А то як це?

Ебенезер завагався.

— Ну… чи ж знали ви, що у Чарлі Маттассина є брат?

Вона задумливо подивилася на нього.

— Еге ж, якийсь дикун з острова Бладсворт. А що ви про нього знаєте?

Ебенезер засміявся якимсь шаленим сміхом.

— Треба розповісти стільки всякого! Стривайте, не так — чи ви знали, що в нього було два брати, і Генрі Берлінґейм, тобто, я хочу сказати, Тім Мітчелл, який, як я казав, мав схожу вдачу, як і ваш Чарлі… але я геть заплутався! Скажіть мені, Мері, коли ви востаннє бачили Тіма Мітчелла і де він тепер?

Вкрай здивувавшись, Мері відповіла, що не бачила Тіма Мітчелла вже багато тижнів, ба навіть місяців; ходили чутки, що насправді він ніякий не син капітана Мітчелла, а якийсь самозванець, агент, що обстоює інтереси певних впливових і нікому не відомих сил, що ворогують із не менш впливовим і невідомим синдикатом, у якому капітан Мітчелл відіграє провідну роль. Зникнення Тіма викликало велике занепокоєння та взаємну підозру між капітаном Мітчеллом, Вільямом Смітом та іншими таємними членами цієї організації, але сама Мері, за її власним визнанням, вважала, що їй поталанило, позаяк він був суворим наглядачем для її дівчат у Молдені.

— Отож ви не знаєте, де він зараз? — перепинив її Ебенезер. — Мені неодмінно треба знайти його за ці два тижні, а інакше я і троє моїх товаришів помруть… але ні, я згодом усе поясню. А знаєте, Мері, що чоловік, котрого ви називаєте Тімом Мітчеллом, насправді є Генрі Берлінґеймом Третім, сином таяка Чікамека з племені агатчвупсів і братом Чарлі Маттассина та Коханкоупретса, якого ми також маємо знайти або загинемо! Нам про нього відомо тільки те, що його батько відіслав його, давши якесь доручення, як свого часу відіслав перед ним Маттассина, і так само, як і Маттассина, його також затримала якась англійська Каліпсо… — він усміхнувся, щоб натякнути Мері, що не зрадив її довіри, розказавши її історію Макевою. — Це сталося декілька днів чи тижнів тому, як я зрозумів, і таяк його відтоді не бачив. Я сподівався, що ви могли щось чути про дикуна-метиса, який обернувся на справжнього англійця.

— Царю Небесний! — вона відкинула назад голову і заплющила очі. — То ви, пане Кук, кажете, що він удає із себе справжнього англійця?

— Такі чутки дійшли до Чікамека. Цей чоловік узяв собі англійське ім'я, англійську дружину і живе в англійському домі.

— Як ви сказали тепер його звати на англійський лад? — голос Мері став хриплим; її обличчя геть побіліло.

— І гадки не маю. Коханкоупретс, так нам сказали, що означає Білогорлика Дзюбок. Що з вами, Мері? Отже, ви його бачили?

Мері впевнено скерувала Афродіту на стежку, що вела до хижі, де горіло світло, а її мешканець вийшов надвір, тримаючи ліхтаря, щоб їх зустріти.

— Ні, пане Кук, я не бачила його, але я чула про метиса на ім'я Ромлі: Біллі Ромлі…

— Ви чули? Далебіг, Джоне, ця свята жінка знову врятує мене! — він стиснув її пухку руку, але замість притаманного їй гучного здорового сміху у відповідь вона простогнала й ухилилася від прояву його сердечних почуттів.

— Заради Бога, Мері, що з вами сталося? — запитав він. Господар, у якого вони мали зупинитися на нічліг, впізнав знайомий ташний візок і гукнув, вітаючи їх.

— Зараз немає часу, щоб розповісти, — пробурмотіла жінка. — Я розкажу цю історію завтра вранці по дорозі до Черч-Кріка — саме там, як кажуть, Біллі Ромлі й мешкає, а я туди і їхала ще до того, як зустріла вас.

— Їхала туди… — Над болотами рознісся регіт Ебенезера. — Ти чув це, Джоне? Присяй-бо, ця жінка — просто ангел Господній! Вона не тільки чула про лорда Коханкоупретса; вона ще й збирається навідатися до нього!

Мері повільно похитала головою.

— Годі вам, годі вже, пане Кук. Годі.

Вони були вже досить близько від ліхтаря, що тримав їхній господар, і в його світлі Ебенезер міг побачити переляк, що відбився на її обличчі, і хоча він не міг навіть уявити, що ж могло її так стривожити, у нього всередині враз усе захололо.

— Чи ви забули, хто я і у якій справі їду до Черч-Кріка? Я — Мандрівна Повія Дорсету, пане Кук, і та хвойда, про яку до мене дійшли чутки, що може схотіти пристати до мого мандрівного гурту… Тпру, Афродіто! Тпру, дівчинко!.. У мене таке відчуття — лише відчуття, прошу на це зважити, — що ця дівка може бути вашою сестрою…

10

Мандрівна Повія Дорсету лише на підставі чуток розповідає історію того, як англізувався Біллі Ромлі

І хоч як Ебенезер благав, умовляв і погрожував, він так і не зміг переконати Мері Манґамморі, щоб вона розповіла ще щось про перебування та становище Анни. Не звертаючи жодної уваги на відчайдушні спроби Ебенезера усовістити її, вона привіталася з господарем — старим, сивим відлюдником із глузливим посміхом на тонких вустах, мисливцем на хутро, вбраним в одяг з оленячої шкіри.

Старий підніс догори ліхтаря, і те, що він побачив, виразно справило на нього приємне враження, позаяк він заходився вистрибувати довкола них, неначе жабун, кумкаючи від радості.

— Мері Манґамморі! Клянуся, це ж тре, Мері приїхала!

Мері кректала.

— А ти що, Єлену Троянську збирався побачити на цих болотах о цій порі? — Вона говорила надто гучно, наче зверталася до когось, хто був напівглухим. Голос її, грубувато-різкий, був сповнений ніжних почуттів, і хтозна, чи зрозумів старигань цей каламбур, чи ні, але він став підстрибувати та похропувати, ніби даючи знати, що оцінив жарт. Він виліз на візок і зазирнув усередину, поки Мері спрямовувала Афродіту до його хатини.

— Не напружуй очей, старий гріховодо, — гаркнула Мері. — У шафі пусто, аж поки я не дістануся Черч-Кріка. — Вона хутко змінила предмет розмови. — А то — мої друзі, Гарві, від яких наразі відвернулася доля. Якщо ти почастуєш нас усіх трьох вечерею і даси на ніч притулок, то наступного разу, коли я до тебе завітаю, у боргу не залишуся.

— Тю, ото ще дурниці! — вигукнув Гарві. — Гадаєш, я сам не вирушив би на пошуки тебе, якби ти не завернула до мене? Три ночі тому я подивився на місяць та оце й подумав собі: чи не час уже й Мері завітати? — І він враз скочив з візка, щойно той зупинився біля його хатини. — Заходьте до хати та грійтеся: у мене повно куріпок і качок, а в сидрі можна всім хоч втопитися!

— Дякуємо вам, — голосно мовив Макевой. Ебенезер був надто збентежений і заклопотаний своїми думками, щоб висловити подяку за цю гостинність старого чимось більшим, ніж простим кивком; коли господар побіг наперед, щоб одчинити двері хатини, поет востаннє прошепотів своє відчайдушне прохання, благаючи Мері розрадити його змучену уяву і дати якесь пояснення.

— Кращого християнина, ніж Гарві Рассекс, вам не знайти в усьому Дорсеті, — вирекла вона, не звертаючи на нього уваги. — Хоч мало в кого є менше підстав творити добро своєму ближньому, ніж у нього. Він доводиться братом серу Гаррі Рассексу з Черч-Кріка.

Її тон говорив про те, що це її останнє твердження мало би багато чого відкрити і пояснити, але Ебенезеру, який, зазнавши розчарування, позіхав і тремтів, поки вони заходили до грубої рубленої хатини, це не сказало нічого.

— Зараз я настромлю нам парочку куріпок на рожен, — вирік Гарві. — А ти, Мері, поки що передай по колу глека із сидром; у старого Гарві немає келишків, щоб запропонувати вам, джентльмени, — він крутився довкола них, мов наречена, і вже невдовзі на вогні із соснових колод у коминку смажилися дві птиці. У хаті був лише один стілець, але дерев’яна долівка могла похизуватися чорними шкурами ведмедів, теплими і зручними, тож кращого сидіння годі було й бажати.

— Якщо ви не знаєте, хто такий мірошник Гаррі Рассекс, — провадила далі Мері, — тоді вам дуже пощастило, — вона зверталася до Ебенезера; а коли поет, поморщившись, одвернувся, вважаючи цю її розмову недоречною, вона, роздуваючи ніздрі, повернулася натомість до Макевоя. — Цей Гаррі Рассекс — найбрехливіший, найшахраюватіший і найбільший хвалько, грубіян і забіяка, якого тільки можна зустріти; він вважає себе лондонським пером, цей негідник, і, наганяючи страху на своїх сусідів, примушує їх називати його «сер Гаррі», а між тим повсякчас їх обважує, недодаючи борошна та інших харчів. Правду кажучи, він не більший шляхтич, ніж його брат Гарві, що сидить отут коло нас, — син звичайнісінького слуги, який не встидається цього визнати. Це місіс Рассекс, дружина мірошника, сирота, походить зі знатного роду і є чудовою жінкою, тоді як її чоловік — повна їй протилежність. Але найгірше те, що її батько був отим самим джентльменом, якому служив батько мірошника, але доля так зле з нею обійшлася, що все перевернулося догори дупою, і хто був паном — став слугою: вона була сиротою, що помирала з голоду, а Гаррі був заможним мірошником, і він одружився з нею навмисно, аби потішити свою пиху.

— Та що ви кажете! — Макевой чемно похитав головою, вдаючи подив, і ніяково поглянув на Ебенезера і на їхнього господаря, що крутився поблизу і не звертав жодної уваги на цю розповідь.

— Він не чує мене, не бійся, — запевнила його Мері. — Бідоласі, як я чула, так нам'яли вуха, що в нього й перетинки полопалися, а хто їх нам'яв, про те можеш сам легко здогадатися.

— Мірошник? — запитав Макевой.

Мері міцно стисла вуста і кивнула.

— Обидва брати росли разом з тією панянкою, про яку я ото вам казала, і, як подейкують, обидва в неї закохалися від самого початку, але Гарві був надто сором'язливий і поштивий, отож він тільки й і міг, що марити про неї і грішити у своїх солодких снах, навіть коли вона вже ходила й жебрала, тоді як хіть Гаррі була ясною, мов місяць на небі. Отож коли Гаррі пошлюбив її, Гарві й подався жити сюди, на ці болота, і декілька років по тому, коли він почав дорікати Гаррі за те, що той знущається з дівчини та став бундючним, цей забіяка нам'яв йому вуха, що ледь на мливо його не стер.

Ірландець тільки й клацнув язиком.

— Те, як вона стала сиротою, уже саме собою цікава історія, — вперто правила далі Мері. — Вона дамочка з характером, ця Роксі Рассекс, тож не думай, що вона перед ним плазує і він нею попихає, як йому заманеться. Еге ж, я могла б тобі розказати кілька речей, які вона примудрилася…

— Досить! — вигукнув Ебенезер, затуляючи вуха. Навіть глухуватий звіролов обернувся. — Ґречно дякую вам за вашу гостинність! — закричав до нього Ебенезер. — І я не хотів би здатися нечемним чи невдячним! Але міс Манґамморі має звістку про мою сестру, яку я давно згубив, і тривога за неї так ятрить мені серце, що я ладен померти, якщо вона й далі приховуватиме цю новину від мене.

Гарві запитливо подивився на Мері.

— Що це з цим хлопом?

— Не він один такий бідака, що сидить, мов на приску, — відрізала Мері. — У нього й самого є звістка, що дуже близька моєму серцю, але ці оповідки надто довгі та заплутані, й тут не місце їх розплітати. Отож нехай зачекає, поки ми вирушимо в путь.

Але звіролов долучився до протестів Ебенезера.

— Жодна річ не приносить мені стільки втіхи, як гарно закручена оповідка, дарма сумна вона чи весела, глибока чи вбога за змістом! Якщо ж це справа особиста чи неприємна, то кому яке до того діло? Шлях до Раю всіяний чортополохом, і, я так гадаю, на ньому чимало коров'ячих пляцків. А якщо вона довга, то, тьху, ото ще біда! — Він підвів догори свого скоцюбленого пальця. — Кепська оповідка буде довгою, а хоч би й розповісти її у млі ока, а гарна буде короткою, навіть якщо її розповідати від святого Свізіна до Михайла. Ха! А дійство, кажете, заплутане? Невже воно більш вузлувате й кручене, ніж самий клубок життя, адже на те добра оповідка й заплутана, щоб її краще було розплутувати? Е, ні, давай, викладай уже свою історію, як і ви свою, сер, і ганьба вам обом, що ви й досі ще не розпочали! Крутіть і розплутуйте, аж поки Сіріус не сховається в Затоці; добре сплетена оповідка — то є лепет богів, вона прозирає у самісіньке зерно і сенс життя на цій землі; вона є павутинням світу, Основою і Пітканням… Їй-бо, панове, як же я люблю всілякі історії!

Навіть Мері була явно вражена красномовством свого приятеля, і хоча її похмурий вираз обличчя, коли той скінчив, став ще смутнішим, у ньому проглядала вже не понура затятість, а сердита згода буркотухи, і вона погодилася розповісти свою історію, коли буде покінчено з куріпками.

— Річ у тім, — мовила вона голосно, звертаючись до Гарві, — що ти її можеш розповісти незгірш від мене. Серед усього іншого нас цікавить метис Ромлі. Пан Кук може допомогти нам розпочати, позаяк у нього є якась таємна справа до цього хлопа, а потім ми по черзі додамо, що зможемо. Але не раніше, ніж дамо раду цим пташкам.

Обличчя Гарві Рассекса просяяло, коли він почув ім'я Біллі Ромлі, і він трохи примружився, коли прозвучало прізвище Ебенезера.

— То це ви і є той поет, що відписав своє майно?

— Він самий, — відказав Ебенезер, який уже більше не соромився, коли його впізнавали. — Коли хочете, то ви всі можете зачекати на свою вечерю; а що починати маю я, то одразу ж і почну, хто хоче, хай слухає, а я розкажу вам, чому не тільки моє життя, а й життя всіх білошкірих у Провінції може залежати від того, чи знайду я впродовж місяця дикуна на ім'я Коханкоупретс і чи зможу переконати його прислухатися до того, що говорить здоровий глузд.

І далі він розповів їм про полон на острові Бладсворт; про велику змову втікачів-муринів і вороже налаштованих мерілендських індіян; про його стосунки з Дрепаккою та Куассапелагом і про те особливе становище, яке таяк Чікамек посідає в цій трійці. Якомога коротше, наскільки давала складність цього питання, він описав історію неприязні Чікамека до англійців, те, як доля пожартувала з трьох його синів, і його, як наслідок, непевну роль у цій змові. Мері Манґамморі та Гарві Рассекс так і застигли з виразом подиву на обличчях; і якби Макевой не був здебільшого вже знайомий з цією історією, а отож час від часу не міг приділяти свою увагу іншим речам, то дві куріпки так і згоріли б на рожні.

— Боже ти мій, чи правильно ж я вас зрозумів? — спитав недовірливо Гарві. — Ви маєте доставити Коханкоупретса або того другого хлопа на острів Бладсворта впродовж місяця, бо інакше дикуни спалять двох заручників?

— Вони спалять нас трьох, — підтвердив Ебенезер. — Адже вони перебувають на острові Бладсворта з моєї вини.

Обоє слухачів кинули запитальний погляд на Макевоя, який опустив очі на їжу і сказав голосом надто тихим, щоб його міг почути звіролов:

— Я завдячую містеру Куку моїм життям; так воно і є. Але одному Богу відомо, чи ж є я тим героєм, що зможе не зректися свого слова і відплатити борг.

— Річ у тім, — завершив свою оповідь Ебенезер, — що ми всі цілком імовірно можемо незабаром втратити свої скальпи, якщо почнеться війна, і є всі підставити гадати, що вона почнеться, коли спливе мій місяць. Здається, їм байдуже, чи рознесу я звістку про цей їхній заколот; таке враження, що вони не вважають наше посполите рушення за гідного супротивника.

— Ваша правда, — вирік господар. — Коплі й Ніколсон обидва відмовилися допомогти Нью-Йорку, навіть коли у Шенектаді вбивали людей, і було б дурницею звертатися по допомогу до Ендроса у Віргінії чи до квакера Вільяма Пенна: вони тільки будуть раді бачити, як нас різатимуть дикуни і мурини, ба навіть якщо вони самі будуть наступними у черзі. — Він похитав головою. — А найгірше те, що порядна людина навіть не може ненавидіти цих негідників. Коли якогось бідолаху виганяють з місця, що з повним правом йому належить, і женуть усе далі й далі, не кажучи вже про те, щоб стриножити його і спродати, мов якусь ломову коняку, присяй-бо, та це ж лише природна річ, що цей чоловік, якщо його дух не зломлено остаточно і в нього лишилася бодай крапля бажання боротися, буде битися з тим, хто його утискає. Я не маю жодного бажання втрачати свій скальп, панове, але присягаю, що в цьому питанні я стою наполовину на боці індіян.

— Як і я, — погодилася Мері.

— І я, — сказав Ебенезер. — І не тільки тому, що їхня справа справедлива, а й тому, що в кожному із нас є дещо від дикуна. Але, як ви сказали, краще вже зберегти свій скальп, ніж втратити його. Отож для цього я і маю знайти двох синів Чікамека: Берлінґейм, як я знаю, уміє бути переконливим, як ніхто, і здатен заспівати незгірше від Сирен, а цей Коханкоупретс, якщо він і справді взяв сторону англійців… я маю намір звернутися до тих почуттів, що тепер пов'язують його з нами, якщо мені це, звісно, вдасться; і я відішлю його назад до агатчвупсів як розкаяного блудного сина; і нехай він займе своє місце як князь цього кривавого царства та зробить усе, на що в нього стане сил, аби вплинути на Куассапелага та Дрепакку і, може, запобігти цій різанині. Це доволі ризикована гра, але ж коли ти у відчаї, то і ліки потрібні відчайдушні; і поки Мері чи ви обоє не розповісте свої історії, я нічого не знатиму про Коханкоупретса, окрім хіба того, що він утік зі свого племені, щоб запобігти ласки у якоїсь англійської жінки так, як колись до нього це зробив його брат Маттассин… — Він затнувся і почервонів. — Пробачте мені, Мері.

Жінка махнула рукою на його вибачення і зітхнула всім своїм опасистим тілом.

— Тут немає чого вибачати, містере Кук. Мені анітрохи не соромно, що я покохала Чарлі Маттассина, і я не відчуваю ані жалю, ані гніву, що він так скінчив. Якби я мала підстави вірити, що його брат був такий самий, як він… Та ні, то не має значення! У всякому разі ми дуже скоро про це довідаємося… — Вона зробила паузу, і її тіло пронизав легкий дрож. — Я оце пригадала двох старих гультяїв, про яких Чарлі читав у Гомера та Вергілія і з яких ми вдвох, бувало, робили собі сміх; їхніх імен я вже не пам'ятаю, але один доводився батьком Ахіллесу, а другий — Енею…

Ебенезер підказав імена Пелей і Анхіс; і його знову здивував не тільки розмах тих набігів, що здійснив покійний індіянин на терени західної культури, але й обсяг спогадів Мері, із яких вона користалася, щоб доречно підкинути слівце; а Макевой, який нічого не знав про цей чудернацький зв'язок, був просто приголомшений.

— Оце якраз вони і були, ті дядьки, — підтвердила Мері. — Кожен з них човгався своїм салом з богинею, й обидва себе цим занапастили. Ця угода, поза всяким сумнівом, була варта тої ціни, яку вони мусили сплатити, але ж є такі угоди, які душа може дозволити собі тільки раз. Розумієте, про що я тут торочу?

Вони розуміли, принаймні Ебенезер і звіролов, і Мері провадила далі.

— Але тепер не забувайте ось що: я не кажу, що Біллі Ромлі є братом Маттассина. Я його ніколи і в очі не бачила, на відміну від Гарві, а Чарлі не дуже-то розповідав про свою родину. Але до того, що мені довелося почути про того бідолаху і його англійську жінку, я можу домислити решту і зрозуміти, у чому ж там річ. У цій справі є дещо, про що оце допіру говорив містер Кук — у кожному з нас всередині сидить трохи від дикуна. Це і ще дещо: темний колір шкіри якось до цього причетний, я це знаю. Що змушує стількох жінок плантаторів задирати спідниці перед якимось жеребцем-невільником, як та королева в «Тисячі й одній ночі»? Я так гадаю, це якась сверблячка за тим, що ми всі втрачаємо як порядні обивателі — щось усередині нас зітхає за чорною Отхланню, що не підкоряється законам.

Вона дивилася на соснові колоди, які горіли в коминку; потім випростала свої плечі, жваво потерла носа, наче він у неї свербів, і якось сором'язливо ним шморгнула.

— Але це ще ж не історія, еге ж, Гарві?

— Анітрохи, — відказав Гарві. — Оповідач робить велику помилку, коли починає мудрагельствувать і розповідати нам, що означа його історія; хтозна, може, вона означає зовсім інше, ніж він думає. — Але звіролов був явно вражений цим аналізом, що зробила Мері, так само, як і Ебенезер з Макевоєм.

— Саме так я думала, у всякому разі, — сказала вона добродушно, — коли Роксі Рассекс розповіла мені про Біллі Ромлі та Діву з Черч-Кріка.

Ебенезер закусив губу, і Мері поспішила перейти до оповідки.

— Власне, два тижні тому чи близько того ця жінка прибула до Черч-Кріка одна, без супроводу, без майна чи речей, окрім тих, що мала на собі, і почала ходити від дому до дому, шукаючи собі помешкання. Це була дівиця, як я чула, років десь тридцяти, і вона казала, що нещодавно прибула з Англії; називала вона себе міс Бромлі з Лондона.

— Святий Боже! — вигукнув Ебенезер. — Я знаю цю дівчину! Вона була нашою сусідкою, коли ми жили на Пламтрі-стріт! — Він голосно засміявся з відчутним полегшенням. — Еге ж, от і відповідь! Вона говорила про мене, і ви узяли її за мою сестру! А у якій же справі вона прибула до Меріленду?

— Вислухайте мене, — відповіла понуро Мері. — Як я сказала, вона назвала себе міс Меґ Бромлі, але коли люди почали її питати, що вона робить у Черч-Кріку і на який час збирається винайняти помешкання, у неї не було готової відповіді. Дехто вважав, що вона втікачка-відшкодівниця; інші думали, що це коханка якогось плантатора, котрий збирався зробити з неї утриманку в Черч-Кріку; а були навіть такі, хто думав, що вона вагітна і її вигнав батько або ж одіслав подалі геть з очей, щоб вона там розродилася, хоча її стан не виказував жодних ознак ваготи. Незаміжню панянку років тридцяти взагалі рідко коли можна зустріти будь-де, надто на плантаціях, і ще рідше можна зустріти таку, що подорожує сама, без слуг чи відповідного багажу і навіть не може пояснити, що їй потрібно. Додайте до цього, що вона в жодному разі не була потворою чи калікою і поводилася та розмовляла, мов справжня пані; смію стверджувати, що якби вона тільки захотіла, то від чоловіків одбою б не було, отож і не дивно, що жінки, до яких вона зверталася, хоч якими були їхні погляди, усі вважали її за розпусну жінку — чи то вже доконану шльондру, чи то таку, що мала невдовзі нею стати, відтак не хотіли мати з нею нічого спільного. А щодо чоловіків, то вони упадали і плазували перед нею, пускаючи слину, мов кабани за молодою льохою в тічці, і якщо вони ще мали якісь сумніви щодо того, чи була вона шльондрою, то всі вони зникли, коли вона винайняла покої в заїзді Рассекса; та й коли казати правду, це ніякий не заїзд, а звичайнісінька крамниця і шинок, який утримує цей мерзотний мірошник — брат Гарві. Там нагорі є кімнати, та, власне, то лише горище, поділене стінами на якісь стійла з вбогими ліжками із сінниками; саме там відкривають свою лавочку мої дівчата, коли опиняються по сусідству, перш ніж вирушати далі до Кембриджа та мису Кука.

Отож вона погордливо, як то тільки можна собі уявити, поставилася до них, намагаючись триматися подалі, але вони вважали, що цим вона лише набиває собі ціну. Врешті-решт вони сказали їй назвати свою платню, на що вона витягла з-під каптана пістоль і відказала, що чоловік, який зачепить її бодай пальцем, заплатить за це своїм життям, бо навіть сам король Вільям не зміг би купити її дівоцтва. Із цими словами вона піднялася до себе на горище, і жоден чоловік не насмілився вирушити слідом за нею. От тому вони і прозвали її Діва з Черч-Кріка, лише задля жарту, позаяк усі вони були переконані, що вона коханка губернатора Ніколсона, чи Джона Куда, чи ще якоїсь поважної особи. Вона йшла і поверталася, коли хотіла, і жоден чоловік не зважувався її зачіпати. Час від часу вона розпитувала їх, чи вони, бува, не знають, як там стоять справи у Молдені на мисі Кука, а що всім їм Молден був відомий як найбільше кубло розпусти в Дорсеті, то в них було ще більше підстав вважати її за великосвітську хвойду.

І лише декілька днів по тому, як розповіла мені Роксі, у Черч-Кріку з'явився цей жеребець-метис. Зазвичай дикуни подорожують парами, коли приходять до міста, але цей хлоп був один; він сміливо ввійшов до крамниці Рассекса, поклав на стіл монету і зажадав рому!

— Ех, навряд чи це може бути Коханкоупретс, еге ж, Джоне? — запитав Ебенезер Макевоя. — Не думаю, що він знав англійську настільки добре, щоб замовити собі рому.

Але Макевой не був таким певним.

— Він, як знаєш, міг навчитися у Діка Паркера; та й сам Дік Паркер навчився пристойно розмовляти англійською за якихось два чи три місяці.

— А Чарлі Маттассину знадобилося ще менше часу, — додала Мері й повела далі свою розповідь. — Цей дикун мав такий загрозливий вигляд, що Гаррі Рассекс не став сперечатися і дав йому рому, який той випив, наче воду. Було ясно, що він ніколи не куштував ром раніше, бо захлинувся і закашлявся, але коли все ж таки проковтнув, то попросив ще склянку. (Усе це один в один схоже на мого Чарлі, містере Кук, — сміливий, як не знаю хто, і ладен навчитися всьому єдиним махом.) А тим часом чоловіки побачили для себе нагоду розважитися його коштом. Вони налили йому рому і запитали, як його звати, на що той відповів Білогорлика Дзюбок…

— Саме так! — заволали в один голос Ебенезер і Макевой.

— Таяк Чікамек сказав нам, що «Коханкоупретс» означає «Гусячий Дзьоб», — пояснив Ебенезер. — Чому саме він має це ім'я, я не стану зараз пояснювати, хіба тільки… — він зашарівся. — Скажу лише одне, Мері, бо ви заявили, що своєю поведінкою він схожий на Маттассина; отож знайте, що окрім світлішого кольору шкіри, Білогорлика Дзюбок схожий на свого брата один в один.

Очі Мері сповнилися слізьми.

— Їй-бо, тоді він і справді брат бідолашного Чарлі! — вона похитала головою. — Яка ж зрозуміла мені його поведінка тепер, коли я знаю, що це так! Що й казати, це повторення моєї історії з Чарлі на новий лад!

Так сталося, провадила вона далі, що не встиг Білогорлика Дзюбок допити свою другу склянку рому, як міс Бромлі, Діва з Черч-Кріка, прямуючи надвір зі своїх покоїв, пройшла через залу шинку і зіткнулася з ним лицем до лиця. Досі всі масні вигуки та свист, що лунали їй вслід, вона зустрічала з льодяним спокоєм, не звертаючи на них жодної уваги; але як засвідчили всі, хто був присутній у корчмі Рассекса, побачивши індіянина, вона відступила назад, викрикнула якесь незрозуміле ім'я, захиталась і на якусь хвилю була близька до того, щоб зомліти; одначе, коли якийсь завсідник рушив до неї, щоб допомогти, вона так само швидко, як і втратила, повернула своє самовладання, одігнала доброго самаритянина, сунувши руку під пелерину, де, як було відомо всьому містечку, вона носила свій знаменитий пістоль, і рушила до виходу, міцно зціпивши вуста, на яких застигла погроза. Білогорлика Дзюбок, як і решта присутніх, вирячився їй услід, і він озвався першим, коли вона пішла.

— Білогорлика Дзюбок не хоче більше бути Білогорлика Дзюбком, — вирік він. — Скажіть Білогорлика Дзюбку, через які випробовування він мусить пройти, щоб стати англійським дияволом.

Саме такими, присяглася Мері, були його слова, так, як їх їй передали. Усі погодилися щодо змісту його слів; вони запам'ятали їх так точно тому, що Білогорлика Дзюбку було важко підібрати англійське слово, що означало б обряд посвячення, через який, як то заведено в багатьох індіянських племенах, неодмінно мають пройти молодики, щоб їх визнали справжніми чоловіками. Один присутній там звіролов підказав нарешті слово «випробовування», на превелику радість усього товариства, котре тепер зрозуміло, що ж хотів сказати індіянин.

— Ти кажеш, що хочеш стати англійцем? — весело запитав один з них.

— Так.

— «Англійським дияволом», кажеш? — запитав інший.

— Так.

— І ти хочеш знати, через які спробунки має пройти дикун, перш ніж ми станемо дивитися на нього як на брата? — став далі допитуватися мірошник.

— Так.

Чоловіки обмінялися поглядами і по очах побачили, що в них на думці те саме. За мовчазної згоди мірошник продовжив жарт.

— Ну, що ж, — сказав він у задумі, — спершу ти маєш показати себе як чоловік при статках; нам не потрібні тут усілякі нероби, хіба що вони будуть такі гарні, як ця Діва, так, панове?

Індіянин спочатку не второпав, про що тут мовиться, але коли йому дали зрозуміти, що від нього вимагається показати їм гроші, то дістав п'ять фунтів різноманітними англійськими монетами, які він здобув бозна-де, і декілька низок вомпомпегів, після чого мірошник Рассекс одразу згріб усе собі до кишені.

— Ну от, а тепер тобі потрібне справжнє англійське ім'я, правду я кажу, хлопці?

Замінити «Білогорлика Дзюбок» на «Біллі» виявилося простою справою, але знайти відповідне прізвище було складніше, і це треба було обміркувати. Дехто, вражений смородом ведмежого лою, яким була намащена їхня жертва, хотів назвати його Біллі Козел; інші, у своїй наївності, віддавали перевагу Вільяму Гусаку. Поки вони отак вагалися, Білогорлика Дзюбок допив свій ром, що йому далося значно легше, ніж раніше, і йому звеліли взяти ще склянку на тій підставі, що справжній підданець Його Королівської Величності повинен бути в стані спорожнити пів барильця барбадоського рому без жодних згубних для себе наслідків. Це була його третя чарка, і та урочистість, з якою індіянин, уже тримаючись за край столу, щоб не втратити рівновагу, підніс свою склянку, немов це був якийсь обрядовий грааль, надихнула мірошника внести третю пропозицію.

— Він має всі нахили до того, щоб стати справжнім п'яничкою, оцей наш Біллі, — зауважив він і додав, коли індіянин саме цієї хвилі, на манір усіх агатчвупсів, різко, анітрохи не стримуючись, відригнув: — Еге, ти диви, таж він уже так і просяк ромом!

І оскільки ніхто з присутніх не наважився захищати те ім'я, якому він спочатку віддавав перевагу, і піти в цьому питанні супроти волі мірошника, нове англійське ім'я Білогорлика Дзюбка стало Біллі Ромлі, і його нагородили ним, супроводивши це всілякими блюзнірськими харьками-макогониками, й охрестили, вдавшись до яблучного оцту.

— Потім вони обстригли йому все волосся, — сказала Мері, й Ебенезер відчув, що в її голосі зараз починала прориватися та гіркота, якої не було, коли вона починала свою історію, — вони зрізали його під корінь, до скальпу, влили в його нутро ще склянку рому і сказали, що жоден пристойний англійський джентльмен ніколи не смердить ведмежим лоєм. Отож нічого не вдієш, вирекли вони, він мусить притьмом бігти до струмка — а це, прошу зважити, у середині грудня, — зняти із себе весь одяг, зануритися по шию у воду й оддраїти себе кінським скреблом, яке вони йому вручили. Це була, звісно, ідея мірошника — бр-р-р, терпіти не можу цього хамла! — от вони і відіслали цього Біллі, щоб він цим вчинком увінчав їхнє глумисько, навіть не сподіваючись побачити його знову: якщо він не замерзне і не втопиться, то це для нього стане таким потрясінням, що у тому ручаї він умить протверезіє і чкурне звідти до себе додому.

Але насправді, сказала вона, вони і пів години не встигли посміятися зі свого жарту, як той, з кого вони поглузували, знову постав перед ними і, повернувши скребло, замовив ще рому; шкіра його була стерта мало не до крові, але від ведмежого лою і сліду не лишилося, так само, як і від випитого ним, і по ньому не можна було сказати, що він змерз чи зазнав ще якихось незручностей. Поки вони ото дивувалися, Біллі наполіг, щоб вони піддали його наступному спробунку, і так уже сталося, що міс Бромлі, вертаючись, обрала саме цю хвилину, щоб знову ввійти до корчми; вона з погордою у цілковитій тиші перетнула залу й зійшла східцями до себе на горище. Цілком можливо, що на тому б усе і скінчилось, якби сам Біллі не вклепався у цю халепу, захотівши дізнатися, кому належить ця жінка.

— Еге, Біллі Ромлі, це Діва з Черч-Кріка, — відповів мірошник. — Вона нікому не належить, хіба що сама собі, отака вона, ця штучка.

— Відтепер це жінка Біллі Ромлі, — вирік індіянин і витяг з-за пояса ножа. — А як англійський диявол бере собі дружину? Із ким я маю битися? Де тут таяк, що віддав би її за мене?

І тільки тоді чоловіки перевели подих, зрозумівши, які широкі можливості відкриваються для нової забави просто перед ними. Тож і недивно, що першим озвався Гаррі Рассекс.

— Ти кажеш… ти хочеш узяти Діву з Черч-Кріка собі за дружину?

Біллі одразу посунувся до нього з ножем.

— Вона твоя жінка? Ти говоритимеш від її імені?

— Стривай, стривай, — заспокоїв його мірошник, — відклади куди подалі свого ножа, Біллі Ромлі, і поводься пристойно, як і належить англійцю, бо інакше вона і чути про тебе не схоче. Отже, вона буде місіс Біллі Ромлі, так? Ну, добре! — І, повторивши своє попереднє твердження, що в міс Бромлі, окрім власного сумління, немає перед ким відповідати, Рассекс висловив своє задоволення цим шлюбом, і всі як один приєдналися до цих слів, поділяючи це почуття.

— Але чи знаєш ти, Біллі Ромлі, — провадив він далі, — що не кожен англієць заслуговує на таку дівчину, як Діва Бромлі. Чи знаєш ти… як ти там їх назвав, Семе? Випробовування, от шельма! Чи знаєш ти, які випробовування очікують на англійського нареченого, хлопче?

Як усі й сподівалися, Біллі Ромлі зізнався у цілковитому незнанні англійських шлюбних звичаїв, отож Рассекс його одразу і просвітив, примовляючи урочистим і надзвичайно довірливим голосом:

— По-перше, ти не смієш і близько підходити до англійської діви з думками про шлюб, аж поки не перехилиш принаймні з тузінь келишків, щоб розпалити свою пристрасть. Вони бояться тверезого коханця як чуми, отакі вони, наші лондонські дівчата! По-друге, ти не повинен говорити ані слова: одне лише слово, і твоїм зашлюбинам кінець! Ти розумієш, про що я, Біллі Ромлі? Такий уже звичай у нас, англійських дияволів, розумієш, щоб наша жінка не дісталася якомусь там сраному щеняті. Отже, жодних розмов; ти маєш заскочити її зненацька і потайки, як мисливець оленя, — Їй-Бо, як же вона кохатиме тебе, якщо ти нападеш на неї із засідів і розплетеш їй віночок, перш ніж вона встигне дібрати толку, хто ж на неї заліз! Тут є одна заковика, Біллі, друзяко: наші закони вимагають, щоб чоловік узяв свою наречену, як тер'єр свою сучку, дарма, хоче вона того чи ні, і що більше вона опиратиметься і верещатиме, то більше вона буде шанувати тебе за цей ґвалт! Хіба ж не так написано в наших законах, друзі мої?

Решта думала лише розважитися, і нічого серйознішого, як потім вони зізнавалися своїм дружинам; у них на умі було тільки утнути штуку з п'яним індіянином коштом цієї пиндючної міс Бромлі. Але чи то тому, що вони не сміли перечити серу Гаррі, чи тому, що цей його задум був аж надто привабливим, щоб протистояти йому, однак вони підтвердили його слова, спроквола закивавши та пробурмотівши, що дійсно, так у них, англійців, і заведено. Поки Біллі дудлив увесь той ром, що від нього вимагали, вони казали самі собі, а згодом і своїм жінкам, що чоловік, в утрібці якого плещеться дванадцять келишків барбадоського рому, несе загрозу для честі будь-якої жінки не більше, ніж євнух; коли він скінчив, вони розступилися, утворивши прохід для сера Гаррі, який, даючи пошепки останні настанови, підвів Біллі, що вже хилявся навсібіч, до східців і став дивитися, як той навшпиньках п'яною ходою дереться нагору, намагаючись ступати нечутно.

— Тільки подумати, — тяжко зітхнула Мері, перервавши свою оповідь, — вони захотіли виставити на посміховисько золоту подобу Маттассина! Це наче — о, Боже! — це все одно що зробити зі святого грааля нічний горщик!

— Це була жорстока витівка, — погодився Ебенезер, — але не тільки для одного Білогорлика Дзюбка! Я потерпаю за долю Меґ Бромлі.

— Ну, то давай, продовжуй, — запропонував господар. — Я чув те, що чув, але за ці останні дні оповідка про Біллі Ромлі зазнала стількох змін, що, здається, їх можна вже нанизувати на шворку, як мушлі.

— Я чула її від Роксі Рассекс, — сказала Мері, — це чесна кумася, і вона просто так язиком плескати не стане, а вона почула її від сера Гаррі не далі, як п'ять хвилин по тому, як це сталося. Генрієтта почула постріл аж на млині й вибігла надвір, щоб дізнатися, звідки він пролунав, хоч сер Гаррі й лупцює її щоразу, як її обличчя з'явиться у вікні. Але коли вона побачила, як люди збігаються до корчми її батька, вона змусила свою матусю піти туди і дізнатися новини, і коли Роксі дісталася туди, індіянина, що залишив після себе криваву стежку, вже не було.

— Постріл! — впав у річ Ебенезер. — Ви хочете сказати, що міс Бромлі застрелила його?

Мері підвела догори свого пухкого пальця.

— Я сказала, що бідолашного індіянина поранили і він зник, залишивши після себе кривавий слід: це все, що я сказала.

— Але ж хто тоді…

— Коли Роксі дісталася корчми, — вперто провадила далі Мері, — там була кров на землі, кров на східцях, кров усюди на долівці. Чоловіки враз протверезіли, але їм було соромно дивитися їй в очі; що ж до Гаррі, то він ревів, як осел, над своєю витівкою, тож вона ніяк не могла домогтися від нього нічого путнього. «Їй-бо, їй-бо! — це було і все, що він міг їй сказати. — Ти бачила, як той бовдур пострибав звідси, крекчучи, мов жабун, якого допіру вихолостили?» І він знову починав ревіти, не говорячи ні слова.

— Міс Бромлі! — допитувався Ебенезер. — Я маю знати, що трапилося з міс Бромлі! Це вона вистрелила у того бідаку?

— Це була Діва з Черч-Кріка, — сухо сказала Мері. — Щиро кажучи, вона з самого початку здогадалася, що коли сам сер Гаррі не спробує позбавити її цноти, то підішле до неї якогось п'яного розпусника; тому і тримала при собі пістоля, завжди зарядженого й готового до стрільби. Він був у неї в каптані, щоразу коли вона виходила на східці, а коли спала, то тримала його під сінником, звідкіля могла дістати, щойно чула якісь кроки на сходах. Але річ у тім, що навіть п'яний дикун усе одно залишається дикуном до самісіньких кісток; шуму від того, як Біллі Ромлі скрадався нагору, було не більше, ніж від мисливця-вайвоша, що полює на дичину, тож вона і дізналася про те, що їй загрожує, лише тоді, коли він приставив ножа до її горлянки!

Макевой приклацнув язиком.

— А як же їй вдалося дістати пістоля?

— У тому-то й вся заковика, — усміхнулася Мері. — У мурах утворився такий пролом, що боронити їх уже не було жодної можливості, і їй нічого не залишалося, як відкрити браму, здати фортецю та вдатися до помсти, поки загарбник буде зайнятий грабунком.

— О Боже! — вигукнув Ебенезер. — Ви хочете сказати, що бідолашна дівчина таки втратила честь?

— Ще ні, хоч так думали всі чоловіки, так само думала і я, коли почула цю історію від Роксі, і мені стало цікаво, як це Біллі Ромлі вдалося не розімліти від рому. Але ви забуваєте, містере Кук, про те, що нам уже відомо: він брат Маттассина і, як ви самі стверджуєте, має один спільний недолік з моїм Чарлі: він носить свою чоловічу міць не в штанях, а у своїй уяві, де ром є радше перевагою, ніж тягарем. — Мері знову здригнулася. — Ні, коли я тепер про це думаю, то все залежить від того, який сенс ви вкладаєте в це слово: жоден брат Чарлі нізащо не зміг би взяти її у звичайний спосіб, і цілком можливо, що вона й досі залишається незайманою; але я добре знаю, що він умикнув її честь від самого початку, і, позаяк вона була змушена дозволити йому віднести її на сінник, ви можете бути цілком певні, що її дорогоцінна честь була пошматована на клапті ще до того, як вона туди дісталася. Потім, звісно, вона витягла свого пістоля і спробувала його вбити. Хоча своїм пострілом, як я зрозуміла, вона поцілила надто низько; він прийшовся на внутрішню частину стегна, і він вискочив звідти, мов поранений кріль. Але й тоді сер Гаррі ніяк не міг покласти край тій своїй клятій забаві: він переслідував Біллі Ромлі ще й надворі, горланячи навздогін: «Гей, Білле, чорти б тебе вхопили! Тобі забракло мужності! Наберись сміливості й за пару тижнів спробуй з нею те саме ще раз!»

— Але міс Бромлі… — мовив поет.

— На цьому моя оповідка уривається, — твердо сказала Мері, — поки Гарві не розкаже свою частину; коли Роксі дізналася, у чому полягала витівка її чоловіка, вона миттю скочила нагору, щоб побачити, як там міс Бромлі, і знайшла її на сіннику з пістолем у руках, із якого ще йшов дим, і вона скидалася на дівку, яку таки добряче поґвалтували. І дарма що вона раніше вдавала із себе великосвітську пані, бо тепер кинулась до Роксі, як дитина до матусі, з таким плачем і виттям, що їх цілком стало б на двох, заявивши, що хоч вона й досі залишається незайманою, цей дикун дозволив собі з нею такі речі, що вона ладна померти від сорому. Нічого дивного, що Роксі не повірила їй, бо не повірила і я, коли про те почула, тому вона і сказала їй: «Ну ж бо, годі, міс Бромлі, що сталося, те сталося, і вороття назад не буде, коли вдавати, що нічого не було; тепер ти вже не дівиця, якщо ти нею і була насправді досі, втім, я переконана, що також і не хвойда. Ходім, будеш жити зі мною та моєю донькою на млину, — сказала вона, — і ми навчимо тебе, як жінка може розважатися без жодного ущербку для свого гаманця, гонору і свого дорогоцінного доброго імені».

— Ох, Мері, — застеріг її господар, котрий, напевно, читав по її вустах, — не розказуй нам тепер тут байок.

Мері відповіла, що вона має містера Кука за справжнього джентльмена, а що Макевой не знає нікого з тих, про кого тут ішлося, то вона не бачить нічого поганого в тому, щоб навести тут слова місіс Рассекс.

— Ти добре знаєш, що вона моя найближча подруга, так само, як і твоя, Гарві, і я люблю Генрієтту, як власну доньку. Ці джентльмени вже почули, яка тварюка цей сер Гаррі, тож було б добре, щоб вони знали й те, що в Роксі та Генрієтти душа не з лопуцька і їм не бракує клепки, щоб навести цій здоровецькій свинюці полуду на очі за кожної нагоди.

Звіролов ще не вповні заспокоївся, але Ебенезер, хоч ця складна метафора і змусила його поморщитися, визнав за цими невідомими жінками право на їхні фіглі-міглі, аби підвести Мері назад до її історії.

— Оцю ж міс Бромлі, — зітхнула Мері, — і мала Роксі на мислі, коли казала мені, що я можу вмовити її опанувати моє ремесло.

Ебенезер не міг стримати злості.

— Отак ви уявляєте собі благородну і щедру душею жінку, яка бере до себе бідолашну дівчину, щоб зробити з неї шльондру? Нещасна міс Бромлі! Я так собі міркую, що ця ваша місіс Рассекс нічим не краща від свого чоловіка!

— Тихіше, тихіше, містере Кук, — спокійно сказала Мері. — Ви забуваєте, що я прямую не до млина сера Гаррі, щоб забрати її, а до дому її англійського чоловіка, пана Ромлі…

— О Боже!

— Отож дайте мені скінчити. Дівчина була мов громом прибита цим зґвалтуванням, чи як хочете, так це і називайте, так що вона почала забалакуватися, як навіжена. Вона заявила, що її звати зовсім не Меґ Бромлі, а Анна Кук з мису Кука і що вона сестра Поета-лауреата, а дикун, що напав на неї, то зовсім не дикун, а її колишній вихователь ще з малих літ…

— Та що ви кажете, тепер я зрозумів! — вигукнув поет. — Вона була нашою подругою — Анни і моєю, ще відколи ми були дітьми і мешкали на Пламтрі-стріт; якась справа привела її до Меріленду, і вона збиралася відвідати мене в Молдені, аж поки не довідалася про мою ганьбу і батьківський гнів. Еге ж, тепер все зрозуміло! Вона не сміла й близько підійти до того місця, що має таку недобру славу, і натомість оселилась у Черч-Кріку, розпитуючи тим часом про мене в людей. Присяй-бо, ще одна загублена душа на моїй совісті! Бідолашна, бідолашна міс Бромлі; Анна одразу примчалася б тобі на допомогу, якби тільки знала!

Щиро кажучи, почуття, що оволоділи Ебенезером, були доволі різними і плутаними: він відчував невимовну полегшу, коли думав, що Діва з Черч-Кріка не була його сестрою, але водночас був засмучений цим, і не тільки тому, що це була подруга його сестри, але й тому, що це означало, що його сестра й досі невідь-де. Він раптом зблід, бо нова думка стрельнула йому до голови.

— Та ні, це ще гірше! Чого б це міс Бромлі мала опинитись у Меріленді, якщо вона тільки не була компаньйонкою Анни? Еге ж, о Боже, вони подорожували разом — що може бути вірогіднішим? — і коли почули, як стоять справи в Молдені, чи коли мій батько наздогнав Анну і залишив при собі, міс Бромлі вирішила сама спробувати відшукати мене. Так воно і є, я певен, й або Джоан Тоуст нічого їм про мене не сказала, або вони їй не повірили! Боже мій, Боже, бідолашна дівчина! Скільки ще людей має зазнати наруги через мене? І тепер, удавшись до цього відчайдушного викруту, вона шукає, щоб хтось її пожалів, або ж від того потрясіння, що вона зазнала під час ґвалту, у неї помутився розум, вона називає себе іменем своєї найкращої подруги і думає, що це Генрі Берлінґейм скривдив її!

— Вона й справді подеколи називає свого чоловіка Генрі, — визнала Мері. — Роксі також про це казала.

— Але стривайте, — мовив Макевой. — Ви залишили цю дівку в себе в кімнаті на горищі, коли вона щось белькотіла отій Рассекс, а тепер вона вже дружина того хлопа, що скочив на неї і якого вона ледь не застрелила! Тут ви дещо проминули в цій оповідці, дорогенька, хіба ні?

— Та вже ж, сер, — Мері кивнула, — але то вже нехай розкаже Гарві. Коли дівчина скінчила і перестала торохтіти, вона зомліла на руках у Роксі, і її непритомну перенесли до млина, в покої Генрієтти. Упродовж трьох днів Роксі доглядала її, як хвору дитину, а на четвертий день вона зникла. Ніхто її відтоді не бачив, окрім ось нашого Гарві…

11

Оповідку про Біллі Ромлі завершує свідок того, як той англізувався. Мері Манґамморі порушує питання, чи ж то дикунство причаїлося під покровом цивілізації, чи ж то сама цивілізація причаїлася під покровом дикунства, але відповіді на нього не дає

Мері скінчила розповідати й очікувально подивилася на Гарві Рассекса, як це зробили також Ебенезер і Джон Макевой. Але тому, що ці останні слова вона проговорила більш низьким тоном, ніж решту своєї історії, і тому що слова ці були звернені безпосередньо до Макевоя, звіролов їх недочув і застиг з бездумною усмішкою на вустах.

— Розкажи їм, Гарві, — підказала вона, — що сталося, поки Діва з Черч-Кріка лежала непритомна вдома у Роксі, ну, і решту також.

— Еге ж, так воно і є, — засміявся Гарві, так і не розуміючи, що саме вона сказала. Ебенезер дійшов висновку, що думками старий блукає десь далеко, адже попереднє зауваження щодо місіс Рассекс він ухопив одразу. — Це сталося, коли я вранці вирушив перевірити свої капкани; болото, бачите, всуціль було вкрите льодом, і хохулі позамерзали у своїх пастках, аж раптом я уздрів багаття побіля стежки і підійшов ближче, щоб трохи зігріти пальці в суглобах; там і лежав цей дикун у скривавлених штанях, із поголеною головою, а сам був холодний як смерть. Спершу я подумав, що він уже мертвий, і ще якихось дві години вповні підтвердили б мою правоту; але я відчув, що в його жилах ще б'ється життя, тож надумав забрати його сюди і зробити, що було можна. Рана виявилася нескладною, попри те що все було у крові; я промив її і перев'язав і влив у нього трохи гарячого бульйону, тільки-но він зміг розкрити рота. Бігме, ну і міцним же він виявився хлопцем! Оце щойно він лежав на самісінькому порозі смерті, а за якусь годину вже геть отямився, хоч і зоставався ще слабким. Коли я здобув його довіру, він розповів мені свою історію так, як її розумів, а що мені вже доводилося чути про Діву з Черч-Кріка, та й, крім того, знаючи, який у мого брата гумор, на те, щоб додумати решту, не треба було великого мудрагельства.

Я сказав йому, що він став жертвою дуже підлої витівки (що він одразу й зрозумів, коли я йому все пояснив) і запропонував спитати за ті п'ять фунтів стерлінгів, які Гаррі в нього вкрав; він дуже люб'язно подякував мені найчистішою англійською мовою, яку мені тільки доводилося чути від дикунів, і сказав, що всі ті гроші, якщо я тільки зможу їх забрати, належать мені за те, що я його порятував. Відомо, що не можна відмовлятися від дарунка дикуна, аби він не подумав, що ви його цим ображаєте, отож я пояснив, що за свої клопоти візьму два шилінги, а решту поверну йому. Увесь той час, поки ми розмовляли, він водив очима по кімнаті й невдовзі спитав мене, чи не продам я йому свій дім і чи п'яти фунтів вистачить, щоб його купити? Я відказав йому, що він не вартий і половини тих грошей, але я не маю наміру його продавати, а що він виказав таке палке бажання замешкати в англійській хатині, то я сказав йому, що в мене є стара хижа поблизу затоки Тобако-Стік, неподалік від Черч-Кріка, і що вона вже розвалюється за браком орендарів, і пояснив, що він може там жити безоплатно, якщо тільки завдасть собі клопоту її полагодити. Ви можете подумати собі, що це досить дивний приклад благодійності після такого короткого знайомства, але від цього метиса віє чимось справді особливим… Мені просто бракує слів, панове, щоб пояснити це як слід. Це наче… ви знаєте, є такі історії про королів і принців, що прогулюються вулицями, вдягнувшись простолюдинами? Або як сам Нечистий удає із себе простого смертного, аби уторгувати душу? Він має надзвичайно швидкий розум, цей дикун, і в мене було таке враження, що якби його виховували як англійця від самої колиски, то він став би ще одним Кромвелем чи кимось таким. Тож і не дивно, що міс Бромлі взяла його за свого вихователя у перевдязі; дайте тижнів зо два, щоб повправлятися, і він запросто зійде за оксфордського дона, я в тому певен, а за два роки це буде засмаглий Арістотель! Багато є нікчемних людей, від яких ніякої користі, джентльмени, і мені одразу чомусь спало на думку, що цей дикун запросто може пошити мене в дурні, якби у нього в тому виникла потреба, щоб доп'ясти свого; але він має таку принадну силу — як би це краще сказати? Хоч-не-хоч, але відчуваєш, що коли твоя мета не збігається з його, то це ти мусиш винити свою короткозорість, і якщо він знехтував тобою, то це тільки тому, що ти зліплений з тої глини, з якої ліплять пішаків, а не героїв. Досі він мене ще нічим не скривдив, але якщо такий день настане, то в мене таке відчуття, що я вже загодя, від щирого серця, ладен йому вибачити, хай би що він зробив.

— Ах, — мовив Ебенезер.

— У всякому разі він переночував тут, а наступного ранку його вже не було. Першою моєю думкою було, що він вирішив помститися моєму братові. — Звіролов зашарівся, але примружив очі. — Нехай уже мені Бог пробачає, як схоче, то його справа, але я й пальцем не поворухнув, щоб попередити Гаррі про небезпеку, а пішов собі звичаєм перевіряти капкани. Того ранку був мороз, я пам'ятаю, і неподалік від Ракун-Крік, на невеличкому узвишші між прісними болотами й солончаками, я помітив вздовж стежки ведмежі сліди й навіть свіже, ще не замерзле ведмеже лайно, яке лежало на стежці й парувало. А неподалік, там, де вже закінчувалися мої капкани, я побачив відбитки мокасинів поруч зі слідами ведмедя, а що їх залишили тут не більш як пів години тому, я вирішив прослідити їх.

Невдовзі вони привели мене до невеличкого гайка, і я міг чути, як десь там попереду гарчить сам пан Бурмило. У мене не було із собою зброї, окрім ножа для білування, тож я тихенько, як тільки міг, став підкрадатися туди, звідки лунав той звук. Він так рикав, що знайти його не завдало клопоту. Я вийшов на невеличку галявинку, і там він і був — вгодований чорний песький син, що не впав у зимову сплячку. Це був самець, ще не зовсім дорослий, бо коли б він став на задні лапи, то достав би тобі до плечей, і він там копошився біля гнилої колоди, дістаючи звідти хробаків. І тільки-но я спитав себе, куди ж подівся той дикун, як чиясь рука лягла мені на плече, і ось поруч зі мною стояв сам Біллі Ромлі, тямкий і веселий понад всяку міру. Він провів мене трохи далі з навітряного боку, щоб нас не було чутно, і сказав, що збирається вбити ведмедя, якщо тільки я сам не збираюся цього зробити.

— Та що ти, Біллі, сказав я, хіба ж можна йти на ведмедя з ножем для білування, хіба тільки з п'яних очей, і я б не радив нікому вдаватися до таких штук. Бо як я бачив, у нього при собі, окрім голих рук, взагалі не було ніякої зброї. Але він лише всміхнувся і сказав, що покаже мені одну штуку, якої він навчився у якихось дикунів із заходу і до якої, як то кажуть, вони вдаються, випробовуючи свою відвагу, коли два чоловіки намагаються здобути ласки в однієї скво і між ними виникає суперечка. Я вирішив, що на це варто буде подивитися, і не помилився… та ні, їй-бо, це найдивовижніший спосіб полювання, який мені тільки доводилося бачити!

Спочатку він знайшов два молодих деревця, одне не грубше від твого великого пальця, а друге грубше вдвічі, і вломив їх при землі таким робом, щоб місце злому було десь довжиною з долоню. Я запропонував йому ножа, щоб їх загострити, але він відказав, що це буде порушенням правил — скористатися ножем чи будь-якою зброєю, зробленою людськими руками, і він дав собі раду, як міг, зачистивши скалки з того місця, де дерево переломилося. З одного деревця він, пообламувавши гілляччя, зробив собі нехитрого списа, а друге переломив так, щоб зробити з нього щось на кшталт короткого кинджала; потім ми почали підкрадатися до галявини, де пан Бурмило чухав собі об дерево спину, і, хоч паморозь ледве почала танути, Біллі Ромлі скинув із себе увесь одяг, підібрав два своїх дрючки і вийшов на галявину, маючи лише вузьку пов'язь зі шматка тканини на стегнах.

Ебенезер помітив, що Мері міцно зціпила зуби й заплющила очі.

— Ведмідь перестав чухатися і став дивитися, як той відправляє якусь свою дикунську молитву. Але коли Біллі рушив до нього, той неквапливо побіг краєм галявини. Біллі кинувся за ним навздогін, горланячи якусь тарабарщину, але замість того, щоб обернутися до нього або бігти далі стежкою, ведмідь кинувся до молодого, але міцного дубка посеред галявини і почав збиратися на нього. Я вийшов на відкрите місце й гукнув: «Ну, що ж, Біллі, не пощастило», — позаяк я не мав жодних сумнівів, що полювання на цьому скінчилося; але не встиг ведмідь одірватися від землі, як Біллі вже ліз слідом за ним, тримаючи дрючка в руках, а кинджала в зубах, не звертаючи ані найменшої уваги на те, що груба кора дерева, поки він ото дряпався нагору, здирала з нього шкіру! Діставшись перших гілок, що росли на висоті зо два твоїх зрости, ведмідь зупинився, щоб подивитися вниз, загарчав і махнув передньою лапою. Біллі видерся ближче і почав, як міг, бо не мав на що зіпертися, штовхати його, але у відповідь на всі ті його зусилля ведмідь лише загарчав. Я запропонував принести йому довшого дрючка, але почув, що це буде порушенням отих його клятих правил — приймати поміч від будь-кого чи міняти зброю, коли ти вже торкнувся ведмедя, і маю визнати, що тоді мені здалося, та я й зараз так думаю, що він сам видумував оті свої звичаї, поки тривало це полювання, але він суворо дотримувався їх, неначе це був обряд поставлення.

Але замість змінити зброю, він змінив свій план битви і почав штрикати ведмедя в писок, дбаючи при тому про те, щоб звір не схопив дрючка зубами чи не вибив його з рук. Я здогадався, що він мав на меті загнати ведмедя вище на стовбур, а самому скористатися з гілляк, де міг завдати йому більшої шкоди своїм списом, але тварина натомість полізла довкола стовбура, щоб захистити писок, і тепер її нижні кінцівки звисали прямо над головою Біллі. Але замість відмовитися від герцю чи злізти додолу Біллі, здавалося, був цим задоволений, неначе саме цього й домагався: із голосним криком він сунув свого дрючка якомога глибше, не думаю, що вам треба казати куди! Ведмідь заскавчав і спробував дістатися списа своїми передніми лапами, але Біллі застромлював його ще глибше; ведмідь виліз ще трохи вгору, але не втримався і став сповзати назад, і врешті-решт він упав на землю з таким ревом, що вам ще ніколи не доводилося чути. Тієї ж хвилі Біллі був уже на ньому зверху; він сунув свого стилета йому в горлянку і відскочив убік, перш ніж я второпав, що ведмідь уже внизу.

Коли я знайшов якесь дерево, за яким міг сховатися, ведмідь уже стояв на лапах і почав метатися, намагаючись дістати дрючка, що стирчав іззаду. Тим часом Біллі стояв голіруч прямо перед ним, десь ярдів за три, піддражнюючи ведмедя, щоб той напав на нього; і коли він так вчинив, Біллі обвів його п'ять разів довкола дубка, і бідолашна тварюка впала мертва на землю.

— Оце так! — мовив Макевой. — Це найзухваліший трюк, про який я тільки чув!

— І найкривавіший, — докинув Ебенезер, говорячи голосно, щоб почув звіролов. — Це дивовижна оповідка, містере Рассекс, а втім… ви пробачте вже мені мою грубість… що спільного має цей подвиг із моєю бідолашною подругою міс Бромлі?

— Та ні, приятелю, тут немає за що вибачатися, — відказав Гарві. — Я й сам дивом дивувався, поки дивився на це все, чого б це йому, ще не цілком відновивши свої сили, заманулося мірятися силою з ведмедем, коли весь минулий вечір ми тільки й говорили про закони та звичаї Англії. Він був таким старанним і кмітливим учнем, що можна було подумати, він готується зайняти якусь посаду при дворі, — але гляньте ви на нього зараз, коли він сидить верхи на своїй жертві та п'є гарячу кров, коли ця звірюка ще не встигла й подохнути. Це ж справжнісінький, істинний дикун!

Але довго дивуватися мені не довелось. Коли Біллі напився досхочу, він пішов до струмка, щоб обмитися з ніг до голови, бо ж кора дерева добряче його подряпала і він скидався на моряка, якого кілювали, а крім того, він сильно спітнів і був весь у бруді. Але навіть зараз правила, які він встановив, лишалися в силі; він не захотів скористатися з мого ножа для білування й заходився здирати шкуру з ведмедя мушлею, яку знайшов у струмку, і хоча він дозволив мені розвести багаття, однак залишався нагим, як Адам, аж поки не скінчив свою справу. Щоб оббілувати тією клятою мушлею такого звіра, знадобилося б пропрацювати пів дня, і я опасувався, що тут йому і смерть, перш ніж він скінчить цю роботу; але він подарував мені й шкуру, і м'ясо, заявивши, що йому не потрібно ні те, ні те, і обдер тушу рівно настільки, щоб можна було одділити товщ. Його він вибрав шматками, складаючи на шкуратину розміром десь фут на фут, який він залишив для себе, а потім, настромивши на рожен, тримав над вогнем, аж поки жир не почав топитися. Він, як я зрозумів, збирався вимаститися ведмежим лоєм від п'ят і до кінчиків волосся, як то мають звичку робити час від часу дикуни, і коли він заходився коло цього, я став опасуватися, що між цим полюванням на ведмедя і подіями минулого дня існував якийсь неясний зв'язок. І я не дуже помилився, бо, намастившись лоєм, як свинюка, і поширюючи довкола себе сморід, як гаспидська лампа, він проковтнув решту лою, а потім узяв свою мушлю і звалашив ведмедя…

Ебенезер і Макевой, нічого не втямивши, виказали свій подив, проте Мері, яка впродовж цієї розповіді витала думками десь далеко, так що можна було спитати себе, чи не заціпеніла вона часом або не заснула, тепер розплющила очі і з розумінням спочутливо зітхнула.

— Це якраз те, чого я очікувала, хоч і менше, ніж те, на що сподівалася, Гарві. І Роксі помилялася — для мене було б лише гаянням часу зустрічатися з нею, хіба ні? Дарма, у всякому разі справа ясна.

— Либонь, вона для вас і ясна, — невдоволено сказав поет, — але я нічого не второпав.

— Та тут немає ніякої великої таємниці, — вирік звіролов. — Те, що бик означає для цивілізованого люду, самець ведмедя означає для дикунів-індіян. Але вони дивляться на нього не тільки як на символ чоловічої моці; вони, крім того, вважають, що його тіло є дужими ліками у справах любовних. І саме тому його в такий спосіб забивають, як пояснив Біллі, і насмальцьовують себе товщем, який ведмідь відкладає перед зимовою сплячкою і який, як вони стверджують, живить вогонь кохання так само, як зігріває ведмедя у зимові місяці. А щодо решти, то в дикунських людностей дуже поширене вірування, що коли чоловік заволодіє причандаллям ведмедя, заховає його в торбинку з невичиненої шкіри і підв'яже на шворці зі шкури ведмедя так, щоб воно висіло прямо перед його власним, то його міць збільшиться, бо до неї додасться ще ведмежа сила, і хай Бог змилується над тією бідолашною дівчиною, яка перша трапиться на його шляху! Я спитав його: «Це що, призначається для Діви з Черч-Кріка?». І хоча він прямо мені не відповів, але всміхнувся диявольською посмішкою і сказав, що я зроблю йому приємність, якщо за якийсь день чи два відвідаю його, коли він і місіс Ромлі дістануться до моєї хижі біля затоки Тобакко-Стік і влаштують там собі житло! Як послухати, то його можна було б узяти за життєрадісного англійського джентльмена; проте там переді мною стояло саме живе втілення дикунського жадання! Хоч як я опасувався за честь тієї бідолашної дівчини, я вмовляв Біллі бути обережним, позаяк гадав, що вона буде матися на бачності, щоб уже напевне його застрелити. Але він сказав: «Ще жоден англійський пістоль не вбив ведмедя», — і пішов своєю дорогою.

— Тепер зрозуміло, — сказав Макевой. — Він силоміць забрав її і тепер тримає в себе в хижі, про яку ви ото говорили! Але чому ж шериф нічого не робить, щоб знайти її?

— Зрозуміло й те, що такий простак, як ти, не уявляє собі, що таке правосуддя в провінції, — з гіркотою вставив Ебенезер. — Тільки той, хто живе чесно, не в ладах із законами Меріленду.

— Ну, це ви вже перебираєте міру, — мовив звіролов. — Наші суди в принципі цілком надійні, як і в Англії; просто місце тут таке, що доводиться мати справу з усіляким диким і непокірним набродом — шахраями, піратами, шльондрами, шукачами пригод, закоріненими злочинцями та поріддям цих злочинців. І я не дивуюся, що суди помиляються чи якась там парочка суддів творить беззаконня, торгуючи вироками; принаймні судді й суди в нас є, і ми змусимо їх виносити справедливі вироки, коли станемо достатньо сильними, щоб змусити ці вироки виконувати — тобто коли дух цих людей трохи приборкають і загнуздають.

Щоки Ебенезера почали пашіти, й не тільки тому, що він дійсно дещо перебрав міру з цим своїм звинуваченням: спогад про день у суді Кембриджа й досі ятрив йому серце, а ціна, яку йому довелося за те заплатити, змушувала вкриватися потом; але ця його огульна злоба стала в певному сенсі його другою натурою, і, слухаючи звіролова, він з тривогою був змушений визнати, що так думати він став лише останнім часом, коли торкалися певних питань, і то більше зі звички, ніж відчуваючи праведний гнів. Меріленд так брутально з нього позбиткувався, що він заприсягся вкрити його такою ганьбою, щоб і діти дітей дітей пам'ятали про це; то невже обурення, викликане такою наругою, може змаліти до якихось театральних реплік актора? До цього питання він прийшов не логічним умовиводом, а завдяки осяянню, і ця думка палала в його голові, як той рум'янець, що палав на його обличчі. У її неспокійному сяєві за той короткий час, що знадобився йому, аби пробурмотіти Гарві Рассексу «хтозна», він побачив безпритульні привиди тисяч радощів і болів, котрим призначено жити в серці народу аж до кінця часів: дні свят і дні жалоби, пам'ятники й обряди, присвячені тріумфам і нещастям такого розмаху, що його власне маліє перед ними, які пішли в забуток, або ж яких безтямно додержуються люди, залишаючись глухими до почуттів, що породили їх. Тривожне видовище, що не давало спокою, і не менш тривожною була відповідь поета на нього. Ще не так давно він скрипів би своїми духовними зубами, нарікаючи на даремність будь-яких зусиль у такому світі. Цілком імовірно, що він став би суворо ганити людську мінливу природу в алегоричних двовіршах: Серце, виголосив би він, то є невірна Вдова, біля смертного ложа свого шляхетного Подружжя (чи то Тріумфу, чи Трагедії) вона дає обітницю вічно берегти його пам'ять, але не встигла вона надягнути свої жалобні шати, як якийсь настирливий Клопіт уже витворяє з нею що хоче; і в усіх наступних літах, попри всі ті манірні відвідування його могили, вона ділить своє ліжко з цілою низкою Злигоднів, що підсовує їй зрадлива Доля і що навіть не варті її уваги. Одначе тепер, хоча така мінливість і досі боляче чіпляла його за живе (чи то було б правильніше сказати, ранила його гонор, позаяк він ототожнював себе із померлим Чоловіком), він не був певен, що, попри все, за цим усім не ховається подвійна істина, яка неначе промовляє: «Час плине для живих і змінює речі. Тільки для померлих обставини ніколи не міняються». І це спостереження стосувалося оцінки минулого, його важливості та зв'язку з теперішнім; і це була та оцінка, з якою він наразі був наполовину згоден. Але тільки наполовину!

Звіролов поновив свою розповідь.

— Усього лише за декілька днів я знову зустрів Біллі, коли він виходив зі Свято-Троїцької церкви — еге ж, їй-бо, уже наступної неділі! Він був у панчохах до колін, у перуці, як і будь-який джентльмен, а від ведмежого лою на ньому і сліду не лишилося, і хоч дехто поставився до нього з підозрою, не знаючи, що й думати про це, сам настоятель потис йому руку біля дверей, і вони обмінялися люб'язностями, можете собі таке уявити? Коли я підійшов ближче, то почув, як він розмовляє з кількома плантаторами дур-зілля, вживаючи звороти кращі, ніж ті, що ви зможете коли-небудь почути в Раді губернатора. Серед його приятелів було двоє, котрі перед тим з нього позбиткувалися, але ви нізащо не здогадалися б про це, дивлячись, як вони поводили себе з ним: один запрошував його піти разом до церкви, а другий сперечався з ним щодо ринку дур-зілля наступного року.

— Цей містер Ромлі, — сказав один, звертаючись до мене, — є одним з найпристойніших християн і джентльменів, які коли-небудь срали на цих полях дур-зілля.

Уздрівши мене, Біллі всміхнувся і, вклонившись, сказав:

— Дякую, джентльмени, але я вже маю честь бути знайомим: пан Рассекс був таким ласкавим, що дозволив мені оселитися в одній з його хиж, поки я не поставлю власний дім.

Ми сердечно потисли один одному руку, і знаєте що? Довкола стояло не менш ніж з пів тузіня душ, і по їхніх обличчях було видно, що вони заздрили мені, так їм самим хотілося запопасти в нього ласки! Біллі сказав, що йому треба здійснити ще декілька візитів, після чого, він сподівався, я пообідаю в його хижі, і коли він собі пішов, ті його двораки-підлесники враз оточили мене, неначе якісь франти того, кому щойно дарували шляхетство. Від них я довідався, що Діва з Черч-Кріка днями пішла з дому Роксанни і зникла невідомо де, про неї не було ні слуху ні духу, аж поки до міста не прийшов вдягнений в англійське вбрання Біллі Ромлі й оголосив, що вона його наречена. Дехто стверджував, що він тримає її в полоні, і розповідав якісь байки про те, що бачили, як він її катує, тримаючи над вогнем у коминку, але інші, що вирішили простежити за ним, заявили, що вона може виходити з хати, коли їй тільки заманеться, і залишається з ним із власної волі. Тим, хто зважився вимагати справжнього християнського шлюбу, він відповів, що ніщо не змогло б його потішити більше, ніж це, але його дружина вповні вдовольнилася індіянським обрядом, який він виконав сам, й інших не хоче, а сам він не збирається примушувати її проти волі.

Хай там як, хоч спливло зовсім небагато часу, відколи він уперше там заявився, і то тут, то там про нього ще всяке балакали, Біллі, здавалося, здобув серця всіх жінок у Черч-Кріку та повагу майже всіх чоловіків. Він, як я чув, склав великі плани щодо поліпшення усього, починаючи з ринку дур-зілля і закінчуючи карним кодексом, і хоча ніхто вголос мені цього не сказав, позаяк я Рассекс, ви ж розумієте, але було цілком зрозуміло, що вони вбачали в особі Біллі людину, яка рано чи пізно зможе постати проти мого брата Гаррі. Вони майже всі до одного перейшли на інший бік: Біллі надто сильна особистість і повен усіляких задумів, а сер Гаррі надто ревно оберігав свою владу, щоб ці двоє не зчепилися. Ба більше, подейкували, що саме сер Гаррі змусив тікати міс Бромлі, позаяк він став чіплятися до неї, і всі справедливо вважали, що Біллі захоче поквитатися з цим негідником, коли для того прийде час.

Поки ми ото йшли до його хатини — я забув вам сказати, що був першим, кого він запросив до себе додому, і тому мені заздрили ще більше, — отож по дорозі туди я відверто розказав Біллі, що встиг про нього почути, і попрохав його відокремити зерно від полови, але його так розпирало від власних питань щодо буквально всього під сонцем, що він мені так і не відповів як належить. Чому плантатори тютюну не утворять гільдію, хотів він знати, щоб укласти угоду з Комітетом з торгівлі та плантацій? Хто такий Палестрина, і як я гадаю, чи не запізно чоловіку в сорок років учитися грати на клавікордах? Чому Коперник вирішив, що сонце стоїть на місці, тоді як воно і планети можуть рухатися в просторі? Якщо християнський аскет знаходить приємність у тому, щоб придушувати свої бажання, чи не повинен він задовольняти їх, щоб придушити, і придушувати їх, щоб вдовольнити, і чи не заганяє це нас у безвихідь?

Мері Манґамморі похитала головою.

— Це так схоже на мого Чарлі, упокой Господи його душу! Він і сам мав цілу бісову торбу питань, і жодна відповідь його не вдовольняла!

Ебенезер став домагатися, щоб звіролов розповів про міс Бромлі.

— У цьому світі часто так буває, що невинні, тікаючи від вовка, шукають прихистку в лева! Невинність — це як молодість, — із сумом вирік він, — яка дається нам тільки для того, щоб витратити її, і вона набуває свого значення лише тоді, коли ми її втрачаємо.

— І саме це робить її цінною, хіба ні? — усміхаючись, запитав Макевой.

— Hi, — заперечила Мері, — як на мій розум, то це лише доводить її марноту.

— Це понад моє розуміння, що вона доводить, — мовив Ебенезер. — Я лише знаю, що так воно і є.

Рассекс тим часом повів далі й розповів, що знайшов хатину (яку він уже перестав вважати своєю власністю) у чудовому стані, її полагодили та вставили нові вікна зі справжніми скляними шибками, а ділянку навколо дому очистили від чагарнику. Побіля входу стояв нещодавно там споруджений сонячний годинник, напевно, єдиний у цій місцевості, а на гребні даху виднівся поміст, який його будівничий звів для того, аби краще було спостерігати за зорями та планетами.

Дорогою він згадав, що напередодні ввечері підстрелив молодого оленя і, як справжній християнин, чекав понеділка, щоб розібрати тушу, але коли ми об'їжджали довкола хатини, я уздрів якусь дикунку, що поралася біля оленя, засунувши руки по лікоть у закривавлену тушу, вирізаючи шматки для стейків та огузок для печені. Вона була вбрана у засмальцьовану оленячу шкуру, таку, яку носять старі скво; волосся було брудне і сплутане, а темна шкіра вкрита товщем, неначе якийсь шмат підчеревини. Вона була обернена до мене спиною, поки ми ото об'їжджали, і не звернула на нас жодної уваги. Мені спало на думку покпити з винахідливості Біллі — сказати, що це таки, знаєте, збіса по-єзуїтськи — змусити поган робити замість себе те, що не дозволено в неділю, але перш ніж я встиг розкрити рота, він звернувся до неї своєю індіянською мовою, і коли вона повернулася, я побачив, що це ніяка не індіянка. Я міг лише здогадуватися, що це і була знаменита Діва з Черч-Кріка!

Ебенезер і Макевой не стримували свого подиву.

— Присяй-бо, панове, — вів далі Рассекс, — цивілізована людина, коли вперше бачить дикуна, на якусь хвилю стає і задумується, позаяк це переносить її думками далеко назад, до тих грубих часів, коли започатковувалася її історія; втім, наскільки рідкіснішим є видовисько, коли один з нас впадає назад у стан дикості, і наскільки більший це викликає в нас подив, адже тільки тоді до нас доходить, якою вузькою і підступною є та стежка, що веде до вершин вихованості й вишуканості, тим паче, що досить лише, так би мовити, одного неуважного кроку, і той, хто збирається вгору, летить сторчголов назад до свого первісного стану. І навіть найбільш одуковані й виховані поміж нас — ну, знаєте, як ото містер Кук, поет, що сидить перед нами, чи хто-небудь іще, — цей дорогоцінний культурний шар… далебіг, панове, бачачи когось на кшталт дружини Біллі Ромлі!.. — Він раптом урвав і почав знову. — Я веду до того, панове, що це як культурний шар ґрунту на наших полях, так мені здається: усе впорядковано і має свою мету, і які чудові овочі він приносить! Але це всього лиш подряпина, хіба ні, на поверхні, під якою ховається незглибна безодня? Варто лиш копнути вглиб на дві лопати, і ви вже дісталися необробленої землі, а під нею на тисячі миль лежить незмінна скеля, а ще глибше — бурхливе полум'я самого осердя світу!

Людина з розумом схильна міркувати над такими речами, коли бачить, як хтось подібний до неї дичавіє, як ото Діва з Черч-Кріка. Вона, як я сказав, була вбрана в індіянські шати і брудна, як свинюка, від голови до п'ят. Вона надала своїй шкірі брунатного кольору, пофарбувавши її барвником, так принаймні видавалося, і помастила її ведмежим лоєм, від чого вона вкупі з брудом і кров'ю оленя смерділа, як достеменна індіянка, навіть на холоді поза домом. Вона ні разу на мене не глянула, невідривно уп'явшись очима в Біллі, як вірний мисливський пес, і, за його наказом, вона припинила рубати оленя і заходилася смажити два стейки нам на обід.

Усередині хата, вів далі Рассекс, була чиста і прибрана, чого аж ніяк не можна було сказати про господиню, яка від одкритого вогню у коминку розпашілася, мов якась гарбарня; увесь час після обіду вона, мало на що звертаючи увагу, сиділа на індіянський лад на килимку перед каміном, перемелюючи їжу в якійсь череп'яній ступці, відповідаючи лише односкладовими словами та бурмочучи щось, коли Біллі до неї звертався. Але ця її поведінка і стан хоч і робили її подібною до якоїсь невільниці, проте звіролов ні разу не помітив, щоб щось натякало на те, що її до цього примушують чи залякують.

— Одне слово, — мовив він, — вона вже більше не була англійкою, а стала звичайнісінькою дикунською скво. Я так гадаю, що він відшукав її, намащений тим своїм ведмежим лоєм, зі своєю чарівною торбинкою на стегнах, і доконав такі чини дикунського ґвалтовного кохання, що вона раз і назавжди попустила цуглі своєму розуму.

— А отут ти якраз помиляєшся, — рішуче заявила Мері, — бо саме тому, що він завоював її завдяки своєму хисту у справах любовних, дівчина і відмовилася від своєї англійськості раз і назавсіди. Я знаю, що так і було.

— Воно-то так, але я все одно ненавиджу того виродка! — сказав Ебенезер. — Навіть якщо погодитись із тим, що невинність дається нам для того, щоб її втратити, та все ж таки, чи радше саме тому, усе її значення і полягає в умовах, на яких від неї відмовляються, хіба ні? Коли її видобувають силоміць, хоч ти чи не хоч, ґвалтовно… — Він спробував викликати картину цієї боротьби у своїх думках: уявив себе на місці міс Бромлі, яку силоміць кинули на спину в лісі межи холодних кущів деркої шипшини; ніж біля його шиї, каптан задертий, вітер холодить його стегна і причандалля; і над ним, голий і весь вимащений товщем, нависає смаглявий бузувір-дикун з обличчям і гадючими очима Генрі Берлінґейма. — Будь ти проклятий за це! Як же цей негідник, певно, впивається своєю перемогою!

— Як це? — Рассекс був вражений. — Впивається, так ви сказали? Ех, та що там казати, він не впивається, щоб ви знали. Ні, мій друже, ви забуваєте, що Біллі Ромлі довелося пройти значно більший шлях угору, ніж цій дівиці вниз; еге ж, він забрався навіть вище за той щабель, звідки вона спустилася, ладен закластися! Такий чемний, порядний джентльмен, як він, ніколи не тішитиметься такою перемогою; а втім, саме це завоювання жінки, як то бачу я, і піднесло його догори. Але правда, панове, полягає в тому, що тепер його дружина для нього — це постійний сором і ганьба; він благає її вмитися і вдягнутися, як англійська пані; він бажає приєднатися до церкви та справити християнське весілля; ніщо не зробило б йому більшої приємності, аніж мати змогу підняти вітрила і вирушити до Рима чи до англійського університету. Але вона нічого з того не хоче; вона і далі валяється у своєму бруді, угрузнувши в своїх дикунських звичках, а бідолашний Біллі став тепер настільки людиною честі, що не може ані покинути її, ані примусити всупереч її волі!

Мері Манґамморі похитала головою.

— Її серце для мене — як відкрита книга, і його також! І я знову дивуюся тому, чому дивуюся щоночі, спостерігаючи за цирком у своєму візку: чи то чоловік у своєму серці завжди залишається дикуном, обтягнутим зверху шкірою Манер? Чи то дикунство — лише слабкий наліт на природній доброті й вишуканості людини, що час від часу прориваються назовні, наче якийсь прищ на дупі янгола?

Принаймні Ебенезера, який поринув у спогади, згадуючи певні випадки насильства у своєму минулому, це питання стосувалося безпосередньо і не було позбавлене для нього інтересу; одначе ані він, ані інші чоловіки так і не зважилися дати на нього відповідь.

12

Подорожні вирушають далі на північ до Черч-Кріка, Макевой перешляхетнює шляхтича, а Поет волею-неволею виявляється посвяченим у лицарі

Невдовзі по тому, як Гарві Рассекс скінчив свою історію, усі гуртом пішли спочивати на матах, набитих кукурудзяним лушпинням, які їм видав господар, що вкупі з ковдрами, котрих у візку Мері малося вдосталь, нарешті дали Ебенезеру і Макевою провести ніч у затишку — вперше за останній час. Поет, одначе, ще декілька годин не міг заснути, позаяк його думки були зайняті міс Бромлі, сестрою, складністю взятого на себе доручення й історією, яку він щойно почув. Зранку наступного дня, снідаючи смаженими яйцями та хохулею, поданими на дошці — стравою, що була втіхою радше для язика, ніж для очей, він вирік:

— У мене і раніше було досить підстав, щоб знайти Коханкоупретса, чи то пак Біллі Ромлі, оскільки він може виявитися тим самим знадіб'ям, що зніме з мене тягар відповідальності за життя двох англійців; але тепер, почувши, що міс Бромлі, залишаючись вірною подругою моєї сестри, впала в такий стан, мені ще більше, ніж будь-коли, треба знайти цього хлопа і спробувати її порятувати. Якщо через мене занапаститься ще одне життя, я просто збожеволію!

— Ні, друже, — спробував переконати його Макевой. — Бог свідок, я поважаю твої почуття, але краще подумай ось над чим! Ти мусиш за всяку ціну визволити двох наших заручників з рук Чікамека, принаймні так ти заявив і цим так присоромив мене, що і я був змушений піти на це, спонуканий тим самим гонором; гадаєш, цей хлоп Ромлі стане слухати нас, коли побачить, що ти хочеш звести від нього його дружину? А якщо він повернеться до нас спиною — присяй-бо! — то на твоїй совісті вже буде не два, а двісті тисяч життів; і все посполите рушення Америки не зможе зупинити тих рабів та індіян на чолі з Діком Паркером і тим другим хлопом!

— Я вся аж тремчу від однієї лише думки про це, — сказала Мері Манґамморі, сидячи біля вогнища, де готувалася їжа. — Не забувайте, містере Кук, хоч з нею, може, і вчинили підступно і тим довели до теперішнього стану, але вона залишається там з власної волі. — Раптом вона роздратовано зітхнула і звернулася до уявних суддів, немов закликаючи їх бути свідками того, як же поет помиляється. — Таж, їй-богу, тут ось-ось кінець світу настане, а він знай собі клопочеться долею якоїсь хвойди!

Ебенезер усміхнувся.

— А хто ж скаже напевно, з якого кінця треба заглядати у прозорну трубу. Якось однієї ночі, коли ми з Берлінґеймом у нас у Сент-Джайлзі дивилися на зорі, я зауважив, що людські клопоти нагадують гори, які сходять нанівець, коли подивитися на них з погляду вічності й небес, що не мають ні кінця ні краю, на що Генрі відповів: «Саме так, Ебене, але тут, унизу, де ми живемо, вони цілком подібні до гір, і це не омана!». У всякому разі я хочу зробити для міс Бромлі все, що в моїх силах. Я не збираюсь учиняти позов проти Біллі Ромлі за зґвалтування — у суді Меріленду даремно сподіватися справедливості! — і він не відмовиться вислухати мене, коли взнає, що мною рухає, якщо я правильно зрозумів містера Рассекса й він насправді такий, як нам його змалювали.

Було ще досить рано, коли вони попрощалися зі звіроловом і вирушили на візку Мері до Черч-Кріка; і хоча подорож тривала п'ять годин, сонце ледве перевалило за полудневу межу, коли вони нарешті прибули до цього невеличкого поселення.

— Отам є заїзд, — сказав Макевой; він вказав рукою на якусь збиту з дощок і балок споруду, що виднілася попереду неподалік.

— Еге ж, хоч-не-хоч, але туди ми заїдемо, — мовила Мері, — це господа Гаррі. — Вона пояснила, що Гаррі починає дуже лютувати, якщо приїжджі не завітають до нього і не пояснять, у якій справі прибули. — Про мої діла він знає дуже добре, а вам обом ліпше не казати нічого, окрім того, що я везу вас до Кембриджа в одній справі до губернатора.

— Ти ба, який свавільний негідник! — вигукнув Ебенезер. — Яке він має право пхати свого носа в чужі справи?

— Ех, що вам сказати, — відказала Мері, — по-перше, подейкують, що він один може нести на собі п'ятсот фунтів зерна, і йому зламати чоловіку карк, як ото тобі зламати соломину. По-друге, він власник заїзду, млина, що стоїть он там біля струмка, і половини плантацій у цій окрузі.

Млин, розповіла вона, збудували, як і більшість млинів, за наказом лорда Балтимора і частково коштом скарбниці провінції; отож уряд мав у його роботі свій інтерес. Гаррі Рассекс знав про це, але Сент-Мері було так далеко від Черч-Кріка, а Рада губернатора мала стільки клопоту, що вимагав від неї постійної уваги, і такі слабкі важелі впливу, що він без усякого сорому, як хотів, користався зі своєї монополії. Отож вимагаючи грабіжницьку плату за молотіння і щоразу привласнюючи собі картуз зерна з кожного бушеля, він дуже швидко став заможною людиною; згодом збудував заїзд і став позичати гроші плантаторам тютюну під заставу землі в цій окрузі, так що незалежно від врожаю він щороку мав гарні прибутки. Якщо за тютюн давали добру ціну, йому повертали позики з відсотками, ціни на молотіння злітали догори, а його шинок був повен плантаторів, що святкують врожай; якщо ринок обвалювався, він багатів, забираючи землю, що була в заставі, молов, як завжди, зерно на хліб своїм сусідам і продавав плантаторам ром, аби вони топили в ньому свій смуток. Отож і не дивно, що невдовзі він став найбагатшим чоловіком у тутешніх місцях і одним з найбагатших у всій Провінції: і така була його влада в Черч-Кріку, що він узяв собі за дружину єдину справжню шляхтянку на багато миль навкруги, але як йому вдалося її вмовити, про те містяни можуть тільки здогадуватися; усі до одного були змушені звертатися до нього, вживаючи отой фальшивий титул, навіть коли він грабував їх на млині, ледве встигали відскочити вбік, коли він починав розмахувати своїм мечем, якого носив при собі навіть біля жорен як ознаку свого чину, і загалом мусили мовчки підкорятися йому і терпіти всі його витребеньки.

— Сер Гаррі не шанує нічого, окрім грамот, що дарують шляхетство, — завершила вона, — і він нікого в Провінції не боїться, окрім хіба що декількох уповноважених із Сент-Мері, котрих, як дехто думає, вислали, аби вони провели перевірку млинів і поромів.

Під'їхавши до заїзду, вони побачили над ним вивіску, що скидалася на якийсь чудернацький герб, намальований яскравими кольорами: на лазуровому полі поміж флангами з черні із золотими анулетами (чи то пак кружальцями з квадратовими отворами, що мали б виглядати як жорна) була намальована геральдична лілія з червіні, яку зверху і знизу облягали краби у панцирах, які мали при собі зброю, що дісталась їм від походження. Їхньому огляду нагло поклала край якась метушня всередині закладу, який цей герб мав вихваляти: до них долинув звук битого посуду, потім заверещала якась жінка, «Ой! Ой!» крикнув хтось чоловічим голосом, і якийсь інший гучно гаркнув: «Я тобі довбешку розкрою, Джоне Генкере! Ааа! Ану, стій, чорти б тебе вхопили, ось на тобі, діставай!». Із дверей вискочив місцевий молодик, обома руками тримаючись за свою непокриту голову і рятуючись втечею. За ним по п’ятах, важко гупаючи, біг якийсь кудлатий, схожий на бугая, чорноволосий і косоокий чоловік у розстібнутій сорочці, обличчя якого було вкрите плямами; у своїй правиці він тримав меча, яким розмахував (і це не була якась джентльменська рапіра, а справжнісінька шаблюка Генрі Моргана, якою можна було почвертувати бика), а лівицею схопив за руку якусь ошелешену молодицю — ту саму, як вони скоро почули, чий зойк ознаймив початок цієї сцени. Якби його переслідувач не був так обтяжений, молодик зазнав би значно більших втрат, згубивши не тільки перуку; навіть маючи таку перешкоду, цей кошлатий рубайло, який, як зрозумів Ебенезер, і був тим самим мірошником Рассексом, ледь-ледь не додав до переліку своїх гріхів ще й убивство.

— Он як? Тікай, Генкере! — ревів він, облишивши переслідування. — Ще раз з'явишся у Черч-Кріку, і я тебе на дерть для свиней змелю!

— Та це ж задля жарту, батьку! — вигукнула дівчина. — Та годі вже тобі! — Тепер, коли буря минула, вона, здавалося, була більше присоромлена, аніж перелякана.

— Ти тільки подивися, — пробурмотів Макевой, звертаючись до Ебенезера. — Оце так краля!

Мірошник повернувся до неї.

— Знаю я твої жарти! Думаєш, я не бачив, куди він поклав своє п'яне лаписько, а ти ще й усміхалася йому, мовляв, чого там, давай далі? Усі собацюри ганяються за сучкою в тічці! А хай трясця мене поб'є, якщо я не виб'ю цю тічку тобі з голови, тобі і твоїй королеві-матусі на додачу! — І він всією площиною шаблі вперіщив їй по задку.

— Ай! — обурилася вона. — От же ж чортяка з пекла!

— Ах ти гуска вінчестерська! — він знову розмахнувся і боляче ляснув її по нозі. Ебенезер зашарівся, а Макевой враз скочив на ноги, неначе поспішав дамі на поміч зі своєї лавки у візку. Але дівчина хоч і була рішуче незгодна зі своїм покаранням, одначе, слухаючи ці її нарікання, аж ніяк не можна було сказати, що вона страждає навсправжки.

— Ох! Перед Христом Богом присягаю, що я тебе приб'ю вві сні!

— Не раніше, ніж я тебе відлупцюю як слід!

Третій удар мітився туди ж, куди й перший, але, якось викрутившись і вкусивши мірошника за зап'ясток, дівчина цього разу дістала удар по стегну і вирвалася на свободу.

— Егей! А тепер спробуй дістати мене, а щоб тобі повилазило!

Вона не стала тікати одразу, а на якусь хвильку затрималася, щоб подражнити його, тримаючись на відстані.

— Та ви тільки-но подивіться на нього, як він розмахує своєю шаблюкою, яку купив собі, щоб лупити безпомічних жінок! От же ж гівнюк!

— Ах ти курва!

— А ти рогоносець! Ха, ото вже ми розважимося, коли прийде хлопчик Біллі, щоб зняти з тебе скальп!

Мірошник заревів і кинувся до неї, але дівчина хутко відбігла і, сховавшись за візком, стала водити його колами. Коли він за якусь хвилю здався, вочевидячки знаючи з минулого досвіду, яка вона спритна, вона також зупинилася, важко дихаючи, й очі її палали. Ніздрі її напружилися; на підборідді утворилася зневажлива ямочка. Вона плюнула в його бік.

— Блазень! — І, відкинувши назад свої попелясто-білі кучері, вона повернулася до нього спиною і покрокувала вулицею до млина; її батько, щось буркнувши, вклав до піхов свою зброю і почимчикував слідком за нею, радше з виглядом якогось боязкого опікуна-охоронця, ніж нападника.

— Генрієтта Рассекс! — захихотіла Мері. — Ото козир-дівка, скажете ні?

Але чоловіки були нажахані цією сценою. Лише по кількох хвилях Ебенезер зміг відзискати мову, щоб висловити своє обурення, і нарешті заходився лаяти мірошника, якому так бракувало добрих манер. Макевой висловив ще більше обурення, додавши для рівноваги панегірика на честь молодої панночки.

— Матір Божа, Ебене, оце так характер! Як вона відплатила тому хамлюзі й задерію, по повній! Ні на мить не злякалася! А бодай би сльозинку пустила, коли він її шмагав! Клянуся Небесами, я звільню її від цієї тварюки, ба навіть якщо мені самому доведеться його вбити!

Ебенезер був немало здивований, почувши, із яким запалом говорив його товариш, і Макевой почервонів.

— Думай собі, що хоч, — пробурчав він, — та йди до біса! У цієї дівчини обличчя Єлени і душа Агамемнона! Палкість і жвава уява, ось ті чесноти, які Бен Олівер зазвичай називав найголовнішими в жінці; о, це рідко, рідко коли зустрінеш!

— Ліпше тобі не бавитися з Генрієттою, — по-доброму застерегла його Мері. — Ти ж бачив, що сталося з отим молодим Генкером, а він тільки погладив її. Гай-гай, та сам ректор Коледжу Святої Трійці не зміг би залицятися до доньки сера Гаррі, не маючи грамоти на звання пера.

Макевой лише пирхнув і замислено наморщив чоло.

Вони поклали собі їхати прямісінько до млина, де могли показатися перед Рассексами, а Мері могла ще й розпитатися в дружини мірошника, чи немає ще якихось звісток про Біллі Ромлі та його молоду дружину. По дорозі туди, на радість Макевою, вона теревенила про Генрієтту: дівчині було двадцять і чотири роки, і вона мала таку ж жваву вдачу, як і її матуся, яка замолоду була знатною красунею і досі могла закрутити голову будь-якому молодику, якому до смаку гожість, приправлена досвідом. Донька вже давно мала б вийти заміж, але мірошник так ревно оберігав свій титул, який дістався йому від дружини, що ніяк не хотів дозволити Генрієтті обрати собі чоловіка серед тутешніх молодиків; він усе сподівався дочекатися залицяльника шляхетного роду. А отож з кожним роком наглядати за дівчиною ставало дедалі складніше, особливо відколи місіс Рассекс, яка жодним чином не розділяла вподобань свого чоловіка, не тільки уклала союз з Генрієттою щодо кохання, але й була готова приєднатися до доньки в усякій амурній пригоді, яку вони тільки могли замислити.

Але, попри їхню вигадливість і всі викрутаси охочих стати коханцями, серу Гаррі якось таки вдавалося день і ніч не спускати з них очей. Коли він у заїзді, вони там найчастіше разом з ним, прислуговують відвідувачам; а коли він на млині, то вони там допомагають йому молоти зерно. Вони навіть сплять в одній кімнаті, і шаблюка сера Гаррі висить у головах напоготові. Лише одного разу за всі ці роки ця парочка змогла вирватися з-під його опіки — і їй-бо, про ті два тижні люди й досі згадують!

Коли до млина, який, судячи з вигляду, правив їм і за дім, залишалося ще футів сто, Гаррі Рассекс вийшов на поріг і, узявшись під боки, став за ними пильнувати. Тим часом нагорі у вікні вони побачили дві жіночі постаті, що зацікавлено їх розглядали. Мері Манґамморі, вітаючись, помахала їм у відповідь, а Ебенезер затремтів.

— То ви кажете, що він боїться цих уповноважених, що перевіряють млини, як чуми? — замислено спитав Макевой. Раптом він узяв Мері за руку. — Я так бачу, ви славна жінка, Мері, то чи не могли б ви мені допомогти утнути один невеличкий жарт? І ти також, Ебене? Я й так уже завдячую тобі життям; то чи не міг би ти ще збільшити мій кредит?

Усе, чого він хоче, пояснив він своїм товаришам, що із сумнівом поставилися до його слів, так це тільки дати цьому грубому селюку-мірошнику скуштувати ліків, приготованих за його власним рецептом; якщо в нього нічого не вийде, то й шкоди від того нікому не буде, але якщо йому вдасться…

— Ну, то з Богом, ходімо тепер спробуємо! — сказав він поспішно, бо вони були вже досить близько, щоб мірошник міг їх почути. — Про свої справи, Мері, ти доповідай, як завжди, а про нас скажи тільки те, що ти підібрала нас на дорозі після шторму. Ні, дещо більше: ти підозрюєш, що ми не такі вже й прості хлопи, як то може видатися на перший погляд, позаяк ми від самого початку крилися і поводилися дуже обережно, не виказуючи своїх імен і своїх справ.

— Та нічого з цього не вийде, хлопче, — застерегла Мері, але в її очах вже загорілися бісики в очікуванні доброї витівки.

— Послухай, Джоне, — прошепотів Ебенезер, — у нас немає часу для таких легковажних і не зовсім пристойних пригод! Подумай лишень про Бертрана і капітана Керна…

Але він більше не міг заперечувати, бо його вже могли почути, і Макевой не поміняв рішучого виразу на своєму обличчі. Раптовий інтерес Макевоя до доньки мірошника не тільки здався йому непристойним порушенням правил світської поведінки і урочистої домовленості, що існувала між ними, але й чимось скидався на зраду Джоан Тоуст, попри те що сама Джоан ясно дала зрозуміти, що покинула Макевоя заради нього, і що він сам, хоч і не в тілесному, але від того ще більш безчесному сенсі, був їй невірний. Він не став сперечатися і з сумом чекав, що з того вийде.

— Добридень, сер Гаррі! — гукнула Мері й вилізла з візка. — Я оце проїжджала повз містечко і вирішила привітати Роксі.

Мірошник не звертав на неї уваги.

— Хто вони такі?

— Вони? — Мері здивовано зиркнула назад, немов тільки зараз помітила своїх пасажирів. — А, то ти про них? Та це якісь хлопи, котрих я здибала після бурі біля протоки Лімб. — І тихим голосом, так що поет ледь почув, додала: — Сказали, вони мають якісь справи в Черч-Кріку, але не хочуть казати які. Роксі вдома?

— Авжеж, але ти її не побачиш, — вирік мірошник, досі пильно роздивляючись обох чоловіків. — Ти негодяща компанія для дами, хоч вона ще та сучка. Давай, забирайся геть!

— Як скажеш. — Вона зачекала, поки зліз Макевой, а за ним Ебенезер. — Якщо ви маєте якісь справи на півночі, — сказала вона, підморгуючи їм, — то мені буде неважко підвезти вас далі. Я зупинюся оно в тому заїзді до завтра чи до післязавтра.

— Це дуже люб'язно з вашого боку, мадам, — сказав Макевой, коротко вклонившись. — І я дякую вам за послугу, яку ви надали нам і Його Величності. І обіцяю, що довго чекати, аби отримати більш відчутну винагороду, вам не доведеться.

— Хто ви? — зажадав відповіді Рассекс. — Які ви маєте справи в Черч-Кріку?

Макевой повернувся і, анітрохи цим не наляканий, дуже підозріливо огледів мірошника з голови до п'ят.

— Дідько, чого мовчите?!

Ебенезер помітив, як чорна борода почала смикатись у гніві, і йому закортіло покласти край цьому жарту, перш ніж він встиг зайти надто далеко, але поки він збирався на мужності, Макевой заговорив:

— Я чув, що пані звернулася до вас «сер Гаррі»?

— Так і є, хіба що ви ще й глухий, а не тільки бундючний, як павич.

Макевой подивився на Мері, немов звинувачуючи її в чомусь.

— Це що, у вас такий гумор, мадам, чи то ви так жартуєте між собою, вдаючи, що цей сердитий телепень і є сер Гаррі Рассекс?

Згори, де панночки відчинили віконниці, щоб послухати, долинули приглушений вигук подиву і хихотіння; навіть бувала Мері була захоплена зненацька зухвальством ірландця.

— Як? — заволав мірошник. — Він сказав, що я не сер Гаррі? — Його рука метнулася до ефеса шаблі.

— Ні, Бене, не витягуй! — Макевой крикнув до Ебенезера, який тремтів поруч. — Що, ти залишив свого меча у візку? — він відкинув назад голову і зареготав; усі, включно з мірошником і його жінками, стояли спантеличені.

— Ну що ж, тобі пощастило, мій мірошничку, — грізно сказав Макевой і зайшов так далеко, що зважився смикнути того за бороду. — Мій друг сер Бенджамін у млі ока випустив би тобі кишки, як уже випустив двом сотням таких, як ти, на службі Його Величності. А тепер припровадь нас до сера Гаррі, й годі вже морочити нам голови, бо інакше я накажу напитлювати тобі таких батогів, що з тебе борошно посиплеться.

— Із вашого дозволу, сер, — втрутилася Мері, явно насолоджуючись сум'яттям мірошника, — це і є сер Гаррі Рассекс, клянуся на чім світ, сер, з борошном чи ні, а осьо його дружина і донька, сер, які в тому присягнуться.

Дами у вікні весело це підтвердили, але Макевой удав, що й досі має сумніви.

— Якщо ви і є сер Гаррі Рассекс, то як так сталося, що ви вдягнуті, наче якийсь блазень, що працює на млині?

— Що ви кажете? Та то, панове, знаєте, як воно… — він звернувся до Мері по допомогу.

— Та то така собі у сера Гаррі маленька забаганка, сер, — вирекла Мері. — Він спочатку млином заробляв собі на хліб, перш ніж одружився з місіс Рассекс, і він у нас не з таких, що забувають, якого вони простого роду, отакий наш добрий сер Гаррі.

— Еге ж, еге ж; усе саме так і є, як вона сказала. — Але, попри полегшення, яке він відчув, почувши пояснення, Рассекс, здавалося, був не дуже задоволений згадкою про своє походження. — А ви… я правильно вас почув, що ви перебуваєте на службі в короля, сер?

— У певному сенсі так, — вирік Макевой. — Але мені краще сказати вам із самого початку, що наші документи пішли на дно під час шторму разом з залогою і півбаркасом, і поки із Сент-Мері не надійдуть нові, ви цілком маєте право, якщо хочете, заборонити нам бути на цій землі, що її займає млин.

Очі мірошника широко розплющилися.

— То ви уповноважені Ніколсона?

Макевой відмовився підтвердити чи заперечити свою особистість, заявивши, що, поки його повноваження не будуть законно підтверджені, найрозумніше буде нічого про те не казати.

— У всякому разі, — сказав він уже не таким суворим тоном, — я подорожую не тільки у справах Ніколсона. Моє ім'я Макевой — Комітет з торгівлі та плантацій, коли я у себе вдома в Лондоні; сер Джонатан у Вайтголлі — то мій батько.

— Та що ви кажете! — здивувався мірошник, ще не зовсім звільнившись від підозр. — Не можу сказати, що маю приємність бути знайомим з сером Джонатаном Макевоєм з Вайтголлу.

— Тим гірше для нас, я в тому певен, — злегка вклонився Макевой. — Але я не буду втрачати надії, що місіс Рассекс зможе нас виручити, засвідчивши, що це ім’я їй знайоме.

Цей вдалий хід знайшов черговий відгук нагорі, і, коли Макевой звів очі до вікна, де були дами, місіс Рассекс (котра, як побачив Ебенезер, і дійсно була справжньою красунею у розквіті сил, як це і стверджувала Мері) кивнула з пустотливим виразом на обличчі, а всміхнена Генрієтта охоче присіла в реверансі.

Макевой жестом показав на Ебенезера.

— Цей грізний чоловік — то мій друг сер Бенджамін Олівер, котрий завдяки своєму дивовижному оку й несхибній правиці є, либонь, наймолодшим шляхтичем, що має титул пера. Дами, представляю вам сера Бенджаміна: лев на полі битви і ягнятко у вітальні!

Ебенезер зашарівся, однаково присоромлений і цим обманом, і тим, як його змалювали, проте мимохіть він схилився, віддаючи чолом дамам.

— Річ у тім, — вів далі Макевой, — що батько сера Бенджаміна нині відвідує плантації у власних справах, і я показую моєму сором'язливому другові тутешні місця. Не варто й казати про те, що він чув про родину місіс Рассекс в Англії.

— Та що ви кажете! — Мірошник згорда витер носа пальцем. — Чув про родину місіс Рассекс в Англії! Ох, Роксі, ти чула, що сказав цей джентльмен? Шляхта згадує нашу родину у своїх розмовах! Ану, ходи-но сюди!

Місіс Рассекс поспішила привітати відвідувачів у дверях.

— Це моя дружина Роксанна, — гордовито сказав мірошник. — Найшляхетніша, кат його бери, панянка на всьому Східному узбережжі.

— Enchanté[85], — мовив Макевой і, на превеликий жах Ебенезера, обійняв жінку, як справжнісінький коханець, і палко її поцілував.

— Ану стій, — крикнув мірошник, витягуючи шаблю. — Чув, що кажу, а хай тобі грець, перестань! Побий тебе грім, що ти там робиш, га?

Макевой відпустив спантеличену партнерку, удаючи роздратування і подив.

— Чого це ваш чоловік хапається за зброю, мадам? Він що, не свідомий того, як вітаються у Вайтголлі? Хіба ви не навчили його двірським манерам і звичаям?

Місіс Рассекс, досі заскочена цими раптовими обіймами, зібравшись нарешті з думками, зізналася, що, цілком імовірно, вона і сама дещо втратила зв'язок із найновішими звичаями Вайтголлу.

— Та я йому голову зітну, цьому ласощохлисту! — пригрозив мірошник, підносячи шаблю догори.

— Мій любий друже, — незворушно мовив Макевой поблажливим тоном, — при дворі є такий звичай, що кожний порядний джентльмен так обіймає даму при першій зустрічі; тільки неотесаний мужлай або нечема образить її, віддавши нікчемний лицемірний уклін. — І далі, перш ніж Рассекс устиг щось заперечити, він вирік, що цілком усвідомлює труднощі, із якими стикаються джентльмени у провінції, намагаючись крокувати в ногу з лондонським вищим світом, і саме тому він вважає надзвичайно важливим, щоб вони були відкритими до всього нового і покірливо прагнули, щоб їх навчили.

— Отже, тепер сховайте свою шаблю, яку жоден джентльмен не повинен виймати, не маючи на те поважних причин, і будьте такі ласкаві познайомити нас із вашою донькою.

Рассекс вагався, явно розриваючись між двома бажаннями — він прагнув не відставати від вимог часу, і разом з тим йому дуже не хотілося, щоб Генрієтта опинилася в обіймах гостя. Проте його дружина взяла цю справу на себе.

— Генрієтто, ворушися там! — сердито гукнула вона у двері. — А то джентльмен подумає, що тобі бракує виховання!

Дівчина одразу показалася з-за одвірка, зробила реверанс обом чоловікам і зграбно підставилася Макевою, аби він і їй віддав вайтголлівське вітання, що ірландець і вчинив зі ще більшим élan[86], ніж перед цим. Тим часом місіс Рассекс підійшла до Ебенезера і сказала: «Ми надзвичайно раді, що ви нам виказали таку честь, сер Бенджамін», — так що він, хоч-не-хоч, був змушений зробити те саме і повторити це з меткою попелястою білявкою, її донькою, яка підійшла за нею, розрум'янившись від поцілунку Макевоя, поки приголомшений мірошник дивився на це, не знаючи, як йому бути.

Мері Манґамморі просто сяяла від захвату.

— Я буду отамо в заїзді, якщо вам щось буде від мене потрібно, — гукнула вона до них.

— Тоді ти можеш зараз відвести свою коняку до мене в стайню і заплатити мені за день наперед, — сердито кинув Рассекс.

Мері вчинила, як він і сказав, і пішла, обмінявшись перед тим, як спостеріг Ебенезер, поглядами з місіс Рассекс. Поки її чоловік хизувався перед Макевоєм, що бере платню за стайню з кожної коняки, яка прибуває до Черч-Кріка більше, ніж на пів дня, місіс Рассекс подивилася на Мері, немов питаючи: «Невже цей зух і справді зміг перехитрити мого чоловіка?» — і далі: «Чи ж можна сподіватися, що його наміри і дійсно такі, як здається?». У відповідь Мері так хвацько і хтиво підморгнула, що у поета аж мороз поза шкірою пішов від страху.

13

Спеціальні уповноважені Його Королівської Величності з водяних млинів і вітряків, маючи на мислі одмінні цілі, за різних обставин вдаються до алегорії

Макевой висловив бажання подивитися, як працює млин, пояснивши, що, хоч одному лиш Богу відомо, скільки він їх уже встиг надивитися за останні декілька тижнів, його друга сера Бенджаміна, який виріс у Лондоні, огляд цього пристрою може неабияк потішити.

— Еге ж, звичайно, молоді паничі, — погодився Рассекс. — Радо вам його покажу! Роксанно, ви з Генрієттою можете тепер іти, поки я проведу джентльменів по млину.

— Ой, послухай, тату, — запротестувала Генрієтта, — для нас буде доброю розвагою пройтися разом із тобою! Ми не боїмося злазити по драбині нагору разом із джентльменами, правда, матусю?

— Ні, от бісова дитина! — вигукнув мірошник. — Ідіть геть, поки я не приклався батогом до твоєї…

— Ані слова більше, — твердо сказав Макевой. — Це ж насправді прикмета жінки доброго роду, коли вона час од часу шукає для себе трішечки пригод, хіба ви так не думаєте? Вашу руку, міс Генрієтта, якщо ви не проти.

Дівчина одразу взяла його за руку, місіс Рассекс вхопилася за Ебенезерову, і всі подальші спроби мірошника цьому запобігти Макевой відвертав, ставлячи цілу купу запитань, що стосувалися діяльності цього підприємства.

— Але ж як сталося, що джентльмен опустився до того, що став молоти зерно? — допитувався він, коли вони ввійшли до приміщення.

— Та воно, бачите, сер… — Рассекс ніяково засміявся. — То вже, як сказала Мері, тобто, я хотів сказати, міс Манґамморі, можна висловитися й так, що я займаюся цим задля забавки, розумієте? Мушу визнати, це уймає мені гідності, але ж чоловіку треба чимось зайняти свій час, я завжди так кажу.

— Гм.

Ідучи за ними, Ебенезер побачив, як ірландець сміливо простягнув руку, що була закрита від Рассекса, за спину Генрієтті й жартівливо і багатозначно штовхнув її під бік. Він зблід, але місіс Рассекс, яка бачила це так само ясно, як і він, тільки міцніше стисла йому руку й усміхнулася. Генрієтта ж виказала подив, але обурення від цієї спроби кавалера позагравати з нею і близько не було; коли її залицяльник повторив свій вчинок, заразом питаючи мірошника, чому ж тоді, коли ця робота є для нього розвагою на дозвіллі, він загнув таку високу плату за неї, вона ледве стримувала свою радість. Вона схопила його руку; він одразу, анітрохи не розгубившись, полоскотав їй долоню, і місіс Рассекс, замість вибухнути материнським гнівом на адресу спокусника, як того очікував поет, лише зітхнула й уп'ялася своїми нігтями в його руку.

— Стривайте, — мовив Макевой, перериваючи мірошника, який пояснював, що всі прибутки від млина йдуть на користь місцевої громади, тобто на утримання заїзду та на комору для зберігання тютюну, яку він зараз будує трохи далі, вище затокою. — У мене, з вашого дозволу, до вас є одне нагальне й особисте запитання.

І з пустотливим виразом обличчя він голосно прошепотів Рассексу на вухо, що йому вкрай потрібно знати, чи передбачено в цьому закладі серед необхідних зручностей відхоже місце, і якщо так, то де його можна було б якомога скоріше знайти.

— Та чого ж, отамо, позаду, сер, — відповів здивований мірошник, — а як хочете, то можете собі сцяти прямо у воду, що стікає в лоток із млина, навіть я так роблю. Тобто, я хотів сказати…

— Досить, я просто в захваті від вашої гостинності. Я скористаюся з лотка і буду вашим боржником навік. Adieu усім; ви продовжуйте огляд! Я скоро вас наздожену.

І він так раптово їх полишив, що дами лише провели його здивованим поглядом; повернувшись кілька хвилин по тому, він поплескав Рассекса по спині, назвав його поетом і філософом за те, що той сподобився розгледіти у струмені млина таку чудесну можливість, а другою рукою потайки пощипуючи, погладжуючи, штовхаючи та тискаючи Генрієтту, влаштував їй такі фестини, що вона ледь не зомліла від радості, приємного збудження і тих зусиль, що вимагалися від неї, щоб нічого не виказати своєму батькові.

— Ач який сміливець! — прошепотіла місіс Рассекс Ебенезеру. Поет був прикро вражений, побачивши, як дихання дами почастішало, і він здогадався, що її розбирають заздрощі від того, що доньці дістався заповзятливіший кавалер. Але, попри все своє бажання розпитати місіс Рассекс докладніше про міс Бромлі, у нього не було ніякої охоти до перелюбних зальотів, навіть якби обставини були менш небезпечні й більш пов'язані з невідкладною справою з Біллі Ромлі. Він увесь напружився, і, коли місіс Рассекс, наслідуючи поведінку Генрієтти з Макевоєм, грайливо просунула руку в кишеню його плюндрів, поки вони рухалися один за одним по вузькому містку біля коша для зерна, у нього кров у жилах похолола. Він відчув неабияку полегшу, коли вони вийшли з млина на задній двір, якраз навпроти стайні.

— Ну, ось тепер, панове, — мовив Гаррі Рассекс, — ви погодитеся, що в усій Провінції немає млина, за яким би краще доглядали або яким би краще управляли?

— Щодо першого, то ви недалекі від істини, — визнав Макевой. — А щодо другого… але стривайте, я ж пообіцяв, що не матиму жодних справ, аж поки не надійдуть мої документи. Скажу лише, що для нас було гарною розвагою усе тут роздивитися й помацати як слід; мені доводилося оглядати багацько млинів у Меріленді, але жодного разу я не робив цього з таким задоволенням.

Мірошник від гордощів аж сплюнув.

— Ти чула, Роксі? Хіба ж я тобі не твердив завжди, що для джентльмена немає ніякої ганьби в тому, що він знає, як управлятися з млином?

Макевой провадив далі, звернувши свій безстидний погляд на Генрієтту.

— Мені тут особливо впав ув око один дуже гарний кіш для зерна, який я запримітив, поки ми ото лізли нагору. Із того, що я потрапив побачити, можу сказати, що ним майже не користувалися.

Серце Ебенезера стислося, і навіть Генрієтта почервоніла від цього звороту, але мірошник, здавалося, нічого так і не второпав, бо крикнув:

— Далебіг, ач який хлоп меткий на око! Я зробив кіш сам, сер, не так давно, і я дуже ним пишаюся. Шкода, що ви не мали змоги помацати власними руками і побачити, як там усе ладно підігнано.

— І справді, шкода, — погодився Макевой. — Можете бути певні, більше такої нагоди я не промину.

Підбадьорена тим, які можливості криються за цією метафорою, Генрієтта наполягла на тому, що, просто провівши рукою, він ще не зможе відчути істинну досконалість цього пристрою, що полягає в тому, як він бездоганно виконує те, для чого був створений; лише засипавши власне мливо, містер Макевой зможе по-справжньому його оцінити. Ірландець грайливо відповів, що жодна річ його так не потішила б, як ця, хоча, як він чув, місцеві плантатори нарікають на ціну.

— Вони брехуни, усі! — вигукнув Рассекс. — Та хай вони ще спробують знайти в усьому графстві механізм, подібний до цього, а то тільки бурчать і базікають пусте!

Тут і місіс Рассекс долучилася до розмови, підтримавши свого чоловіка.

— Цей маленький кіш — то не єдине чудо в цьому місці. Може, вас щось відволікло і ви не помітили, містере Макевой, але і самі жорна дуже незвичні.

— Еге ж, так воно і є, сер, — охоче підтакнув Рассекс. — Ви могли їх бачити просто з драбини. Вони у вжитку майже щодня ось уже сорок років, оці самі жорна, і вони з кожним роком стають тільки кращими.

Місіс Рассекс вирекла, що серу Бенджаміну було зручніше, ніж містеру Макевою, оглянути ці два чуда, і додала, що їхня досконалість, яка лише зростає, тільки доводить істинність аксіоми цього ремесла: Що старіші жорна, то краще мливо.

— Поза всяким сумнівом, — уїдливо вставила Генрієтта, — для таких каменюк потрібен неабиякий вал, бо той, який використовує батько, уже майже стерся.

Ебенезер стиснув зуби. Він роззирнувся, шукаючи якогось способу покласти край цій double-entendre[87], і помітив, що стайня, де Мері залишила свою Афродіту, пуста.

— Із вашого дозволу, кобила міс Манґамморі кудись зникла; чи може так бути, що вона поїхала без нас?

— Та ні, так скоро вона б ніколи нас не залишила, — сказала місіс Рассекс. — Ми навіть не встигли переговорити.

Мірошник заявив, що їм немає про що турбуватися, але Макевой наполіг на тому, щоб розшукати Мері в заїзді, аби переконатися, що кобила не заблукала. Він невдовзі повернувся, роздратований і збентежений, тягнучи за собою Мері й зчиняючи скандал.

— Бігме, сер Гаррі! — закричав він. — Це що у вас, звичай такий, щоб коні постояльців блукали, де їм заманеться, бо ви вже злупили з них свою здирницьку платню?

На якусь хвилю мірошник забув свою роль: його обличчя побуряковіло, а рука потяглася до шаблі.

— Ану тихіше, щеня, а то я…

— Де ж коняка, сер? — не вгавав Макевой. — Ми із сером Бенджаміном завдячуємо цій дамі своїм життям за те, що вона вивезла нас із тих боліт на своєму візку, про що я вже дав знати губернатору Ніколсону. Гадаєте, він буде стояти осторонь і дивитися, як вона через вашу недбалість втратить свою кобилу?

— Ох, моя бідна Афродіта! — заголосила Мері.

— Мою недбалість?! — заволав мірошник.

— Еге ж, вашу, як власника стайні. Давай, витягуй свою шаблю, приятелю, якщо не забракне сміливості! Бо цього разу ти матимеш справу не з перепудженим плантатором, а з одним з найбільших горлорізів короля Вільяма.

— Ні, стривайте, джентльмени, стривайте, — став благати мірошник. — Ви що, думаєте, я відпустив кобилу навмисне? Таж я весь час був у вас на очах!

Ебенезер раптом зрозумів, що сталося, і його серце стислося.

— Я вас не звинувачував, — сказав Макевой. — Втім, саме ви відповідаєте за коня. Справжній джентльмен нізащо такого не допустить, а тим паче не стане ухилятися від відповідальності. Я маю рацію, місіс Рассекс?

Хоча й не зовсім зрозумівши причини поведінки ірландця, місіс Рассекс погодилася, що піклуватися про майно гостей — це перша турбота справжнього джентльмена. На якусь хвилю здалося, що Рассекс її вдарить.

— Дідько, панове, таж немає нікого, хто б міг перевершити мене як джентльмена! Я найбільший, кат його бери, джентльмен у Черч-Кріку!

— Тоді знайдіть Афродіту, — відрізав Макевой, — бо інакше відповідатимете перед самим губернатором.

— Знайти її! Гай-гай, хлопче, та ця шкапа тепер уже може бути на півдорозі до Кембриджа!

— Такі міркування, я так гадаю, ніколи не стали б на заваді справжньому джентльмену.

— Прошу, сер! — місіс Рассекс взяла Макевоя за руку. — Не будьте таким суворим з моїм чоловіком і не кажіть нічого в Сент-Мері! Випийте з нами чаю, пане, разом із сером Бенджаміном, і я певна, що він знайде кобилу ще до заходу сонця.

— До заходу сонця! — заволав Рассекс. — Почнімо з того, що я не казав, що збираюся йти шукати ту тварюку! Тобто я хотів сказати… От дідько, ну добре, я знайду ту кляту коняку! Але мені потрібна допомога.

— Я піду шукати разом з вами, — одразу зголосилася Мері. — Я знаю звички Афродіти й не матиму собі спокою, поки її не вистежу.

Мірошника таке рішення анітрохи не влаштовувало, але, хоч на його обличчі й можна було побачити виразне невдоволення, він усе ж таки погодився іти з Мері до лісу, який починався за стайнею. Ебенезер, геть занепавши духом, дивився, як вони пішли.

— Може, я піду допоможу їм пошукати, — зважився він.

Макевой розсміявся.

— Ні, дами, от скажіть мені по щирості: чи то сер Бенджамін найбільший боягуз в Англії, чи найбільший кокетун? Я знаю напевно, що він сплодив уже цілу армію байстрюків, але, як послухати цього шельму, то може здатися, що він дівак.

— Перестань, Джоне; уже час скинути нашу машкару.

— Саме час, — швидко погодився Макевой, але замість того щоб відкрити їхні справжні імена та становище, він зізнався, що сам відпустив кобилу Мері Манґамморі гуляти на свободу, поки вдавав, що ходив до лотка, і що він розповів про це Мері, яку ця новина анітрохи не збентежила, адже, як вона йому розповіла, Афродіта одразу ж піде до однієї ферми неподалік, до стайні, де вона звикла частенько зупинятися, і запропонувала години на дві відвести Гаррі Рассекса її пошукати, перш ніж знайти.

— Оце так справжня королева серед жінок, — вирекла місіс Рассекс. — Ну, отож, джентльмени, перейдімо до нашого чаювання, коли вже в мого чоловіка так добре розвинене почуття відповідальності. — Вона взяла Ебенезера за руку; Макевой ще раніше обійняв Генрієтту за стан і притягнув до себе.

— Далебіг, місіс Рассекс, — у відчаї сказав поет, — я маю одну нагальну справу, про яку хотів би з вами поговорити…

— Та годі вам, пане Макевой! — мовила жартівливо дружина мірошника. — Ваш приятель такий самий настирливий, як і ви! Їй-бо, у мої молоді роки чоловіки були не такими спритними, але хтозна, чи то на краще.

— Стривайте, ви не хочете мене зрозуміти! — став заперечувати Ебенезер. — Я не той, за кого ви мене берете!

— Та я оце тільки зараз і починаю усвідомлювати, ох, ви молодий негіднику!

— Прошу, вислухайте мене…

— Заспокойся, сер Бенджамін, — розсміявся Макевой, але Ебенезер помітив тривогу в його очах. — Генрієтта встидається твоєї безпосередності. Ну, годі, мадам Рассекс, мені здається, нам краще відмовитися від чаю, аби пощадити вашу доньку, бо вона і так уже зашарілася від сорому; з вашого дозволу, я попросив би її ще раз провести мене через млин, аби я міг ближче ознайомитися з тим, що мені довелося бачити лише мелькома.

На цю зухвалу пропозицію місіс Рассекс відповіла тільки:

— Я не схильна відволікати кого-небудь від виконання обов'язків на службі Його Королівської Величності, сер; але якщо на підставі ваших повноважень ви надумаєте спробувати механізм у ділі, а не тільки оглянути його, то прошу вас мати на увазі дві речі…

— Усе, що завгодно, мадам: у вашій волі наказувати мені.

— Отже, перше — хоч ви нас і запевнили, що вам уже доводилося оглядати млини раніше, ви маєте пам'ятати, що цей млин не дуже звик до подібних оглядів. Він дуже дорогий мені, ба навіть дорогоцінний, сер; бо хоч мій чоловік і стверджує, що він його, але не він його створив, а дістався йому, так би мовити, із моїм посагом. Поза тим, ми мусимо не забувати про нашу славу, і хоча справа, яку ви уповноважені здійснити, цілком невинна, але якби всім довкола стало відомо, що ви тут, то лихі язики наробили б нам сорому. Одне слово, оглядайте і на пробу ставте, що вам завгодно, містере Макевой, але робіть це лагідно і будьте обачним, як і личить офіцеру короля.

Макевой вклонився.

— Клянуся життям своїм, пані.

— А ти, Генрієтто, — сказала місіс Рассекс суворішим тоном, — не забувай, що млин — це ризиковане місце для новачків.

— Я так думаю, що вже знаю достатньо, як з ним поводитися, матусю!

— Дуже добре, але дивися там, не спіткнись і майся на бачності, аби не сталося якесь лихо.

Діставши таку пораду, парочка пішла собі геть, а місіс Рассекс, самовдоволено всміхаючись, повернулася до Ебенезера.

— Відведіть мене додому, сер Бенджамін, і ми займемося тією нагальною справою, що так вас непокоїла.

Ебенезер зітхнув; надворі таки було зимно, і він не був сліпим, щоб не бачити вроду місіс Рассекс і те, що криється за цим принадним запрошенням. Втім, тільки-но вони всілися у вітальні, він оголосив, що він не сер Бенджамін Олівер, і взагалі ніякий він не шляхтич, і що ані він, ані його товариш не подорожує в жодній урядовій справі, і вони не мають ніяких офіційних повноважень.

— А щодо того, ким я насправді є, то хоч мені й соромно, але я охоче скажу вам…

— Нічого ви не скажете! — наказала місіс Рассекс дещо роздратовано. — Здасться мені, що ви тямите у світських справах значно менше, ніж належить у вашому віці! Чи ви маєте мене за якусь хвойду, сер, що злягається з усіма охочими в бурдеях?

— Ні, послухайте, мадам!

— Ви бачили, що за невихований заводіяка мій чоловік, — різко провадила вона далі. — Колись, молодою, я дійшла до того, що стала зневажати весь рід мужеський і ненавидіти в собі все, що збуджувало їхню і мою хіть; і з погорди до життя я пошлюбила Гаррі Рассекса, тож щоразу, коли він мене приневолював, мов якесь слиняве, ласе до втіх лісове чудовисько, я ще більше утверджувалась у своїх поглядах на його стать.

— Даруйте, мадам! Я навіть не знаю, що й думати! Скільки разів я жалів жінок, що їм випала така доля, і кляв грубість і нечулість чоловіків; втім, чоловік у таких справах на дев'ять десятих є рабом природи, я так гадаю, і в усякому разі я вас запевняю, що не всі мужчини такі грубі, як ваш чоловік. — Він зупинився і знітився, відчувши, що мимоволі образив її. — Тобто я хотів сказати…

— Не має значення. — Вираз обличчя місіс Рассекс пом'якшав; вона всміхнулась і поклала свою долоню на руку Ебенезера. — Те, що ви мені щойно сказали, я в глибині душі увесь цей час знала, і я скоро побачила, яку дурницю зробила, погодившись на цей шлюб. Проте я була і досі залишаюся жертвою ще однієї химери, що передалася мені, наче якась спадкова хвороба, від батька: я була надто гордовитою, щоб відмовитися від того шляху, на який уже ступила, навіть коли бачила, що він не принесе мені нічого, окрім болю та відрази. Замість визнати свою помилку і залишити Провінцію я вирішила скористатися з обставин, що склалися, якнайкраще; я поклялася, що не помину жодної нагоди спокутувати свій гріх, який полягав у тому, що я рівняла добрих чоловіків із поганими. Саме це, сер, і пояснює вашу присутність тут, і те, що ви, поза сумнівом, узяли за нескромне заохочення з нашого боку… І мені шкода Генрієтту більше, ніж себе, бо це був зовсім не її вибір — жити з таким ревнивим і невсипущим деспотом. І хоча я маю визнати, що ми поводилися, мов гулящі дівки, сер, я прошу вас пам'ятати, що ми не такі: я відкрила свої двері шляхтичу, і навіть добра Ґвіневера зіграла роль повії заради лицаря! І сказати мені зараз, що ви лише Бен, син баришника, чи морячок Спритний Білл Худько, було б не дуже чемно з вашого боку, сер Бенджамін, хіба ні?

Говорячи так, вона між іншим бавилася рукою Ебенезера, погладжуючи кожний його кістлявий палець нігтем свого вказівця; насамкінець вона підвела свої прекрасні карі очі, капризно насупила брови і всміхнулася дещо лукавою усмішкою.

Щоки Ебенезера спалахнули рум'янцем; його ніс і брови тремтіли й смикалися.

— Люб'язна пані… — Час вже було щось робити; він мусив негайно її обійняти або ж впасти перед нею на коліна, запевнивши, що згорає від пристрасті… але хоча почуття, що вирували в його грудях, якимось дивним чином відрізнялися від тих, яких він зазнав у подібних любовних халепах, він так і не міг змусити себе зробити те, чого вимагали від нього обставини.

— Я перепрошую, мадам, не сприйміть це як образу…

Місіс Рассекс відсахнулася. На її збентеженому обличчі одразу з'явилася недовіра, котра вже перейшла в гнів.

— Послухайте, зрозумійте мене правильно…

— Навряд чи це мені вдасться, ви так не думаєте? — сказала вона з люттю. — Чи, може, ви мені тепер збираєтеся сказати, що ви такий собі християнський святий у перевдязі, який дбає про честь мого чоловіка!

— Він йолоп, — запевнив її Ебенезер. — І якщо він носить роги, то цілком їх заслужив своєю грубою…

— Тоді все ясно як божий день, — відрізала вона. — Твій приятель викрав собі лошицю, а тобі залишив стару шкапу сапату!

— Ба ні, мадам, присяй-бо! Я не маю жодного бажання мінятися місцями з Макевоєм, повірте мені!

— Та ви тільки-но послухайте цього негідника! Виявляється, ми обоє не надто гарні, як на його смак, і він навіть не соромиться нам говорити те у вічі! І ви ще називаєте мого чоловіка нечулим?

До цієї хвилі Ебенезер говорив лагідно, ба навіть сором'язливо, боячись уразити гонор дами. Але серед тих нових дивних почуттів, що його охопили, була якась незнайома самовпевненість, котрої він ніколи досі не відчував у присутності жінки. Він не став завдавати собі клопоту, гадаючи, звідки це у нього взялося; не довго думаючи, під впливом цього почуття він схопив її руку і, міцно тримаючи, попри всі її спроби визволитися, притис до грудей.

— Відчуйте, як калатає моє серце! — звелів він. — Невже це биття християнського святого? Невже ви вірите в те, що я можу сидіти тут холодний і байдужий?

Місіс Рассекс не відповіла; не дуже виразні роздратування і зневага прийшли на зміну її початковому гніву.

Ебенезер заговорив далі, досі стискаючи її руку.

— Ви не дитя, місіс Рассекс; і звісно, ви бачите, яке жадання збудили в мені! Ба ні, лише двічі в житті я палав таким вогнем, і в обох випадках, о Боже, згадуючи про те, я знову відчуваю пекучі докори сумління! — обидва рази я був на волосину від того, щоб зґвалтувати жінку, яку кохав! І, далебіг, ви гарна, поза сумнівом, найвродливіша жінка, яку мені коли-небудь доводилося бачити в Меріленді! Ви справжнісінький шедевр, тоді як ваша Генрієтта тільки копія!

Стикнувшись із такими запевненнями, дружина мірошника вже не могла сердитися, і від її гніву залишився хіба що слід.

— То що ж тоді заважає вам бути мужчиною? — Вона не могла приховати усмішки, а Ебенезер зашарівся, бо поки вона говорила, то помітила, що йому аж ніяк не бракує мужеських прикмет. — Чи то пак, оскільки я ясно бачу вашу пристрасть, що ж тоді вас стримує? Невже це страх перед моїм чоловіком?

Ебенезер покрутив головою.

— То що ж тоді стоїть на заваді? — У її голосі знову почулося роздратування. — Чи, може, ви боїтеся, що я, як і багато інших блудниць, заразна? Присяй-бо, тоді це й справді навдивовижу обачний ґвалтівник, який питає у своєї жертви свідоцтво про стан її здоров'я!

— Перестаньте себе обмовляти, пані! Присягаю перед Богом, що це напрочуд рідкісна нагода в моєму житті: кожен, хто спроможеться здобути вашу ласку, здобуває розкішну нагороду; і світ повинен дивитися на нього із захопленням і заздрістю! І це було б рідкісною, винятковою втіхою — прийняти такий чарівний дар; і з рідкісним і винятковим болем я кажу вам «ні», і так було б, навіть якби моя відмова не була образою… — він замовк і всміхнувся. — Люба леді, ви навіть і не уявляєте собі всю глибину вашого прохання і те особливе значення, яке воно для мене має!

Його поведінка була такою щирою, а люб'язності такими вишуканими, що обличчя місіс Рассекс знову пом'якшилось. Вона ще раз зажадала пояснення і навіть вдалася до погроз, натякнувши, що викаже його чоловікові як самозванця, якщо він не буде з нею відвертим, але тон її голосу був радше підлесливий, ніж невдоволений.

— Ви дорікаєте собі, що були надто відвертою, — мовив Ебенезер, — і вирекли, що я буцімто зневажаю вас за це; втім, правда полягає в тому, що, узявши справу в свої руки, ви ще певніше здобули тим наді мною перемогу. Я в захваті від вашої грації і насолоджуюся вашою красою, але понад це… Як вам це сказати? Я так гадаю, що ви маєте достатньо і такту, і мудрості, щоб дати собі раду із моєю невинністю, яка інакше привела б до повного фіаско цю нашу пригоду…

— Але ж, сер Бенджамін, кого я чую, хіба це слова ґвалтівника?

— Ні ж бо, вислухайте мене! Я не стану відкривати вам свого імені, якщо вам так хочеться, але є одна річ, яку ви повинні знати. Я приховав би це від іншої жінки, не такої великодушної та ласкавої, аби вона мене цим не ранила; але ви, леді… ох, може, це й дивацтво, але я уявляю собі, що ви будете цим здивовані або знайдете в цьому принадність, ба навіть будете в захваті від цього, а разом з тим поставитеся з безмежною чулістю і понад усе оціните це. Авжеж, зрозумієте і надзвичайно високо оціните, так, як і я повинен був би, якби… — Замріявшись, Ебенезер і далі в подробицях змальовував би образ, що поставав у його уяві, але дружина мірошника обірвала його на півслові, відверто сказавши, що її цікавість зараз не поступається пристрасті, і якщо він не вдовольнить ані першу, ані другу, то вона просто сконає, не сходячи з місця, і він нестиме за це відповідальність.

— Крий Боже! — розсміявся поет, досі дивуючись тому, з якою легкістю вона могла говорити про такі речі. — Щиро кажучи, моя люба місіс Рассекс, хоч мені вже двадцять вісім років, я й досі залишаюся невинним, як немовля, і поклявся залишатися таким і далі.

Його віщування щодо враження, яке справить на дружину мірошника це повідомлення, до певної міри справдилося: вона уважно розглядала його обличчя, намагаючись знайти хоч якісь ознаки нещирості, й, вочевидячки, не знайшовши жодної, запитала, стримуючи голос:

— Тобто ви хочете сказати… і ви не священник?

— Ані римо-католицький, ані будь-який інший, — вирік Ебенезер. Він повів далі, пояснивши їй, як від самого початку, бувши сором'язливим незграбним хлопцем, він став дивитися на свою невинність радше як на чесноту, а не щось вимушене; і як менш ніж рік тому (хоч тепер видавалося, що відтоді минули десятиліття!) він підніс її разом зі своїм нахилом до художньої творчості, зробивши стилем свого життя, і навіть ототожнив її із самою сутністю свого буття; і як майже рік, зазнаючи всіляких жахливих негод і заплативши приголомшливу ціну не тільки своєю власністю, але й, можливо, людськими життями, він спромігся зберігати її недоторканою. Уже минув певний час, відколи він був змушений з усією серйозністю розглянути питання своєї невинності, і хоча звичка просторікувати про її чесноти і на словах здригатися від можливості її втратити стала його другою натурою, він був здивований, коли помітив, що емоційно вже відмежувався від цього свого вихваляння; стоячи збоку, так би мовити, і критично слухаючи. І дійсно, коли місіс Рассекс, згораючи від цікавості, запитала, що ж ця дивовижна невинність має означати, він був змушений визнати перед собою і перед нею, що більше не може назвати себе невинним, хіба що в тому, що стосується фізичного боку кохання.

Але леді це ще не задовольнило.

— Тобто ви хочете сказати, що й гадки не маєте, чим ваш приятель і Генрієтта займаються ці останні пів години?

Ебенезер зашарівся, і не тільки від згадки про другу пару, але й тому, що усвідомив (про що він і зізнався місіс Рассекс), що навіть те, що стосується фізичного боку його невинності, обмежується лише самим простим фактом наявності дівоцтва, і то цей самий факт (хоч він і не хотів вдаватися в подробиці) не був таким беззастережним, як він міг би того бажати.

— Отже, насправді, — не вгавала місіс Рассекс, — від цієї дорогоцінної Невинності, якій ви досі залишаєтеся вірним, потроху відщипували то тут, то там, аж поки від неї вам залишилися хіба що самі недогризки.

— Маю визнати, що так воно і є, і мені тим більше шкода.

— І невже ці клапті так багато для вас значать?

Ебенезер зітхнув. Критичний слухач, що сидів у глибині його душі, запитував те саме лише декілька хвилин тому, поки він говорив, і, шукаючи відповідь на це запитання, він помітив одну приголомшливу річ: раптом здалося, що невинність втрачала в його очах своє значення одночасно з падінням тієї цінності, яку він їй надавав; і хоча він і досі за звичкою, не задумуючись, оспівував її, проте був вражений, помітивши, що в ці хвилини, коли оцінював її безсторонньо, думка про її цілковиту втрату майже не збурювала в ньому жодних почуттів. Отож він зітхнув і, слабо всміхнувшись, відповів:

— Одним словом, леді, я вже став байдужим до цього. Ба навіть більше, я вже втомився від цієї невинності.

— Овва, тоді не варто говорити більше! — її голос став густим, очі заблищали; вона простягла до нього обидві руки. — Ходи-но до мене, і покінчимо з цією твоєю невинністю!

І хоча він узяв її руки у свої, аби показати, що вони в нього тремтять від жадання і вдячності, Ебенезер усе ж таки не обійняв її.

— Те, що я цінував раніше, втратило для мене майже будь-який сенс, — мовив він лагідно, — і коли я думаю, що рано чи пізно це має статися, той кінець, про який ви говорите, так само, як має колись настати смерть, і, ймовірно, за обставин не таких приємних, як ці, ну, що ж, тоді я себе питаю: яка мораль випливає з цієї історії? Невже це означає, що весь світ існує даремно? Чи, може, те, чого світові бракує, ми мусимо постачати йому самі? Моя відчайдушна спроба взяти приступом Меріленд — цей мій похід мандрованого лицарства Невинності й Мистецтва, звісно, я бачу тепер, що це була будівля, зведена навіть не на піску, а на чорному і безмежному серпанку Прірви. Звідси і той голос у мені, який кричить: «Покінчи з цим, ну ж бо!» — тоді як інший стоїть, відчуваючи благоговійний страх перед цим починанням; і бачить у марноті цього почину всю шляхетність, дозволену впалим. Це не просто повітряний замок, говорить цей другий голос, це храм духа, святилище Афіни, де Розум шукає собі прихистку від Фурій, ще жаскіших, ніж ті, що колись переслідували Ореста…

— Досить! — запротестувала місіс Рассекс, але не без нотки сердечності в голосі. — Оскільки зрозуміло, що ви мене не хочете, я беру назад своє запрошення. Але не очікуйте, що я збагну оці ваші балачки про Прірву і Замки: говоріть англійською, як тут у нас в Черч-Кріку заведено, бо інакше я так ніколи і не знатиму, у який спосіб мене образили!

Ебенезер похитав головою.

— Достоту, ось справжнє благородство, чиє милосердя і ласка проявляють себе у відмові! Й ось вам парадокс, бо та ж сама ласка, що додає мені відваги чітко заявити про своє рішення, водночас завдає йому майже смертельного удару!

— Досить; я прагну зрозумілого пояснення, а не лестощів.

Діставши таку підтримку, Ебенезер виголосив, що подарувати їй тут і зараз рештки своєї невинності хоча й було б для нього неабияким привілеєм, а зарівно і великою радістю, однак він поклав відмовити собі у такій втісі, котра, хоч би яка велична, була б однак позбавлена належного смислу.

— Коли я вперше поринув у вир Життя, — мовив він, — Дівоцтво було стягом із єдвабу, яким я тоді розмахував, у яскравих кольорах і щойно зшитим. Тепер, зазнавши всіляких бур, він полиняв і збігся, подерся в битвах так, що навіть той, хто його несе, може взяти його помилково за ганчірку, якою чистять чоботи. Але попри це, він і досі залишається стягом і заслужив на ту останню почесть, що віддасться прапорам: раз уже я мушу втратити його, то не стану кидати по дорозі, але складу із гідністю на полі бою.

І самому поетові цей образ видався далеко не найгіршим, йому він здався прийнятним і необразливим, а також прозорим і щирим. Одначе, чи поділяла дружина мірошника його думку, він так ніколи й не довідався, бо коли він уже готувався спитати про це, вона, умить пополотнівши, підхопилася з канапи, почувши якоюсь хвилею раніше, що хтось біжить дорогою.

— Моліться Богу, щоб він уберіг вас до того дня, коли ви надумаєте здатися, — сказала вона тремтливим голосом, у якому бринів страх.

— Ось у дверях мій чоловік!

14

Дружина мірошника двічі впадає в забуття, мірошник — один раз, а поет, який порівнює життя із безсоромним драматургом, жодного разу

Переляк місіс Рассекс, який так не в'язався з її вдачею, нагнав на Ебенезера такого жаху, що коли він побачив мірошника, який увірвався, розмахуючи своєю шаблюкою, із ним ледве знову не приключилося те лихо, якого він зазнав у «Володарі морів» у Плімуті.

— Заради Бога! — закричала місіс Рассекс, підбігаючи до чоловіка. — Що сталося?

— Побачиш, хвойдо, я не буду я, коли не тільки йому, а й тобі не зітну голову!

Він спробував було одіпхнути її вбік, аби дістатися поета, який зіщулився від страху, але вона обвила його, як плющ дуба, так що він, припадаючи на одну ногу, міг тільки шкандибати по вітальні.

— Стривай, Гаррі, ти помилився! — благала вона. — Які твої підозри? А хай мене Бог поб'є, якщо між цим чоловіком і мною щось було!

— Та це я поб'ю тебе! — кричав мірошник. — І мені байдуже, уповноважений він чи ні, уся його вина ясно написана прямо на отій його паскудній морді!

— Бог свідок, сер! — став благати Ебенезер. — Ми з мадам Рассекс лише розмовляли!

Але хоч якими правдивими за своєю суттю були ці слова, на його обличчі читалося, що це не зовсім так. Він скочив убік, коли мірошник замахнувся, щоб вдарити.

— Ану, стій на місці, кат тебе бери!

Мірошник зупинився на мить, аби тильним боком вільної руки відважити своїй дружині такого ляпаса, що вона з криком впала на підлогу.

— А тепер подивімося на твою хтиву утрібку!

Ебенезер усіляко намагався сховатися за столом у вітальні, що відділяв його від каліцтва.

— Облиш його! — заверещала місіс Рассекс. — Ти краще знайди іншого, поки він не відфайдолив Генрієтту!

Ці слова, поза всяким сумнівом, врятували поету життя, бо Гаррі Рассекс, зіпершись на одну руку і перескочивши через стола, уже загнав його в кут. Але від згадки про Генрієтту, про яку він, вочевидь, забув, мірошник ледь не збожеволів від люті; він обернувся до дружини, і якусь мить Ебенезер був певен, що тепер її спіткає та доля, якої йому вдалося на якийсь час уникнути.

— Він забрав її до лісу, — швидко сказала місіс Рассекс, — і поклявся, що вб'є її у млі ока, якщо тільки я чи сер Бенджамін спробуємо стати йому на заваді.

Немов поранений дикий кабан, що відчув запах крові свого кривдника, мірошник видав щось схоже на пронизливий зойк і свиняче рохкання водночас і кинувся надвір.

— Бігом до млина! — вигукнула місіс Рассекс до Ебенезера. — Скажи Генрієтті, щоб вона непомітно втекла до лісу, де Гаррі та я змогли б її знайти, а ти зі своїм приятелем сховайся у візку Мері!

Поет зірвався, щоб виконати її вказівки, але, ступивши надвір всього лише на декілька секунд пізніше за мірошника, побачив, що їхня хитрість провалюється просто в них на очах. Мері Манґамморі, ведучи загублену Афродіту, вбігла, важко дихаючи і крекчучи, на подвір'я саме тоді, коли мірошник знову звідти вискочив; тим часом, хоч Ебенезер, стоячи на сходах біля входу, і не міг їх бачити, Макевой чи Генрієтта, а може, вони обоє визирнули з млина, аби подивитися, що там за метушня, бо хоча Рассекс попростував у бік лісу, Мері, нічого не знаючи про цю хитрість, кинула недоуздок, за який тримала Афродіту, і щодуху побігла до млина з криком: «Назад! Сюди йде сер Гаррі!». Мірошник крутнувся на місці й вайлувато побіг до них. Із млина почувся вереск, у відповідь на який пролунав ще один, цього разу кричала місіс Рассекс, що пробігла, як здавалося, навперейми своєму чоловікові декілька кроків і, чи то спіткнувшись, чи то зомлівши, впала на землю.

Ебенезер також побіг, але не мав жодної гадки, що йому робити. Він досі був дещо ближче до млина, ніж Рассекс, і міг би його випередити, але, оскільки він не мав при собі зброї, це було б самогубним кроком, до того ж безрезультатним. Однак він не міг стояти осторонь чи шукати собі порятунку, коли на Макевоя, а, можливо, і на дівчину чигала смерть. Отож він прибіг на подвір'я, не маючи жодної мети, і, коли Рассекс, не кинувши на нього навіть погляду, пробіг поруч, він повернувся і побіг слідом, тримаючись на безпечній відстані за десять ярдів від нього.

Мері тим часом кудись зникла, але щойно Рассекс увійшов до млина (звідкіля одразу почали долинати нові зойки Генрієтти), вона викотилася з-за рогу в надзвичайно збудженому стані.

— Їй-богу, містере Кук, я зробила все, що змогла, але що далі ми відходили, то ревнивішим він робився, аж поки не сказав, що не піде далі, а хоч би й заради самого короля! Ні, не треба заходити, сер, адже йдеться про ваше життя! О Боже, а ондечки лежить Роксі, геть нежива!

Вона поспішила до впалої Роксі, яку, як вона вважала, проштрикнули шаблею, й Ебенезер, не звертаючи уваги на її пораду, швидко відновив свій шлях до млина. Рассекс уже збирався по східцях, що вели до вузького містка біля коша для зерна; Макевой дерся нагору по другій драбині, що вела від коша на горище, а біля краю горища стояла гарненька Генрієтта, вдягнена у нижні спідниці, чим викривала свою провину, і верещала.

— Ха! Далі тобі вже не втекти! — кричав з помосту мірошник, й Ебенезер зрозумів, що коханці потрапили в пастку.

— Відкинь драбину! — крикнув він Макевою. Ірландець почув його і кинувся виконувати його пораду саме тоді, коли Рассекс почав лізти по драбині. Але хоча та не була ані прибита цвяхами, ані прив'язана, її повздовжні балки вклинилися між двома балками перекриття і надто міцно трималися, щоб Макевой міг вивільнити їх звідтіля, де стояв. Мірошник із зусиллям виліз на другу сходинку, на третю і на четверту, тримаючи в руці шаблю і спостерігаючи за тим, як борсається його жертва.

Опинившись тепер сам на помості, Ебенезер дивився на це, і серце в нього завмирало.

— Кинь що-небудь донизу, Джоне! Збий його звідти!

Макевой з шаленим поглядом роззирався довкола горища, шукаючи якогось гарматня, щоб метнути, і не знайшов нічого грізнішого, ніж шматок кипарису для розпірки, можливо, десь фути три заввишки і три дюйми завширшки. Якусь мить він роздумував, чи не жбурнути його; Рассекс зупинився і, загарчавши та вишкірившись, став очікувати, щоб вчасно ухилитися від удару. Однак Макевой передумав і, встромивши розпірку за останню сходинку драбини нагорі й використовуючи край горища як точку опори, наліг усією своєю вагою на інший край. Почувся гучний тріск; Ебенезер затамував подих; але, вочевидь, ані сходинка, ані важіль не переломилися, бо Макевой поставив обидві ноги проти кінців драбини, що виступали, щоб мати додатковий виграш у силі, і знову наліг. Ще раз щось затріщало; Ебенезер помітив, як драбина посунулася на якийсь дюйм зі свого місця, і мірошник, не знаючи, що йому робити — чи то швидше дертися нагору, чи злазити, поки не впав, — ще міцніше вхопився обома руками й почав сипати прокльонами. Новий кут, під яким опинився важіль, зменшив його плече, і Макевой, який намагався припідняти і відштовхнути драбину, втратив у силі, але тут йому на поміч скочила Генрієтта, і з третьої спроби їм вдалося звільнити драбину з полону між дошками. Слабкий нахил не дав їй впасти одразу, і за ту мить, що знадобилася Макевою, аби посунути її вбік, мірошник встиг вдало зістрибнути на поміст.

Макевой розсміявся.

— Кохання все перемагає, ваша високосте! Спробуйте тепер убити нас, сер!

Рассекс підвівся і грізно потрусив шаблею у напрямку горища.

— А кат його бери, добра робота. Але те, що тримає мене внизу, триматиме вас нагорі, і ми ще побачимо, скільки ви протягнете там на своєму клятому коханні! Багацько фортець, які витримали найлютіші приступи, взяли облогою!

Ебенезер спостерігав за цим з протилежного кінця того ж таки помосту, на якому тепер стояв мірошник. Йому не спадало на думку, що його місце було доволі-таки небезпечним; уся його увага була тепер прикута до коханців, і коли він пригадав, що Макевой нічого не знає про історію викрадення, яку вигадала місіс Рассекс, йому до голови стрельнула одна хитра штука, але ця картина, що раптом постала в його уяві, завадила йому підійти до справи більш розважливо.

— Послухайте, сер! — крикнув він мірошнику досить голосно, аби вони могли почути і скористатися з цієї поради. — Я благаю вас, не треба випробовувати його гнів, поки ваша донька в його пазурах! Хоч якої кривди він вам завдав, а все ж краще відпустити його, ніж дозволити, щоб він убив Генрієтту просто у вас на очах чи піддав її тортурам, як то мають звичай робити чоловіки в безвиході…

Він не встиг закінчити; чи чув Рассекс його підказки Макевою раніше, чи то він тільки зараз уперше помітив його присутність, але в усякому разі стало зрозуміло, що він змінив свою думку щодо невинності поета. Він повернувся до нього, розмахуючи своєю шаблею, і сказав:

— Той, хто наставляє роги іншому, хай стережеться, щоб йому самому їх не пообламували!

Ебенезер не став гаяти часу і, хутко збігши на землю вниз по драбині, що стояла поблизу, побіг до входу, де побачив Мері та дружину мірошника, які стривожено спостерігали за цим. Але хоч місіс Рассекс і була приголомшена тим, вона все ж таки не втратила голови; перш ніж Ебенезер встиг дістатися дверей, вона підбігла до драбини, що впала.

— Давай, Генрієтто! Лізь униз, поки він женеться за сером Бенджаміном!

Вона віддала цей наказ настільки відкрито й передчасно, що, найімовірніше, її метою було лише відволікти увагу чоловіка. Якщо це було так, то її задум спрацював: мірошник на помості зупинився на півдорозі й переводив свій лютий погляд то на неї, то на горище.

— Я вас усіх четвертую!

Ебенезер уздрів якийсь металевий прут з гаком на кінці, схожий на кочергу, що був приставлений до стіни, і, вхопивши його, кинувся на захист місіс Рассекс.

— Ідіть до заїзду, — наказав він Мері, — і приведіть сюди всіх, з кого цей негідник збиткувався!

— Браво! — крикнув з горища Макевой. — Хай він побігає за тобою довкола жорен, Ебене, поки я спущуся додолу; і тоді він буде один проти всіх, а в мене тут проти його сікача знайдеться ще й серп!

Сказавши це, він жбурнув підпірку в мірошника, застромив щойно знайденого серпа собі за пояс і обхопив ногами один із двох дерев'яних стовпів, що підтримували горище, готовий злізти вниз за першої ж ліпшої нагоди. Мері зникла, побігши виконувати доручення, а місіс Рассекс, не спускаючи очей з чоловіка, силувалася підняти впалу драбину, що впала. Самого ж Рассекса, хоч гарматень, випущений у нього Макевоєм, і не поцілив, здавалося, ось-ось мав грець побити від того гніву, що його розпирав. Повагавшись якусь мить, він зупинив свій погляд на Ебенезері, котрий тремтів як осиковий лист, дивлячись на його сповнене ненавистю обличчя.

— Двоє проти одного — це ненадовго! — Він зробив два кроки до краю помосту і, побачивши, що Ебенезер готується втекти, повернувся до середини і почав видиратися на бильця. Очевидно, його намір полягав у тому, щоб зістрибнути чи злізти вниз на самі жорна, аби не дати Ебенезеру зіграти роль Гектора під мурами Трої.

— Е, ні! — одразу вигукнула місіс Рассекс і, перш ніж її чоловік встиг відпустити поруччя, скочила, щоб потягнути за важіль, який поєднував вал, що на ньому були жорна, із валом водяного колеса зовні. Великий верхній камінь загуркотів і став повертатися, і Рассекс підскочив, втративши опору під ногами.

— Кат його бери! — заревів він, ледь не плачучи. — А хай би кат вас усіх узяв!

Притримуючись вільною рукою, він перекинув ногу через поруччя, щоб знову стати на поміст, і це його й згубило. Коли він перехилився, піхви, пересунувшись до внутрішньої сторони його стегна, миттю опинилися між бильцями; щоб звільнити їх, він втягнув живіт і спробував притриматися кінчиками пальців руки, яка стискала шаблю. Пальці його, одразу сковзнувши, не втрималися, і він, чи то не бажаючи, чи то не в змозі випустити шаблю, аби вхопитися цього разу вже міцніше, перекинувся і впав головою назад. Обидві жінки скрикнули, й Ебенезер відчув, як усе його тіло поколює. Падіння було коротким, а позиція вбивча: каблуки черевиків Рассекса досі були на одному рівні з помостом, коли його голова вдарилася об жорно внизу.

— Вріж йому! — гукнув Макевой до Ебенезера. Але потреби в тому не було, позаяк голова і плечі мірошника скотилися з каменя, і він непритомний ліг на землю. Генрієтта істерично заверещала; натомість її матінка, яка вже було раз скрикнула, мовчки повернула важіль, щоб від'єднати камінь, і тільки тоді поцікавилася в Ебенезера:

— Він мертвий?

Поет боязко оглянув його. Потилиця мірошника була вся в крові там, де він вдарився об камінь, але він досі дихав.

— Здається мені, він живий, але знепритомнів від удару.

Мері Манґамморі обережно зазирнула крізь двері.

— Дякую тобі Боже, помер мерзотник! Жоден боягуз не зважився прийти на поміч, хоч як він з них усіх збиткувався, і пан Поет впорався з цим сам!

— Ні, — сказав Макевой, спустившись нарешті додолу, — він сам упорався із собою, цей сер Гаррі, і він ще не мертвий. — Він підібрав шаблю і приставив її до горла мірошника. — З вашого дозволу, місіс Рассекс…

Але дружина мірошника хоч і не виказувала жодних почуттів стосовно того, що з ним трапилося, усе ж не дозволила завдати останнього смертельного удару.

— Спустіть мою доньку, сер, якщо ваша ласка, і ми віднесемо мого чоловіка до ліжка.

Усі присутні виказали подив, і всі, окрім Ебенезера, були цим обурені.

— Цей мерзотник може отямитися будь-якої хвилини, і тоді він знову візьметься за нас! — заперечив Макевой.

— Я так гадаю, що ви і сер Бенджамін уже будете далеко від Черч-Кріка, коли він опритомніє.

— А що буде з вами, леді? — запитав Ебенезер.

— І з Генрієттою! — підкинув Макевой.

Місіс Рассекс відповіла, що попри всі його погрози, найгірше, що він може зробити, так це побити їх обох, але для них це вже не вперше.

— Воля ваша, коли вам смакують різки, — різко мовив Макевой, — але Генрієтту цей катюга і пальцем не зачепить! І якщо буде треба, то я її заберу звідси, з цього округу!

— Генрієтта може їхати чи залишатися, то вже як їй буде завгодно, — вирекла місіс Рассекс.

Мері Манґамморі подивилася на непритомного мірошника і похитала головою.

— Я тебе, Роксанно, не розумію! Я могла б поклястися, що ти зрадієш, побачивши цю тварюку мертвою, як і будь-хто в Черч-Кріку! Звісно ж, ти не з тих дивачок, які жадають, щоби їх шмагали, адже так? Чи, може, ти належиш до тих тендітних створінь, яких навіть поранена гадюка розчулює до сліз?

Місіс Рассекс махнула роздратовано рукою в бік своєї подруги.

— Я ненавиджу його, Мері. Це найгрубіший і найжорстокіший чоловік; він перетворив на суцільну муку моє життя і життя Генрієтти. Я одружилася з ним, добре знаючи, що так воно і буде, і Бог мене за цей гріх справедливо покарав; і не мені вирішувати, коли покласти край цій карі.

Ебенезер був зворушений цією промовою, але, ризикуючи образити її, він все ж таки наважився вказати на те, що в минулому вона не мала жодних докорів сумління, вчиняючи перелюб.

— Ну, і що ж це доводить, — різко запитала вона, — поза тим, що прості смертні подеколи збиваються зі шляху, яким ідуть святі? Це правда, що я його зраджувала із задоволенням; і так само правда, що я зраділа, коли він упав (хоч і не це керувало мною, коли я потягнула за важіль), і я б зраділа втричі більше, побачивши його в труні. Але я ніколи не буду тією, хто його туди вкладе, і жодній живій душі не дозволю його вбити.

Мері пирхнула.

— Матір Божа, від кого я це чую, це Роксі Рассекс чи Марія Магдалина? Принаймні хоч не лікуй цього мерзотника, якщо в тебе залишилася бодай крапля любові до решти людства.

Але місіс Рассекс твердо стояла на своєму і наказала Генрієтті, яка вже вдяглася належним чином після порятунку з горища, допомогти їй перенести й досі непритомне тіло мірошника до його покоїв. Дівчина якось непевно подивилася на Макевоя, у чиїх очах прочитала кинутий їй виклик, і відмовилася слухатися.

— Прошу тебе вибачити мені, мамо, але я й пальцем не поворухну, щоб урятувати його. Сподіваюся, він помре.

Мати на якусь хвилю насупила чоло; але подумавши, всміхнулася і виголосила, що коли Генрієтта має намір «віддати себе під опіку» пана Макевоя, то вона благословляє їх, і вони обоє можуть собі вирушати, і краще це зробити якомога швидше, поки Рассекс не отямився; потім, здивувавши Ебенезера і Макевоя, вона додала, швидко пробурмотівши щось французькою, із чого поет зміг вирізнити тільки іменник dispense de bans[88] та прислівник bientôt[89]. Генрієтта зашарілася, неначе дівиця, і відповіла спочатку зрозумілішою французькою, що хоч у неї і є підстави вірити, що Макевой і справді захопився нею à la point de fiançailles[90], вона не має жодного наміру ставати його дружиною, поки не дізнається краще про його майновий стан.

— А натепер, — повела вона далі англійською, — я збираюся залишитися тут, із тобою, і розділити з тобою всі нещастя, але хай мене візьме дідько, якщо я хоч чимось пришвидшу їхній прихід!

— Гарно сказано! — Мері заплескала в долоні. — І я також не стану цього робити!

— І я також, — долучився Макевой. — І я не стану тікати, як миша, поки не прокинувся кіт. Я збираюся стояти на варті біля його покоїв із цією шаблею, якщо ви дозволите мені, або ж он там край лісу, якщо будете проти, — і та година, коли він у гніві підніме руку на Генрієтту, буде його останньою на цій землі або ж останньою моєю.

— У мене немає сил віднести його самотужки, — місіс Рассекс стала просити Ебенезера. — Прошу вас, допоможіть мені, сер.

Відчуваючи себе почасти відповідальним за стан мірошника, Ебенезер погодився. Від цього короткого обміну французькими фразами у нього почало якось дивно гудіти в голові, так що він ледве чув заперечення інших, аж поки Мері, коли вони залишали млина, не сказала:

— І чого це ти так стала перейматися здоровлям того чортяки, Роксі? Було ж колись таке, що ти радо кинула його напризволяще, аби його там і прибили?

— Саме той раз і був мені наукою, — відказала місіс Рассекс, — бо інакше б я нізащо не викупила його. І якби вони викинули його на корм акулам, я так гадаю, що сама вкоротила б собі віку.

Декілька місцевих мешканців зібралися на дорозі між заїздом і млином, щоб вивідати, чим же скінчилася ця бійка; угледівши поваленого мірошника, вони видали переможний крик, після чого місіс Рассекс відіслала Мері застерегти, що їхня радість дещо передчасна. Решта ж зайшла в дім; Генрієтта з Макевоєм залишились у вітальні, поки місіс Рассекс із поетом несли свій тягар в опочивальню господаря дому. Мірошник не виказував жодних ознак повернення тями, навіть коли його дружина заходилася обмивати і накладати завій на його рану.

— Я перев'яжу йому голову і приведу лікаря, — зітхнула вона. — Якщо він виживе, то виживе, а якщо помре, то помре. У всякому разі я зобов'язана вам за те, що ви задовольнили мою забаганку. — Вона зупинилася, побачивши дещо спантеличений вираз обличчя поета. — Щось не так, сер?

— Та мені просто цікаво, — відповів Ебенезер. — Якщо вам так заманулося бути моєю боржницею, люб'язна леді, то чи не могли б ви, якщо ваша ласка, сплатити свій борг, дозволивши мені задати вам одне нескромне запитання: чи брав вас і вашу доньку коли-небудь у полон пірат на ім'я Томас Паунд?

Тривога, що враз виникла на обличчі жінки, була йому за відповідь. Вона подивилася на Ебенезера новими очима і здивовано мовила, немов звертаючись до самої себе:

— Авжеж, але ж як це мені не спало на думку раніше? Ваш пошарпаний одяг, історія про кораблетрощу!.. Але вже минуло майже шість років, відколи ви взяли нас у полон між Джеймстауном і Сент-Мері… однак як ви все це не забули?

— Ні, мадам, я ніякий не пірат, — розсміявся Ебенезер, — і ніколи ним не був; бо інакше навряд чи був би діваком, як ви думаєте?

Місіс Рассекс узялася рум'янцем.

— Але ж наша ганьба, звісно, не є предметом пересудів у всій Англії, а ви самі нетутешні. Звідкіля вам стала відома ця історія?

— Вона значно відоміша, ніж вам те може здатися, — дражнився поет. — Клянуся вам, я почув її від мого вихователя в диліжансі дорогою до Плімута.

— Ні, сер, я і так встидаюся! Кажіть правду!

Ебенезер запевнив її, що саме так і було.

— Цей мій вихователь — дивна і дуже складна людина, що почувається як у себе вдома однаково на юті в Тома Паунда чи в кабінеті Ісаака Ньютона; досі я не знаю, хто він у глибині душі — лиходій чи філософ. І сюди я прибув, шукаючи саме його та його брата-дикуна з причин таких доленосних для всіх нас, що я навіть не наважуюся вам про них сказати, і ця справа така нагальна… а хай уже там, ви самі побачите і зрозумієте, щойно я вам розкажу. Цьому чоловіку, люба леді, ви одного разу зробили дивовижну послугу, хоч вам про те і невідомо, і, власне, зважаючи на цю послугу, він і врятував ваше життя і вашу честь від піратів. Ви коли-небудь чули про Генрі Берлінґейма?

Місіс Рассекс ще більше зашарілася і, озираючись довкола, аби впевнитися, що ні її чоловік, ні парочка у вітальні їх не підслуховують, підійшла і зачинила двері до опочивальні. Ебенезер вибачився за свою не дуже ґречну поведінку і попросив пробачення на тій підставі, що доручення, яке він має виконати, дуже термінове, додавши, що Генрі Берлінґейм (котрий, як він дав їй зрозуміти, і був насправді її рятівником і quondam[91] коханцем) нікому більше, звісно, не розказував цю історію, і що він висловлювався дуже поштиво, і був дуже високої думки про місіс Рассекс і її доньку, як це і личить благородній людині. Дружина мірошника зніяковіло зиркнула на двері.

— Дозвольте мені вас ще раз запевнити, — сказав Ебенезер, — що вам не треба тривожитися за честь Генрієтти. Макевой нічого про це не знає.

— Я так гадаю, він уже встиг дізнатися, що вона не дівиця, якщо ви про це, — відверто мовила місіс Рассекс. — Але я маю вам сказати, містере… Бенджамін… хоч питання честі — це справа пуста і вона нічого нам не додає, втім, ваш вихователь — дуже незвичайний коханець, про якого мені ще ніколи не доводилося чути ні перед тим, ні потім, і скидається на те, що ви маєте неправильне уявлення про нашу пригоду…

Ебенезер, знітившись, опустив очі й визнав, що він і справді донедавна помилявся у цьому питанні — і то не тільки стосовно двох присутніх тут леді, і лише зовсім нещодавно йому відкрилася цікава правда щодо Берлінґейма.

— О Боже, леді, я маю вам стільки розповісти! Про Берлінґеймові пошуки, у яких ви самі відіграли далеко не останню роль! Про моє надскладне завдання, у якому ви також можете зіграти свою роль! Яким же безсоромним і напрочуд дивовижним драматургом є Життя, яке щодня підлаштовує такі неймовірні збіги обставин, які й Чосеру не снилися, і наважується крутити такі коверзні, що й сам Боккаччо такого б не наплів!

Місіс Рассекс погодилася з такими думками і висловила готовність вислухати всю історію, але спочатку перекинулася декількома словами наодинці з Генрієттою, аби її донька намарне не турбувалася.

— Здається мені, що мій чоловік ще не скоро становитиме небезпеку, і хоч би якими важливими були ваші пошуки, я цілком певна, що вони можуть зачекати до ранку. Приємно буде провести вечір, слухаючи вашу розповідь, сер Бенджамін.

— Ну, що ж тоді, можливо нам було б варто вже покінчити із цими нашими прибраними іменами? — Він сміливо обійняв за стан місіс Рассекс. — Із мене такий же сер Бенджамін Олівер, як із Макевоя уповноважений Його Королівської Величності з вітряків та водяних млинів; ви чули, як Мері називала мене «містером Поетом»?

Він відчув, як дружина мірошника вся напружилася, і прибрав свою руку, вважаючи, що таке вільне поводження їй не дуже сподобалося; аби приховати своє сум'яття, він вдав, що вона була стурбована якраз отим його фахом.

— Ох, невже поет настільки менш привабливий, ніж лицар? А якщо він часом носить пишний титул на кшталт Лауреата Меріленду?

Місіс Рассекс відвела очі вбік.

— Ви заміняєте одну машкару на іншу, — коротко мовила вона.

— Ні, клянуся вам! Я Ебенезер Кук, який колись прикидався, що носить титул Лауреата Меріленду.

Дружина мірошника, почувши це, здавалося, не стільки поставилася з недовірою, як розсердилася.

— Чому ви мені брешете? Я знаю напевно, що Лауреат Меріленду цієї хвилини мешкає в Молдені разом зі своїм батьком і геть ні в чому на вас не схожий.

Ебенезер розсміявся, хоч і був дещо збитий з плигу її поведінкою.

— Для мене не дивина, що якісь лихі люди найняли цілу купу нових самозванців; те, що ними рухає, і досі мене вражає, але я вже звик до їхніх засобів. Та подивіться мені просто в очі, моя дорога Роксанно: я клянуся всім, що мені дороге, що я Ебенезер Кук із Сент-Джайлзу і Молдену.

Місіс Рассекс повернула до нього своє бліде обличчя, недовірливо дивлячись.

— Святий Боже, а що коли ми… — вона повернулася до дверей, поклала руку на клямку і, зомлівши, впала на підлогу, де і зосталася лежати, так само непритомна, як і її чоловік.

15

Переслідуючи різноманітні цілі, поет зустрічає роздичавілого чоловіка-дикуна і розанглізовану дружину-англійку

Генрієтта і Макевой швидко прибігли на поклик Ебенезера, і з допомогою Мері Манґамморі місіс Рассекс вклали до ліжка в покоях Генрієтти. Коли декілька хвилин по тому її привели до тями, давши нашатирю, то вона за посередництвом Мері наказала Ебенезеру негайно залишити її дім і більше ніколи не повертатися.

— Ох ти ж і підступний звідник, Ебене! — заходився шкилювати з нього Макевой, хоч його так само, як і решту, ця вимога спантеличила. — І що ти там такого намагався зробити в тій кімнаті?

— Клянуся перед Богом, я нічого не зробив! — заперечував поет. — Послухайте, Мері, скажіть їй, що я негайно піду, але маю знати, чим же я її образив, і хочу вибачитися перед нею!

Мері переказала його слова і, повернувшись, повідомила, що місіс Рассекс не хоче пояснювати цю свою вимогу і не стане слухати жодних вибачень.

— Вона сказала: «Цей чоловік нічого такого не зробив, але я не можу приймати його в своєму домі», — отакими були її слова! А хай мене дідько візьме, якщо мені коли-небудь доводилося бачити щось подібне! А ти що скажеш, Генрієтто?

Дівчина погодилася, що така несамовита безпідставна поведінка була зовсім не притаманна її матері.

Ебенезер зітхнув.

— Ну, що ж, тоді я негайно піду і знайду собі місце для ночівлі деінде. Прошу, не думайте про мене щось зле, міс Рассекс, і спробуйте все ж таки дізнатися, що ж за цим криється, бо я не знатиму спокою, аж поки не почую, у чім тут справа, і не загладжу свою провину.

І далі сказав, що вранці він спробує дібрати якогось способу дістатися затоки Тобакко-Стік; і незалежно від того, зазнає ця його двояка місія успіху чи невдачі, він скоро повернеться до Черч-Кріка, де дуже сподівається застати місіс Рассекс, яка вже не так сильно гніватиметься, і якщо навіть і не пробачить його, то хоч принаймні пояснить йому, у чому ж полягала його нетактовність.

— Тобі краще залишитися тут, — сказав він Макевою. — Якщо ми підемо обидва, Біллі Ромлі може подумати, що йому погрожують.

— Ви сказали «Біллі Ромлі»? — запитала Генрієтта.

— Так і є, — підтвердила Мері, — але ти маєш приборкати свою цікавість, поки я і містер Макевой не розповімо всю історію. — А Ебенезерові сказала: — Це ви маєте вибачити бідолашну Роксі, містере Кук. Таким уже важким видався цей клятий день, і вона перевтомилася. А щодо завтрашнього дня, то дозвольте вже мені відвезти вас туди на моєму візку. Мені й самій неабияк кортить побачити цього Біллі Ромлі з причин, про які немає потреби говорити, і не без того, що я можу стати вам у пригоді, щоб переконати його стати на наш бік у тій нашій справі.

Ебенезер із вдячністю пристав на її пропозицію та прийняв від неї в борг два фунти, бо всі його кошти вичерпалися. Він доручив Мері негайно повідомити йому, якщо відбудуться якісь зміни в поведінці місіс Рассекс чи в стані здоров'я мірошника, і вирушив. Він один пішов до заїзду, відчуваючи великий неспокій на душі, і ті кілька тутешніх мешканців, що, очікуючи якихось новин з млина, залишилися тут, зустріли його майже як героя. Оголошення Ебенезера, що Рассексу анітрохи не покращало, усі зустріли з погано приховуваною радістю, і сам трактирник, найнятий мірошником, наполіг, щоб поет повечеряв і переночував тут коштом заїзду.

Під час їжі Ебенезер розмірковував над дивною поведінкою місіс Рассекс. Єдине, що спало йому на думку і чим можна було б пояснити її обізнаність зі станом справ у Молдені й ту сильну відразу, яку вона виказала, почувши його ім'я, — це те, що Рассекс був якось пов'язаний із тією бридкою торгівлею гріхом, яку вели бондар Вільям Сміт і капітан Мітчелл. Нарешті він зібрався на мужності й підійшов до трактирника.

— Послухайте, приятелю, чи чули ви що-небудь про Ебена Кука, який має звичай називати себе Лауреатом Меріленду?

— Ебена Кука? — обличчя чоловіка просяяло. — Та чого ж, чув, сер; це ж той самий хлоп, що заправляє лупанаром на мисі Кука разом із Біллом Смітом.

Серце поета тьохнуло; скидалося на те, що в цьому його припущенні була частка істини.

— Еге ж, це він. Але ж ви його, напевно, ніколи і в очі не бачили?

— Та як же ж не бачив, сер Бенджамін? Бачив. Я зустрічався з ним лише раз, декілька днів тому…

Ебенезер насупився, бо збирався відкрити своє справжнє ім’я.

— То ви кажете, що бачили його?

— Еге ж, бачив, сер, один раз, оце якраз на тому самому місці, де ви зараз стоїте. Звичайної такої собі зовнішності чоловік, нічого такого, що його вирізняло б. Подейкували, що він шукає якусь дівку, яка втекла з Молдену, одну з цих брикух, ну, ви знаєте, але маю визнати, що при мені він про це не згадував.

Трактирник вишкірився.

— Він шукав Діву, ми всі добре це знали, і якби він прийшов на декілька днів раніше, ми б таки скерували його до неї. Але тоді вона вже була леді Ромлі, ну, то ви вже знаєте, і дідька лисого відвів би його хтось до дружини Біллі, а хоч би вона і була звичайнісінькою хвойдою. Добре, що хоч сера Гаррі не було поблизу… — І на підтвердження своїх слів щодо міс Бромлі, бо ж Ебенезер спробував було взяти їх під сумнів, трактирник знову запевнив його, що це була повія, яка втекла з Молдену. Поет не став наполягати на протилежному з двох причин — йому не хотілося відштовхувати цим трактирника, і йому раптом стрельнула до голови одна тривожна думка: чи не могло часом бути так, що Дівою з Черч-Кріка насправді була не міс Бромлі, а бідолашна Джоан Тоуст? Деякі деталі цієї історії вказували на те, що таке було цілком можливо: дівчина вправно стояла на захисті своєї цноти (хіба Джоан тієї ночі, коли він її покинув, не пропонувала йому жити разом цнотливим життям у Лондоні?), її цілковито незалежна поведінка і твердість духу (що аж ніяк не вказувало на скромну міс Бромлі), її вповні зрозуміла помилка, коли вона сплутала Біллі Ромлі з Генрі Берлінґеймом, і, на жаль, навіть те, що вона нарешті не витримала і дозволила індіянинові викрасти себе. Але, можливо, найпоказовішою подробицею, що свідчила на користь цього здогаду, був той момент, коли «міс Бромлі», не тямлячи себе, наполягала на тому, що її звати Анна Кук: те, що Джоан, божеволіючи від розпачу, ототожнила себе не тільки в корчмі, а й подумки із тією особою, чий перстень вона носила, із особою, до якої вона цілком імовірно почала дуже ревнувати, — ця думка з такою силою вразила його, неначе в тому вже не залишилося жодних сумнівів, і його совість аж застогнала від такого удару.

Але його невідкладне завдання, хай якою дрібничкою воно здавалося в порівнянні, змусило його відкласти на потім роздуми на цю тему. Він передумав і не став відкривати свого справжнього імені, а вирішив іти іншим шляхом.

— Мене насправді цікавить не Ебен Кук; я лише хотів вивідати, чи ви, так би мовити, людина бувала. Я в цій провінції новенький, приятелю, але, як кажуть, парубкові тут, як і в Лондоні, зовсім не обов'язково спати самому завдяки цілій купі таких веселих закладів, як Молден. Тож нічого дивного в тому, що чоловік спитає, чи такий привітний дім, як цей…

Він дав можливість трактирнику завершити речення; очі чоловіка весело заіскрилися, але він похитав головою.

— Е, ні, тут вам не пощастило, сер Бенджамін; старий сер Гаррі ніколи не наважувався перетворити це місце на справжній бурдей, боячись, щоб якийсь аж надто змисний бахур не висмалив Генрієтту на повію.

Поет знехотя відкинув свою здогадку, відчуваючи, однак, деяке полегшення від того, що цей заїзд не був борделем, позаяк не дуже уявляв собі, як би він інакше виплутався з цих розпитків.

— Але все одно я б не хотів, щоб ви думали, що тут, у Черч-Кріку, немає де розважитися, — вів далі трактирник. — Як би вам сподобалося, коли б я вам сказав, що леді, до якої ви маєте звернутися з цією справою, це та сама леді, із якою ви сьогодні приїхали сюди?

— Та невже?

— Клянуся вам! — обличчя трактирника переможно сяяло. — Її звати Мері Манґамморі, Мандрівна Повія Дорсету… правда, вона тепер Настоятелька, ну, ви розумієте… але я ладен закластися от на ту ціну, яку вона бере за вхід до свого монастиря, що вона може дібрати якогось способу… Отакої! Про вовка помовка!

Ебенезер подивився туди, куди був спрямований погляд хлопа, і побачив Мері, яка щойно ввійшла до приміщення і дещо стурбовано роззиралася навкруги. Він перехопив її погляд, і коли вона підійшла до столу, трактирник, щиро привітавши її, вибачився, що мусить залишити їх наодинці й, підморгнувши, заявив, що сер Бенджамін має до неї одну справу.

— Я вдав, що помилково взяв цей заїзд за бурдей, — пояснив Ебенезер, щойно вони могли говорити, не боячись, що їх почують, і коротко розповів про свій здогад і про те, як він у ньому помилився.

— Я могла б позбавити вас необхідності вигадувати цю байку, якби ви спитали мене. Присягаю, містере Кук, я просто не знаю, який ґедзь вкусив бідолашну Роксі!

— Отже, їй стало гірше?

— Та вона геть звар'ювала, хоч у Бедлам вези!

Сам мірошник, за її словами, почувався ні краще, ні гірше, ніж раніше, але місіс Рассекс, замість того, щоб заспокоїтися, після того як Ебенезер пішов, ще більше знавісніла і втратила здоровий глузд: на неї неначе щось найшло, вона то сипала прокльонами, то плакала і впадала в якусь апатію; спроби Мері розважити її розповідями про Генрі Берлінґейма і Біллі Ромлі лише дратували її, викликаючи нові потоки сліз і спалахи гніву; вона нагримала навіть на Генрієтту і вигнала її з кімнати.

— Я так гадаю, що то вона не через вас так осатаніла, — впевнено заявила Мері, — бо чого б це вона тоді так суворо обійшлася з Генрієттою? Ба більше, вона, схоже, гнівається на себе так само, як і на всіх інших; рве на собі волосся, дряпає щоки і кляне той день, коли вродилася на світ! Ні, містере Кук, я переконана більше, ніж будь-коли, що це події цього дня так роз'ятрили їй серце, нічого тут таємничого немає; і я боюся, як би вона цієї ночі геть не стратила розум, і вже без вороття.

Ебенезера це не дуже переконало, але іншого, правдоподібнішого пояснення в нього не було. Він замовив два кухлі пива і, коли Мері скінчила оповідати свої новини завсідникам корчми, розказав їй, що, на його тверде переконання, Дівою з Черч Кріка насправді була Джоан Тоуст. Вона спочатку висміяла цю його думку, а потім вислухала з подивом, сум'яттям і дедалі більшою цікавістю.

— Я тут тобі нічого не можу заперечити, — визнала вона нарешті, — однак я не розумію, чого б це вона стала обирати собі ім'я Меґ Бромлі. А втім, я так скажу, що воно нічим не гірше від решти.

— Я переконаний, що це вона! — вирік поет, і сльози виступили в нього на очах. — Далебіг, Мері, яких тільки нещасть я не накликав на голову цієї дівчини! Якби ж то Бог міг перенести мене цієї ночі до неї, я став би благати її вибачити мене. Якби ж то заради всього святого…

Вираз жаху на обличчі Мері урвав йому мову; дивлячись, поки він говорив, кудись повз нього, туди ж, куди й трактирник, вона також побачила, що хтось увійшов, і її реакція могла налякати будь-кого, хто подивився б на неї тієї миті. В Ебенезера аж мороз поза шкірою пішов.

— Це Гаррі Рассекс? — прошепотів він.

— Свят, свят, свят! — простогнала Мері, і Ебенезер, очікуючи найгіршого, повернувся, щоб побачити це на власні очі. Новоприбулий був не Гаррі Рассекс, а якийсь сухорлявої статури джентльмен, побачивши якого усі завсідники одразу піднялися, щоб з ним привітатися. Серце поета підплигнуло; він розкрив було вуста, щоб гукнути «Генрі!», але якраз вчасно зупинився, зрозумівши, що цей чоловік був не Берлінґеймом «Ніколасом Лоу», а Берлінґеймом із Сент-Джайлзу, на п'ятнадцять років старшим і засмаглим під сонцем Меріленду, тобто це був зовсім не Берлінґейм…

— Це мій Чарлі Маттассин, що повстав із мертвих! — крикнула вголос Мері.

— Ні, Мері, — прошепотів Ебенезер, — це Біллі Ромлі!

Усі присутні були здивовані цим раптовим вигуком. Сам Ромлі кинув вітатися і, спантеличений, обернувся з усмішкою на вустах. Двоє його приятелів щось пробурмотіли, але він не звернув на них уваги і, підійшовши до столу, за яким сидів поет, злегка вклонився Ебенезеру і звернувся до жінки, на якій було лиця не знати, таким воно стало мертвотно-блідим.

— Я перепрошую, мадам, але мушу вас спитати, чи не назвали ви щойно зараз ім'я «Чарлі Маттассин»? — Його голос, як помітив Ебенезер, мав такий самий тембр, як і в Берлінґейма, але вимова була радше континентальною, ніж англійською.

— Ви як дві краплі води схожі зі своїм братом! — відповіла Мері й, не соромлячись, заплакала. Інші завсідники підійшли ближче, аби подивитися, що тут сталося; Біллі Ромлі чемно попросив їх дозволити йому самому довідатися, в чім тут справа, і вони повернулися на свої місця.

— Ви дозволите мені тут присісти поруч з вами, сер? Дякую. А тепер, моя люба леді…

— Прошу вас, дозвольте мені пояснити, сер, — втрутився Ебенезер. — Просто неймовірний збіг обставин привів вас сьогодні ввечері сюди!

— Я цілком згоден, — мовив Біллі Ромлі. — А щодо пояснень, то, може, їх і не треба буде зовсім: моя люба леді, чи ви часом не міс Манґамморі?

Подив на обличчі Мері одразу змінився страхом.

— Але ж, містере Ромлі, ви не думайте про мене зле, я присягаюся…

— Що ви ніяким чином не причетні до смерті Маттасинемаруга? Дозвольте ж і ви мені присягтися, міс Манґамморі, що ніхто, окрім Маттассина, не причетний до смерті Маттассина. Він сам себе занапастив, я визнаю це, і хоч, зважаючи на той його вибух почуттів, могло здатися інакше, втім, я знаю, що він помер, зберігаючи ваш образ у своєму серці. — Він усміхнувся. — Але звідки ви могли знати, що я його брат? Невже тільки завдяки цій схожості між нами?

Мері досі була надто спантеличена тим, що відбулося, аби здобутися на якусь зв'язну відповідь, тож Ебенезер пояснив:

— Нам довелося почути історію ваших пригод від звіролова Гарві Рассекса, сер…

— Любий Гарві! Оце справжнісінький джентльмен! Тож тоді ви знаєте, що раніше мене звали Коханкоупретс, або Білогорлика Дзюбок; втім, це пояснює далеко не все.

— Справа, яка мене привела сюди, з'ясує решту, — мовив Ебенезер. — Я прибув до Черч-Кріка, аби принести вам звістку від таяка Чікамека.

Уперше досі спокійний Біллі Ромлі, здавалося, втратив самовладання: брови його насупилися, очі зблиснули таким вогнем, що у поета аж кров захолола в жилах, бо ж йому так часто доводилося бачити цей спалах гніву в очах Берлінґейма.

— У таяка Чікамека немає ніяких звісток, які б мені хотілося почути, — сказав він з погрозою в голосі.

— Може, й нема, сер, — одразу ж погодився поет, — втім, мушу сказати, що як джентльмен ви не можете відмовитися вислухати мене: я присягаю вам, що життя кожного чоловіка, кожної жінки чи дитини у цій провінції у ваших руках!

Біллі Ромлі втупив погляд у кухоль пива, який йому приніс трактирник; здавалося, його гнів тільки укріпився й обернувся на впертість.

— Ви говорите про війну, що насувається. Мені до того немає діла.

Ебенезер передбачав такі труднощі; він зітхнув, змушений примиритися з тим, що йому таки доведеться мати справу із затятістю індіянина.

— Ну, що ж, хай буде так, сер, я більше не буду зловживати вашою люб'язністю. Сподіваюся тільки, що ваш брат Берлінґейм, беручи до уваги мою з ним дружбу, буде більш розважливим.

Ці слова справили очікувану дію. Біллі вхопив його за руку і, широко розкривши рота, витріщився на нього, не вірячи власним вухам.

— А це що за таку підступну штуку вигадав мій батько?

— Цю штуку, пане, вигадав я, щоб переконати вас вислухати мене, бо маю до вас кілька нагальних справ; втім, усе, що я сказав, — щира правда. Так само, як і те, що я із задоволенням повідомив таяку Чікамеку, що ваш молодший брат, Генрі Берлінґейм Третій, не загинув і не пропав; він був моїм вихователем в Англії впродовж шести років і нині перебуває десь неподалік, за декілька миль звідси. — І хоч він і опасувався відвернути від себе цього чоловіка, який також досить сильно його лякав, але від тієї жахливої відповідальності, яка гнітила Ебенезера, йому раптом урвався терпець. — Чорт вас забирай, сер, та відкиньте ви вже свої сумніви й підозри; я стою на боці людства, а не Чікамека! Вам знайомий цей перстень? Еге ж, це перстень Куассапелага, який він дав мені за те, що я порятував його життя, коли він ховався у скелях. Авжеж, ви чули цю історію раніше? Тоді ви знаєте, що хлоп, якого я залишив доглядати за ним, також завдячує мені своїм життям — це був прив'язаний до колоди невільник на ім'я Дрепакка, котрий, я так думаю, був вашим приятелем! Гадаєте, я став би благати вас врятувати життя моїх товаришів, очоливши цю страхітливу ребелію? Я прийшов сюди, бо маю план, а не прохання, сер; план порятувати і англійців, і агатчвупсів! — Він зупинився, аби відновити самовладання, і закінчив уже дещо спокійнішим тоном. — Ба більше, я хотів би поговорити з вами як джентльмен із джентльменом стосовно вашої дружини, адже маю всі підстави думати, що ця жінка мені дуже дорога; і якщо після всього цього вам все одно ще потрібні докази моїх добрих намірів, то знайте, що ми можемо нарешті говорити, не боячись, що в нашу розмову втрутиться ваш ворог мірошник Рассекс — він цієї хвилини лежить на порозі смерті після сьогоднішньої сутички зі мною і моїм товаришем.

Біллі Ромлі був приголомшений.

— Святі Небеса, сер, у мене просто дух від подиву перехоплює! Мій отець, моя дружина, мій давно втрачений брат… у мене просто голова обертом іде! — Він розсміявся. — Тепер ясно, що я вас хибно зрозумів, тож покірно прошу мене вибачити, містере…

— Кук, Ебенезер Кук, з Молдену. — Поет відчув полегшу, спостерігши, що це ім'я, вочевидь, нічого не значило для Біллі Ромлі.

— Пане Кук. — Індіянин міцно потис йому руку. — Але дозвольте мені сказати від самого початку, містере Кук, що попри всі чутки, які стверджують протилежне, моя дружина так само дорога мені, як, за вашими словами, і вам, і її стан (про котрий, я так розумію, ви чули) є предметом, який мене дуже турбує. Щиро кажучи, я й приїхав сюди сьогодні ввечері саме для того, щоб попитати поради в цьому питанні у місіс Рассекс… і дякувати за це Богу!

Мері, нарешті давши раду своїм почуттям, пояснила, що місіс Рассекс нездужає, і, вибачаючись, сказала, що мусить тепер повернутися до ліжка хворої.

— Якщо ви досі збираєтеся відвідати місіс Ромлі, — сказала вона Ебенезеру, — то я їду завтра рано-вранці.

— Ні, — заперечив Біллі Ромлі, — ви повинні бути моїм гостем ще сьогодні ввечері, сер, і на дозвіллі розкажете мені про всі ваші чудеса; тільки так і не інакше! А ви, міс Манґамморі, коли вже мусите зараз іти, переказуйте місіс Рассекс мої спочуття і побажання скоріше одужати і скажіть, що я пораджуся з нею іншого разу; але я мушу невдовзі поговорити з вами про Маттассина — може, завтра? Мені потрібно стільки спитати і стільки розповісти!

Мері була така схвильована, що їй майже відібрало мову, тож вона спромоглася лише пробелькотіти щось на кшталт подяки і залишила заїзд. Біллі уважно дивився їй услід, аж поки вона не зникла, і потім похитав головою.

— Б'юся навзаклад, колись вона була красунею! І навіть зараз, попри все… Не буду вдавати, що розумію її, містере Кук, але я цілком розумію мого брата, мені так здається. — Він повернувся до поета з усмішкою на вустах. — А тепер, сер, що скажете ви? Якщо справа, яку ви маєте до моєї дружини, не передбачає поєдинку між нами за те, щоб здобути її ласку, тоді вирушаймо до затоки Тобакко-Стік; це лише чотири милі по дорозі, і я маю добрих коней, які довезуть нас туди. Просто дивом дивуєшся, коли чуєш цю історію про мого брата!

Ебенезер був у захваті. Він навіть і не підозрював, як сильно тривожився в очікуванні зустрічі з Біллі Ромлі до тієї хвилини, коли доброзичливість цього чоловіка геть розвіяла її. Це була наче чергова зустріч з Генрі Берлінґеймом після тривалої та гнітючої розлуки, але з Берлінґеймом, велич і пишнота якого не були двоїстими, чия доброзичливість не викликала сумнівів; одне слово, це був меткий веселун Берлінґейм, який прийшов колись порятувати його в Коледжі Святої Маґдалени. Ще залишалося непросте завдання — спонукати його врятувати Бертрана і капітана Керна — і ще делікатніше питання — що ж робити з Джоан Тоуст; але в присутності Біллі Ромлі, під впливом його шляхетних манер і владної поведінки Ебенезер просто не міг зневіритися в успіху своєї справи, а тим паче впасти в розпач. Навпаки, підупалий духом, він піднісся; обличчя його пашіло від вдячності, випромінюючи тепло взаємної доброзичливості. Поки він одягав свій каптан, Біллі Ромлі (який так і не скидав свого) ознаймив присутнім у заїзді, що сум'яття, викликане міс Манґамморі, було спричинене тим, що вона переплутала його з іншою людиною, узявши за його покійного брата Чарлі Маттассина, чоловіка, який збився з пуття і якого повісили за вбивство мінгера Вільгельма Тіка та його родини. Ебенезер був здивований щирістю цього чоловіка, але Біллі, виявляється, знав, із ким має справу: хоч вони і були вражені цим викриттям, однак, перемовляючись між собою пошепки, радше співчували йому, аніж виказували якусь ворожість.

— Ну от! — вигукнув Біллі. — Тепер, коли ваші дружини дістали моє благословення у вигляді порції пліток, дозвольте мені поблагословити вже і вас, почастувавши чарчиною!

І коли всім завсідникам, які прийшли від цього в захват, налили чарки, він на додачу купив ще одне «барильце на візок», виголосивши, що день, коли сер Гаррі Рассекс зламав собі карк, не можна було не відсвяткувати. Це твердження зустріли гучними схвальними вигуками, і, коли обоє чоловіків побажали всім присутнім доброї ночі й залізли у візок Біллі, Ебенезер відчув, що йому заздрять усі в корчмі.

Вони зупинилися на якусь хвильку біля млина, де він представив Макевоя об'єкту своїх пошуків, оголосив про свої наміри на найближчий час і довідався, що в той час як місіс Рассекс нарешті заснула, у стані мірошника не відбулося жодних змін; потім вони вирушили на захід вузьким і темним шляхом. Ніч була тихою і морозною; крізь дерева поет вгадував великий трикутник з Денеба, Веги та Альтаїра, хоча сузір'їв, до яких вони належали, не було видно.

— Наша невеличка подорож триватиме десь із пів години, — сказав Біллі. — З вашого дозволу, я б хотів попрохати вас приберегти звістку від мого батька на потім, щоб я сам міг здогадатися про її зміст. Але я мушу вислухати все про того джентльмена, який називає себе моїм братом, і я так гадаю, що, перш ніж ми дістанемося місця, нам було б ліпше сказати один одному все, що ми маємо на думці стосовно моєї дружини. Але ж стривайте: не личить братися до всіх цих нелегких справ на суху горлянку; передусім треба розплести вінок леді Діжечці!

— Їй-богу, — засміявся Ебенезер, — та ви радше близнюк Генрі Берлінґейма, аніж просто брат! Скільки разів я просто згорав від нетерплячки, бажаючи почути якусь новину, що він мав для мене, або ж розповісти йому свою, а натомість мав чекати, поки ми не покуштуємо свинячого сідельця, і вже потім він задовольняв мою цікавість!

Вони скуштували вміст барильця, і добрезний білий ямайський ром приємно обпік поету нутро. Й індіянин, і він закуталися в пледи, і вкупі з ромом і безвітряною погодою це створило їм такий затишок, ніби був місяць квітень, а не кінець грудня. Коні повільно ступали підмерзлим шляхом, колеса візка приємно порипували і похрускували. Ебенезер дав волю своєму тілу, і воно колихалося в такт з ресорами; сама думка про те, що треба буде знову переповісти історію пошуків Берлінґейма і свою власну заплутану історію, досі викликала в нього відразу, але за тих обставин це завдання здалось йому навіть приємним. Зітхнувши, він розпочав, але то було зітхання чоловіка, певного в тому, що його історія стане неабиякою втіхою для її оповідача. Не згадуючи про всі свої сумніви, зауваження, розчарування і подив, він розповів, як капітан Салмон врятував Берлінґейма; про те, як той був у юності моряком, циганським менестрелем і вченим у Кембриджі; про час, проведений ним у Сент-Джайлзі, і про любов близнюків до нього; про його пригоди в провінції як представника однієї зі сторін, що вели боротьбу за владу, і як пірата мимохіть; про те, як його врятували обидві леді Рассекс; про його марні намагання знайти своїх батьків і про те, як поет нещодавно знайшов розгадку цієї таємниці.

— Питання полягало в тому, — сказав він, дійшовши майже до кінця своєї повісті, — хто був між сером Генрі й Генрі Третім і як так сталося, що мій приятель вийшов таким світлошкірим, як і будь-який англієць, тоді як ані в «Особистому діяріуші» сера Генрі, ані в «Таємній історії» капітана Джона Сміта нічого не згадується про леді Берлінґейм. Навіть ця остання частина «Історії», котру ваші люди називають «Книгою англійських дияволів», так і не розв'язала цих питань, оскільки нащадки сера Генрі й Покатавертуссан мали бути мішанцями англійця з агатчвупсом, ким, власне, таяк Чікамек насправді і є.

— Наскільки я зрозумів, це й досі залишається таємницею, — визнав Біллі. — Втім, я не маю жодних сумнівів, що цей чоловік є моїм братом. Просто чудасія якась!

— Так, як і не меншим дивом була та випадковість, що дала мені ключа до розгадки. — Він розповів про те, як вони вдвох з Берлінґеймом відвідали єзуїта Томаса Сміта, який розважив їх, оповівши історію отця Фітцморіса. — Коли я помітив скриню отця Фітцморіса в домі таяка Чікамека і дізнався, що король одружився з дитям того мученика, я дістав відповідь: згідно із законом середніх чисел, їхній союз мав породити не тільки такого, як ви, хто має мішану кров обох своїх батьків, але й чистокровного індіянина і чистокровного англійця у рівній кількості. Тобто Маттассина і Генрі Берлінґейма.

— Який же подарунок ви мені зробили! — стиха вигукнув Біллі. — Брата навзамін бідолашного Маттассина! Я навіки ваш боржник, сер! Але чим же він тепер займається, бо ж він, я бачу, і швець, і жнець, і в дуду грець, і де я можу його знайти? Адже я маю намір негайно розшукати його, чи в Кембриджі в Меріленді, чи то в Кембриджі в Англії!

Маючи на мислі прохання до Біллі про допомогу, Ебенезер відповів, що Берлінґейм і досі дуже заклопотаний політичним життям у провінції як агент лорда Балтимора, на службі в якого він знову і знову наражає своє життя на небезпеку заради справедливої справи. Важко було хвалити спрямовану проти бунтівників діяльність чоловіка, який нещодавно перекинувся на інший бік, зайшовши у спілку з Джоном Кудом (що, наскільки то було відомо Ебенезеру, і сам міг бути найголовнішим ребелізантом і заколотником), але поет дійшов висновку, що Біллі Ромлі радше буде схильний погодитися на той план, який, на його думку, схвалив би його давно втрачений брат.

— Щодо того, де він зараз перебуває, я не дуже певен, бо його домівка там, куди його ведуть інтереси цивілізації. Але моє бажання знайти його не менш нагальне, ніж ваше, бо я знаю, що він поставив би на кін своє життя, аби запобігти різанині. — Отож тут він, хоч і обіцяв приберегти цю історію на потім, не втримався і розповів про ті небезпечні обставини, за яких він довідався про напад, що має статися, й умови звільнення Бертрана та літнього капітана, які висунув Чікамек. — Він хоче, щоб його син, який мав би владу Куассапелага і Дрепакки, очолив агатчвупсів у цьому повстанні. Я ж молю Бога, щоб ви або Генрі, коли ви не зможете зробити цього разом, якось перехитрили б його в ім'я миру і доброї волі; займіть своє місце короля агатчвупсів і використайте свій вплив однаково на благо червоношкірих, чорних і білих. Це не так уже й неможливо, я гадаю, аби ви…

— Але ж, сер, ваша обіцянка, ваша обіцянка! — Біллі підняв руку. — Перейдімо до моєї дружини. Перш ніж ви мені розкажете, у чому ваша справа, чи можу я припустити, що вам відома історія нашого… женихання?

— Авжеж, від Гарві Рассекса і Мері Манґамморі, яка почула її від дружини сера Гаррі.

— Обидва ці джерела варті довіри. Тоді, поза сумнівом, ви знаєте, що я розділяю вашу тривогу щодо того стану занепаду, у якому з власної волі перебуває міс Бромлі. Я і досі ще не християнин і не законний мешканець Провінції, сер, а отож не можу по-справжньому одружитися з нею, як того прагну. Але вона й чути про це не хоче, навіть якби це й було можливо; вона не хоче нічого, окрім простого обряду агатчвупсів, який я відправив і який не визнаю ані я, ані закони Меріленду, якщо однією зі сторін виступає англієць.

— Тоді вона насправді не є вашою дружиною, якщо тільки цей шлюб не трактувати у світлі загального права?

Біллі визнав, що так воно, на жаль, і є.

— Я щиро визнаю, як це вже вам відомо, що був ладен узяти її ґвалтом і викрасти, як це віддавна ведеться в агатчвупсів. Я сховався в лісі неподалік млина сера Гаррі і, привернувши певними звуками її увагу, змусив підійти до вікна, після чого й сам їй показався. Я мав на меті перелякати жертву, але замість зомліти міс Бромлі вийшла до мене сама і, коли я спробував було напасти на неї… гм, досить сказати, що нападати зовсім було не треба, вона пішла, бо це був її вибір, і залишається зі мною, бо так схотіла. Ба більше, хоч як я наполягав і вмовляв її жити так, як це і личить справжній леді, вона перетворила себе на дикунку — ба ні, ще гірше, на якусь тварину, яка не хоче ані розмовляти, ані дбати про себе! Вам, напевно, доводилося чути ті байки, в яких я катую її, тримаючи над вогнем? Клянуся вам, що свідомо я не дозволив би й волосинці впасти з її голови, але вона десь довідалася, що індіянські чоловіки мають звичай прив'язувати сварливу жінку біля багаття зі свіжого дерева, аби вилікувати її лихий норов, і вона змушує мене зв'язувати її мотузкою й у такий спосіб обкурювати над вогнищем.

Ебенезер клацнув язиком.

— Як прикро, бідолашна жінка!

Біллі пильно подивився на нього і злегка смикнув віжки.

— Я вам це розповідаю, друже, маючи на те підстави. Я цілком припускаю, що на мій союз із міс Бромлі можна дивитися лихим оком; адже хтозна, попри вашу сердечність, ви можете бути її братом або нареченим і прийшли сюди, аби помститися за її викрадення… Вона нічого не каже мені про своє життя та зв'язки в минулому.

Цим він аж ніяк не хоче сказати, правив Біллі далі, що знімає із себе відповідальність у цій справі; хай яким було минуле міс Бромлі, саме він через свою необізнаність напав на неї в корчмі Рассекса і по тому свідомо вирушив до неї, аби взяти її силоміць; не можна було виключати, що цей її теперішній ненормальний стан був спричинений тим потрясінням, яке вона пережила внаслідок його нападу. Проте він дуже любить її, і зичить їй усякого добра, і ладен зробити все, що завгодно, аби поліпшити її становище чи у якийсь інший спосіб показати, що він не ухиляється від відповідальності.

Ебенезера настільки обеззброїла відвертість і привітність цього чоловіка, що хоч думка про занепад Джоан і ранила його до сліз, однак він не міг знайти в собі гніву на її викрадача.

— Нехай вас притягають до відповідальності люди чеснотливіші, ніж я, — натомість сказав він. — Тільки скажіть мені одне: чи носить ця жінка який-небудь перстень?

— Перстень? Так, носить один, вона його то цілує, то кляне, але нічого про нього не говорить. Це щось на кшталт срібної печатки; я так думаю, що він зроблений для того, щоб відганяти злих духів чи нагадувати про щось, за чим вона шкодує, бо на ньому є слово, схоже на «банно» довкола печатки: B-A-N-N-E.

На якусь мить ця загадка спантеличила Ебенезера; потім він упізнав анаграму.

— О Боже, це якраз те, чого я і боявся! Я більше, ніж наречений цієї дівчини, містере Ромлі; я її чоловік і прийшов сюди, серед усього іншого, визволити її з ваших пазурів! Одначе я переконаний, що ваша вина ще менша, ніж я собі уявляв; це я насамперед несу відповідальність за той жалюгідний стан, у якому опинилася Джоан Тоуст — це її справжнє ім'я, а не Меґ Бромлі, і якщо ви справді любите її і жалієте, то це ви маєте покарати мене, а не навпаки.

Його попереднє почуття благополуччя враз вивітрилося, і він ознайомив Біллі з історією свого зв'язку з Джоан Тоуст і того, яку кричущу несправедливість він учинив щодо неї, чим і пояснювалася її втеча з Молдена і її теперішній ненормальний стан.

Індіянин слухав з великою цікавістю і спочуттям.

— Даруйте, якщо це запитання здасться вам недоречним, сер, — сказав він, коли поет скінчив. — Як я зрозумів, ви кажете, що хоч і пошлюбили цю жінку, втім, ви досі лишаєтеся діваком, правильно? Просто дивовижно! А втім, як я зрозумів, ви натякали, що міс Тоуст, чи то пак місіс Кук… як би це міг сказати джентльмен?.. що ви, імовірно, не єдиний чоловік, який мав можливість насолоджуватися її товариством, і що інші, скажімо так, ставилися до її честі не так поштиво, як ви… Це правда, чи я якось хибно витлумачив ваші слова?

Ебенезер усміхнувся.

— Тут нема чого добирати слів, сер. У Лондоні вона була повією.

— Я зрозумів, — пробурмотів Біллі, але зморшки на його чолі свідчили про те, що це пояснення його не повністю задовольнило.

— І ви, звісно, цілком певні щодо цих речей?

Поет не міг приховати свого гіркого гумору.

— Либонь, ви не дуже обізнані з тим, як можуть поводити себе цивілізовані жінки, сер; спритна хвойда може перелюбствувати аж до самісіньких воріт Пекла і потім продати Люциперу дозвіл розплести їй віночок!

— Достоту так воно і є. А втім, перстень видається таким певним доказом… — і він, дещо розгублений, якось нерішуче дозволив кінцю речення так і повиснути в повітрі. — Ну, ось і кінець нашим здогадам: ондечки стоїть моя хатина.

Дорога вивела їх з лісу до чималенького прибраного поля, яке на півночі межувало з вузькою затокою. На вужчому кінці біля берега стояла хатина, у якій горіло тьмяне світло, а поблизу були надвірні будівлі. Коли вони завели коней до стайні та стали підходити до будинку, Ебенезер почав дедалі більше хвилюватися, очікуючи зустрічі з Джоан Тоуст; найблагородніше, як він вирішив, було б просто покірно постати перед нею, не намагаючись шукати собі якогось виправдання, і чекати, як вона до цього поставиться.

Біля порогу Біллі Ромлі зупинився і поклав руку на поетове плече.

— Друже, я хочу, щоб між нами не залишилося жодних непорозумінь: чи ви маєте намір забрати мою… тобто, я так розумію, свою дружину… чи ви маєте намір забрати її заради її ж власного добра?

— Саме такими і є мої наміри, — визнав Ебенезер.

— Навіть силоміць, якщо в тому виникне потреба?

— Я не маю зброї і не схильний до насильства, сер; моїм єдиним оружжям є слово, і я спробую її переконати, але хтозна, може, вона навіть і слухати мене не стане. Як і ви не мусите запрошувати мене до себе за цих обставин. Я позиватися не буду.

Біллі всміхнувся.

— Ви шляхетна людина! Ну, добре… отже, оскільки ми обидва любимо цю жінку, і обидва відчуваємо себе відповідальними за її стан, тоді нехай питання, як його поліпшити, буде для нас понад усілякі особисті інтереси: кожен запропонує їй свій вихід із цього становища, і ми залишимо право вибору за нею. Може, вона взагалі не схоче мати жодних справ з нами обома!

Ебенезер погодився, знову прийшовши у захват від того, як швидко його господар став такою цивілізованою людиною, і вони ввійшли до хатини. Біля дверей мерехтіла єдина свічка, а у коминку догоряв вогонь останніх жарин; у кімнаті стояв морок і було прохолодно.

— Єгоуканґренепо! — вигукнув Біллі й пояснив упівголоса: — Вона хоче, щоб я називав її цим ім'ям. Єгоуканґренепо!

Почулося якесь бурчання, і на дерев'яній лаві з прямою спинкою, що стояла біля вогнища, щось заворушилося; жінка звелася, сівши спиною до дверей, протерла очі й почухала своє темне розкуйовджене волосся. Замість сорочки на ній був якийсь брудний лахман, вона щось буркотіла і шкрябалася, мов мавпа, яка вибирає на собі бліх. У Ебенезера від цього огидного видовиська запаморочилася голова. Ця проява, встаючи з лави, знову почухала голову, і на якусь мить у світлі свічки зблиснув її срібний перстень. Цей спалах був ледь помітний, але він так засліпив поета, що той умить забув про свій намір. Він побіг, щоб кинутися до її ніг.

— Джоан Тоуст! О Боже, скільки ж горя я тобі приніс!

Почувши звук його голосу, дівчина ледь видихнула від подиву; побачивши, як він ринувся до неї, вона зойкнула і схопилася за лаву, щоб обіпертися. А потім уже настала черга Ебенезера стогнати і затинатися, бо, попри її змінену зовнішність, мерехтливе світло свічки і сльози, що застилали йому зір, він, коли вона повернулася, побачив, що дружиною Біллі Ромлі була не Джоан Тоуст і не Меґ Бромлі, а його сестра Анна.

16

Пропонується широке узагальнення щодо того, як зберегти культурну енергію, проілюстроване за допомогою риторики й необачності

Хтозна, чи то через те, що він надто довго не був у вжитку, чи то від великої несподіванки, проте голос Анни після отого її першого зойку геть зрадив її. Брат і сестра палко обнялися, відчуваючи щиру полегшу від того, що нарешті таки знайшли одне одного, але коли Ебенезер, раз-у-раз зі втіхою повторюючи її ім'я, схлипуючи та шморгаючи носом, заходився пояснювати спантеличеному Біллі Ромлі, що вона йому не дружина, а сестра-близнючка, у нього з'явилося відчуття, що вона немов заціпеніла в його обіймах. Його пам'ять одразу ж заполонили спогади про ті жахливі речі, які він довідався від Берлінґейма, до яких долучилась і згадка про історію женихання принца агатчвупсів, що тепер знову стала викликати в нього відразу. Вони засоромилися своїх обіймів; він навіть не намагався втримати її, коли вона одіпхнула його і, впавши на лаву, залилася слізьми.

— То вона і справді ваша сестра? — запитав Біллі.

Поет кивнув.

— Спробуйте зрозуміти, — сказав він, із зусиллям вимовляючи слова. — Це важка для нас обох хвилина… Я не можу вам зараз усього пояснити…

— Ще буде час, — мовив Біллі. — А зараз моє товариство буде обтяжливим для всіх нас; тож я мушу сказати вам adieu та обіцяю повернутися лише на сніданок.

— Ні! — Анна раптом віднайшла свій голос. Сльози залишили сліди на її брудному обличчі. — Цей чоловік — мій муж, — оголосила вона Ебенезеру.

— Ну, то звісно, — пробурмотів поет. — Це я повинен піти.

— Я вам цього не дозволю, — твердо сказав Біллі. — Хай би що там між вами сталося, це справа сімейна, і її треба якось владнати. У будь-якому разі я збирався трохи поспати у повітці: маю підстави думати, що туди останнім часом унадився якийсь злодюга. — Привід був не дуже переконливий, але ніхто не став з ним сперечатися. Біллі з ніжністю поклав руку Анні на голову. — Прошу тебе, спробуй полагодити свої сімейні паркани поблажливістю і доброзичливістю; дуже прикро бачити, коли брат і сестра не люблять одне одного. Ну ж бо, не хнюпся! І ви, сер: я й так уже у вас у боргу за те, що ви змусили її знов заговорити, і більш ніж вдячний за те, що трапилася нагода відплатити вам тією ж монетою за те, що ви подарували мені брата. Я прошу вас тільки пам'ятати про нашу домовленість: вранці ви повинні розповісти мені новини з острова Бладсворт, і ми подивимося, що тут можна вдіяти.

Анна, похнюпивши голову, нічого не сказала; Ебенезер також, хоч і знітився від того, що не знайшов у собі сил заперечити; але він так прагнув поговорити із сестрою наодинці, що дозволив Біллі розпалити в хаті багаття і піти до непривітної повітки. Він не смів навіть звести очі на Анну; від самої думки про її стан йому хотілося плакати. Якийсь час вони сиділи на протилежних кінцях лавки і, втупившись поглядами в багаття, вряди-годи шморгали носами і витирали очі.

— Ти була в Молдені? — зважився він нарешті запитати.

Краєм ока він помітив, як вона заперечно похитала головою.

— Я зустріла пана Сперданса на пришибі в Кембриджі…

— Тоді ти знаєш про мою ганьбу. І ти, напевно, також зустрічалася… з моєю дружиною, бо я знову бачив твого персня. — Йому підступило до горла; сльози полилися з новою силою, і він, вкрай схвильований, повернувся до Анни. — Я був змушений одружитися з нею або ж загинути, звикаючи до тутешніх умов, так, як померла наша матуся; але вона в тому не винувата, Анно; ти не повинна думати про неї зле. Це правда, що вона повія, але вона вирушила слідом за мною до Меріленду, тому що кохала…

Він знову затнувся, згадавши, як Берлінґейм стверджував, що Анна зробила це через ту саму причину.

— Це через мене вона захворіла на пранці й потрапила в залежність від опію; аби бути зі мною, їй довелося стерпіти такі образи і приниження, що важко навіть уявити, і вона вигляділа мене, коли я хворів, нічого від мене не вимагаючи, ба навіть не зазіхала на мою цноту, я присягаю! Коли все було втрачено, її єдиним бажанням було втекти до Лондона і жити там разом, мов брат і сестра, аж поки її недуги не зведуть її в могилу. І я, Анно… я зрадив цю святу жінку найганебнішим чином! Я втік сам-один; залишивши її помирати на самоті! Це мене ти маєш зневажати, а не бідолашну Джоан Тоуст!

— Зневажати? — Анна, здавалося, була здивована. — Як я можу зневажати когось із вас, Ебене? Ти втратив Молден, бо тебе ошукали, і честь свою так само, адже скрутні обставини, у яких ти опинився, вимагали від тебе одружитися. Прикро, що ти її кинув; це пекельна мука — бути одному!

Вона вирішила, що після цих слів буде краще якусь хвилю помовчати. Потім, обережно добираючи слова і відводячи вбік очі, вона запитала, як же так сталося, що він не в Лондоні. Чи він знав, що вона у Меріленді? Чи здогадувався, що вона кохає Генрі Берлінґейма ось уже понад десяток років і приїхала до Меріленду, сподіваючись вийти за нього заміж? Чи зрозумів він, що саме ті жахливі новини, які їй довелося почути від Бертрана, від пана Сперданса і Джоан Тоуст, і той розпач, що охопив її, коли вона не могла знайти ані Генрі, ані свого брата, і той струс, якого вона зазнала через напад дикуна, що дивовижно нагадував Берлінґейма, призвели до того, що вона опинилася в такому стані? Рясні сльози сорому покотилися з її очей. Ебенезер узяв її за руку, але так і не став відповідати на ці її запитання.

— Щоб розповісти всю мою історію, знадобиться не одна година, — м'яко сказав він, — й останніми днями я стільки разів розповідав ту чи ту її частину стільком різним слухачам, що вже втомився від цього. Присяй-бо, Анно, я можу стільки розказати! Одного разу, коли нас уперше розлучили увечері, ти заплакала й сказала, що ми вже більше ніколи не зможемо надолужити те, що втратимо, бувши окремо, — і я навіть не здогадувався, яким воно було важливим, це твоє спостереження! Наразі нас розділяють не години і не кімнати; таке враження, що ми перебуваємо на вершинах двох гір-близнюків, але ж яка величезна прірва лежить поміж ними! Ми спробуємо поєднати їх, перекинувши місток, перш ніж залишимо цю хатину, хоча, щоб усе пояснити, нам треба цілий тиждень — який же він джентльмен, цей Біллі Ромлі, що дав нам декілька годин, аби ми мали змогу розпочати! Але я так гадаю, що спершу було б краще почути, що ж сталося між тобою та Джоан і що там діється у Молдені тепер, коли туди приїхав наш батько, бо, щоб навести глянс навіть на найдрібнішу подробицю моєї розповіді, може знадобиться ціла година. — І щоб навести приклад, він вирік, що схожість, яка існує між Біллі Ромлі й Генрі Берлінґеймом — це диво не більше, ніж схожість між братами. Анна була така приголомшена цим, що ледь на втратила мову; вона просила пояснити, але Ебенезер був невблаганний.

— Послухай, — сказав він, — ти взагалі не бачила Генрі? Я мушу знати це, перш ніж розпочну.

— Зовсім не бачила, — зітхнула Анна, — і в Кембриджі, і в Сент-Мері його також ніхто не бачив, це ім'я взагалі їм не відоме.

І змирившись із тим, що їй таки доведеться відкласти свої запитання на потім, вона розповіла, як їй було самотньо в Сент-Джайлзі, як у ній поступово ріс страх, що Берлінґейм так ніколи і не дізнається про своїх батьків (бо, як вона сказала, з'ясування цього питання було передумовою їхнього шлюбу), і як вона остаточно постановила залишити батька наодинці з його скаргами, приєднатися до Ебенезера в Молдені й переконати Берлінґейма, щоб він полишив свої пошуки, або ж допомогти йому, чим тільки зможе.

На цьому місці Ебенезер її перервав; повертаючи до себе її обличчя, він сказав:

— Любо Анно, у присутності брата тобі не треба соромитися будь-чого! Цей наш міст має стояти на биках з любові та щирості, бо інакше він впаде. — Він мав на мислі те кохання, яке вона начебто мусила відчувати до нього і щодо якого, як він думав, їм треба було неодмінно порозумітися від самого початку; однак він раптом пригадав, як Берлінґейм стверджував, що Анна і сама ледве здогадувалася про цю свою дивну одержимість, і цілком можливо, що зовсім не усвідомлювала того. Її спантеличений погляд, здавалося, тільки підтвердив це припущення. — Тобто я хочу сказати, — додав він, затинаючись, — що одного разу справи повернули так, що Генрі вважив за потрібне довірити мені деякі свої таємниці… одне слово, я взнав від нього деякі речі, що ти… — він не міг говорити далі; Анна, як і він, зашарілася по саму маківку і прикрила очі долонею.

— Тож тоді ти знаєш, що мій чоловік схожий на нього в усьому, — мовила вона. — Коротше слово, я так само незаймана, як і ти, але, як і ти, я далеко не невинна.

— Давай-но більш про це не будемо говорити! — благально мовив Ебенезер.

— Хіба що тільки ще одне. — Вона прибрала долоню і уважно подивилася на нього. Ебенезер був певен, що зараз вона зізнається у своїй протиприродній пристрасті. Те, що могло зараз статися, викликало у нього ще більшу тривогу, позаяк він підозрював, і в тому Берлінґейм його палко запевняв, що в якійсь мірі він і сам поділяє її; але натомість Анна виголосила, що він не повинен вважати її наївною в тому, що стосується Генрі Берлінґейма. Хіба ж вона не бачила, що найбільшу втіху вони йому справляли удвох? Хіба не викликав він у неї відрази у Сент-Джайлзі своїми амурними розправами про все на світі — від спаржі до собачок різних статей?

— Я так гадаю, що значно легше пізнати когось іншого, аніж самого себе, — мовила вона. — У характері Генрі мало того, про що б я ще не знала. — Вона вперше всміхнулася і зашарілася, раптом щось пригадавши. — Чи ж варт мені сказати тобі дещо, що він від тебе приховав? Я спитала його, перед тим як ви залишили Лондон, чого ти так панькаєшся зі своєю незайманістю, тоді як я так прагну позбутися своєї? І я ще сказала, що коли б ти був на його місці, то ми б уже давно поклали край цій нашій невинності.

Ебенезер почовгався.

— Він відповів, — продовжила Анна, дивлячись Ебенезеру просто в обличчя, — що ти плекаєш у своєму серці велику і потаємну пристрасть до жінки, у якій світ тобі відмовив, і що ти радше залишатимешся і надалі діваком, ніж погодишся на щось гірше!

— Це правда, у певному сенсі, — підтвердив поет. — Одначе це не стільки світ відмовив мені в Джоан Тоуст, як Джон Макевой і…

— Стривай, я ще не скінчила. Я маю зізнатися, Ебене, що ця новина, почута від Генрі, збудила в мені неабиякі ревнощі, хоч я і знала, що рано чи пізно ми все одно маємо когось пошлюбити. Просто ми були настільки близькими, ну, ти розумієш… У всякому разі я спитала, як звати цю леді, що викрала твоє серце, дивуючись, що ти так ніколи і не відкрив цієї таємниці своїй любій сестрі, що колись знала кожну твою думку і кожну забаганку. Генрі відповів, що ти й сам навряд чи усвідомлюєш насправді, хто вона, але навіть якби й усвідомлював, то сила звичаю запечатала б тобі вуста, оскільки об'єктом твоєї пристрасті є… твоя сестра!

Ебенезер аж підскочив.

— Генрі так сказав? О Боже, мерзенним витівкам цього чоловіка немає ні кінця, ні краю! Ти знаєш, Анно, що він мені казав про тебе те саме? Я довідався про твій зв'язок із ним, ну, ти розумієш… це сталося ще до того, як я взнав, що він неспроможний… і мене просто розпирало від гніву і заздрощів…

Він урвав мову, так і не скінчивши речення, але прихований зміст його слів був зрозумілий їм обом. Кімната враз виповнилася напругою і сум'яттям, але цього разу це чуття було відмінне од того, що охопило їх перед тим; їм раптом стало незручно на лаві; Анна, вдаючи, що їй треба почухати ногу, висмикнула руку з-під його руки і відвела погляд.

— Отже, — мовила вона і зупинилася, бо мусила відкашлятися. — Скидається на те, що в його словах усе ж таки було гірчичне зерня правди.

Якийсь час вони не могли розмовляти. Мовчанка була гнітючою, але Ебенезеру ніяк не спадало на думку, як її урвати. На щастя, Анна прийшла йому на порятунок; лагідним, розміреним голосом, немов ніякого відступу від теми їхньої розмови й не було, вона поновила свою оповідь про подорож із Сент-Джайлзу, не вдаючись до жодних додаткових пояснень, неначе було само собою зрозуміло, що нею рухало бажання з'єднатися із Генрі Берлінґеймом. Поету потеплішало на серці.

— Я нічого не чула про його справи аж із 1687 року, відколи ми з тобою залишили його в Лондоні. Потім минулої весни він підійшов до мене і звернувся так, як потім звернувся до тебе в диліжансі до Плімута, видаючи себе за полковника Пітера Сеєра. Коли я нарешті переконалася, що це насправді був він, Генрі розповів мені історію своїх пригод у провінціях, про своє відкриття декількох згадок свого тезка у Віргінії і про всі ті політичні інтриги, у які він був уплутаний.

Ебенезер поставив їй декілька запитань, що безпосередньо стосувалися цього останнього предмета, зізнавшись, що має певні сумніви стосовно добрих намірів Берлінґейма щодо себе і, що важливіше, не цілком певен, чи дійсно діло лорда Балтимора праве, а справа Куда несправедлива. Отож довелося відмовитися від попереднього задуму і розповісти, як Генрі вдавав із себе Чарлза Калверта і Джона Куда, і про те, як він одкинувсь од першого і переметнувся до другого; про те, як Бертран Бертон був переконаний, що сам Берлінґейм і є тим Джоном Кудом; про наявність доказів, які свідчили, що Куд, лорд Балтимор, Берлінґейм і сам Ендрю Кук, усі разом чи, може, хтось із них, безпосередньо причетні до тієї ганебної торгівлі повіями та опієм, про яку Анна довідалася від Бенджаміна Сперданса; і, нарешті, про ту всеосяжну підозру, яка виникла в Ебенезера, що і Балтимора, і Куда не існує взагалі, хіба що тільки коли вони знаходять своє втілення в особі Берлінґейма, або ж вони існують, так би мовити, як абстракції, не маючи до того ніякого стосунку і, можливо, навіть не здогадуючись про всі ці каверзи й чини, що їм приписують.

Анна слухала зацікавлено, але була не дуже здивована поведінкою Берлінґейма.

— Чи є лорд Балтимор і Джон Куд справжніми, чи то лише вигадка, — вирекла вона, — сказати я того не можу, хоча важко було б повірити в те, що таке узагальнення не має під собою якихось підстав. Я також не можу упевнено стверджувати і те, чи є ці двоє супротивниками, чи спільниками, або ж чи протистоять вони один одному в одних справах, а в інших входять у союз і на чиєму боці правда. Але я маю підстави думати, що коли Генрі по-справжньому зацікавлений у цих справах, то він ні до кого з них не привернувся серцем; та він, по щирості, й не суперечить сам собі, коли спочатку тягне руку за одного, а потім за другого. Чоловік, яким він дійсно захоплюється і якому, як я гадаю, служить — це губернатор Ніколсон.

— Ніколсон! — пирхнув Ебенезер. — Таж він, як я чув, ні риба ні м'ясо; він не католик, а втім, бився разом із Яковом на Ганслоу-Гіт; він був помічником Едмунда Ендрю і так різниться від нього, що ці двоє геть зневажають один одного; лорд Балтимор обрав його на призначення королівським губернатором, думаючи, що Ніколсон поділяє його вподобання, але хоч Ніколсон, схоже, і заклопотаний тим, щоб Куд постав перед судом, проте управляє так, неначе лорда Балтимора не існує взагалі, що, звісно, може так і бути.

Але, уже викладаючи ці свої заперечення, Ебенезер дедалі більше переконувався в тому, що ця нова гіпотеза Анни була цілком вірогідною, аж поки його доводи не стали звучати як докази на її підтримку. Ще раніше Берлінґейм зізнавався, що його метою було наструнчити Куда і Ендроса проти Ніколсона на пожиток Балтимору — так би мовити, «зіштовхнути супротивників лобами» на користь третьої сторони. Але чи не Ніколсон насправді був третьою стороною, а Балтимор лобатим супротивником? Якщо виходити з того, що йому довелося чути про його нетерпимість до всіляких мрійників і бунтівників, про його впертість і практичність, його відвагу, завзятість, запальну вдачу і працездатність, вдача Ніколсона, здавалося, мала привабити Берлінґейма радше, аніж характер Чарлза Калверта. Ба більше, хоч Ніколсон і не був ідеалістом, втім (коли Ебенезер поміркував над цим), він був либонь єдиною впливовою людиною, яка насправді щось робила, аби підтримати освіту й культуру, наприклад, на плантаціях: він відкрив Коледж Вільяма і Мері, поки обіймав посаду заступника губернатора у Віргінії, і пообіцяв відкрити подібний заклад у Енн-Арундел-Тауні за громадські кошти. І навіть найменш привабливі риси цього чоловіка — те, що він, наприклад, байстрюк, чи якісь неясні еротичні вподобання, що залишали його байдужим до жіночого товариства і породжували всілякі чутки, що він ґвалтівник і що має протиприродні нахили — це все, як Ебенезер міг легко собі уявити, було цілком привабливим в очах Берлінґейма. Одним словом, те, що почалося як спростування, закінчилося як скарга.

— Чому Генрі не міг розповісти це мені від самого початку, як розповів тобі?

— Це питання не до мене, — лагідно мовила Анна. — Але він не довіряв тобі, Ебене, бо ти був у такому захваті й від своєї цноти, і від патенту лорда Балтимора. Ти ж знаєш, як він мав звичку вдавати із себе адвоката диявола у Сент-Джайлзі; коли маєш справу із Генрі, то ні в чому не можна бути впевненим.

Це пояснення було слабою втіхою поету, але він мовчки слухав, поки Анна розповідала далі свою історію подорожі до Сент-Мері-Сіті й того, як вона натрапила на Бертрана, котрий видавав себе за Лауреата Меріленду, — оповідку, яку Ебенезер уже чув раніше від самого Бертрана.

— Я була змушена зійти на берег біля Черч-Кріка, — сказала вона, — і винайняти візника, щоб доїхати до Кембриджа, звідкіля збиралася дістатися Молдена; але неподалік пришибу в Кембриджі я побачила якогось жалюгідного старого жебрака, що розмовляв із жінкою, якоюсь нечупарою, і хоч я не мала жодного уявлення, хто вони такі, я випадково вгледіла цей перстень на руці цієї жінки…

— О Боже!

Вона показувала його жебракові, і, коли він, побачивши його, розреготався, вона страшенно розлютилася й вигукнула:

— А йди ти до біса, Бене Спердансе! Він усе одно мій чоловік, і звідки нам знати, може, той негідник викрав його, щоб десь прикінчити!

Упізнавши той перстень, що колись належав їй, пояснила Анна, вона здогадалася з того, що їй розповів Бертран, що ця жахливого вигляду жінка мусила бути її невісткою, а згадка про те, що Ебенезера могли викрасти якісь злодії, дуже її стривожила. Вона підійшла до цих двох і назвала себе, після чого ця жінка, попри те що вона тільки-но захищала Ебенезера, заходилася тепер усіляко клясти його, називаючи боягузом, брехуном і бандуром, потім кинула персня просто Анні під ноги й оголосила, що має повернутися до Молдену, перш ніж новий хазяїн цього бурдею, Ендрю Кук, почне її шукати. Почувши новину, що Ебенезер кинув свою наречену і, зі слів містера Сперданса, повернувся з якимось іншим джентльменом до Англії, Анна знепритомніла. Містер Сперданс привів її до тями і розповів, що зараз робиться в Молдені: що бондар Вільям Сміт перетворив його на кубло всіляких гріхів; що хазяїн Ендрю прибув туди з гуртом якихось незнайомців днем раніше, дуже стурбований тим, що йому нічого не відомо про те, де перебуває його донька, і геть знавіснів, почувши новину, що Ебенезер втратив маєток, а побачивши, що ж там насправді відбувається, так розлютився, що його, схоже, грець ударив. Прикутий тепер тимчасово до ліжка, він проводить свій час, проклинаючи все людство, але не дуже було зрозуміло, чи ж то він насправді вже не може повернути собі назад маєток, чи той його гнів спричинений лише кепським станом речей; так само було незрозуміло, чи причетний він до справ капітана Вільяма Мітчелла чи ні, і коли так, то якою мірою.

Ебенезер похитав головою.

— Гай-гай, і що з цього вийде? — І він змалював обставини, за яких під час судового засідання в Кембриджі несамохіть відписав мис Кука, і пояснив, що той інший чоловік, який разом із ним зійшов на борт «Пілігрима», був сам Берлінґейм. — Але моя оповідка має зачекати, поки ти не скінчиш свою, оскільки це нас поверне назад до Біллі Ромлі й до причин, чому я тут. І що ти зробила потім? Повернулася до Черч-Кріка?

— Авжеж, — мовила Анна. — Я не сміла показатися в Молдені, допоки не довідалася б дещо більше про стан батька, і не сміла залишатися в Кембриджі, бо він напевно почув би про це. Я благала містера Сперданса нікому не казати, що він бачив мене, і він пообіцяв дати мені знати, тільки-но про щось дізнається, позаяк він і сам немало був зацікавлений у тому, що відбувається на мисі Кука. Потім я винайняла помешкання в Черч-Кріку під ім'ям Меґ Бромлі, сподіваючись, що дочекаюся того часу, коли можна буде безпечно приїхати до батька, перш ніж у мене вийдуть усі гроші, або ж у якийсь інший спосіб відшукаю ту провідну нитку, що приведе мене до Генрі. — Кінець цієї історії змусив її розплакатися. — Ну, а решту ти вже знаєш…

Ебенезер докладав усіх зусиль, щоб втішити її, хоч і його стан був далекий від спокійного. Од відкриття, що Ебенезер і Берлінґейм не були для неї втрачені назавжди, Анні стало дуже соромно за свій теперішній вигляд, який міг виправдати хіба тільки крайній розпач. Втім, вона не бажала зрікатися Біллі Ромлі.

— Ти не повинна забувати, — сказав Ебенезер, — що перед Богом і в очах закону Меріленду він не твій чоловік, ба він не є ним навіть за звичаями агатчвупсів, бо цей союз так і не мав шлюбних зв'язків.

— Я тепер вийду за нього заміж як належить, — відказала Анна. — А щодо шлюбних зв'язків, то в нашому випадку це річ надто вишукана.

Ебенезер вирік, що відчуває глибоку приязнь до Біллі, але запевнив Анну, що оскільки в тому стані, у якому вона тоді була, вона не могла робити свій вибір відповідально, то зараз не мала жодних моральних зобов'язань підтримувати цей зв'язок.

— Біллі сам підтвердив це: угода, про яку ти чула і на яку він натякав, — це була наша домовленість про те, що ти вільна піти геть або залишитися, як схочеш — обирати тобі. І Генрі, зрештою…

Він не став далі тиснути на неї, розуміючи, що ґрунт під його ногами доволі хисткий. Але як він і боявся, Анна хоч і не стала нагадувати йому, що її щира прихильність до Берлінґейма була доволі сумнівного роду, але вирекла дуже рішуче:

— Я дала Біллі обітницю, Ебене; невже ти хотів би, щоб я порушила свою обітницю? І якщо нам коли-небудь і доведеться розстатися, то це буде з його волі, а не з моєї. Я буду для нього доброю дружиною, наскільки мені стане хисту.

Прикро цим вражений, Ебенезер не сказав більше ні слова; але доручення, із яким він прибув до Черч-Кріка, раптом здалося йому важливішим, ніж будь-коли. Оскільки, попри всю їхню втому, вони навряд чи змогли б заснути, він запропонував гукнути Біллі назад і присвятити решту ночі розповіді про своє скрутне становище і наміри. Досить було лише натякнути на те, що на кону стоїть безліч життів, щоб Анна погодилася на цю пропозицію і навіть сама захотіла піти та привести Біллі.

Вона вернулася не одразу; Ебенезер ніяково посидів якийсь час, зітхаючи, біля багаття. Серед міріад думок, що проносились у його голові, було декілька таких, які він виокремив як ревнощі, одначе не міг їх позбутися: чому він, зрештою, був проти шлюбу між Анною і Біллі Ромлі, який, здавалося, володів усіма чеснотами свого брата і не мав жодних його вад?

Коли вони нарешті обоє ввійшли, Біллі поспішив потиснути йому руку.

— Ваша присутність зробила те, чого я ніяк не міг домогтися, — схвильовано вирік він. — Хай якими будуть наслідки, мій друже, я вже благословляю вас за те, що вона знову стала собою.

Він з благоговінням похитав головою, спостерігаючи, як Анна у цебрику вмиває руки і лице і з прикрістю дивиться на своє волосся й одяг. Тепер, коли його кохана дружина стала нормальною англійською жінкою, її присутність, як, власне, і присутність Ебенезера, здавалося, лякали його; він запропонував знайти щось попоїсти і був присоромлений, коли Анна зауважила, що приготування їжі — то не чоловічий клопіт.

Ця його розгубленість зворушила навіть Ебенезера, водночас здивувавши і викликавши в нього спочуття.

— О Боже, Анно, невже не можна якось позбутися цієї клятої звички їсти щоразу перед тим, як треба поговорити?

Брак зловмисності в його жарті справив чудодійне враження; присутні розсміялися, і Біллі відчув себе дещо розкутіше; було принесено люльки; у миснику відшукалася плящина вина. І, перебуваючи в доброму гуморі, вони повечеряли холодними свинячими реберцями, запивши їх мускателем. Анна дуже жваво переповіла Біллі все найсуттєвіше з вечірньої розмови, і хоча, слухаючи її, Ебенезер подумки ще більше дивувався тому, що ж могло затримати їх там так надовго, обидва чоловіки дивилися на неї очима, сповненими любові.

— Анна Кук із Сент-Джайлзу! — Біллі був у захваті. — До цього ще треба буде звикнути!

Приглушений, майже несміливий голос і манери індіянина глибоко зворушили душу поета; він відкинув як негідну думку про те, що треба було б якось розповісти Біллі про кохання Анни до Берлінґейма. Щоб відволікти свої мислі від цього, він спитав себе, чи може бути так, що «енергія культури», так би мовити, зберігається в межах однієї групи людей так, як фізична енергія, за словами професора Ньютона, зберігається в усьому всесвіті. Йому було цікаво, чи існує якийсь не відкритий досі закон, за яким відбувається компенсація, так що надлишок внутрішньої культури з боку Біллі призвів до того, що Анна звелася до тваринного стану, а коли її стан поліпшився, чого її коханий так палко прагнув, то сам він неодмінно мусив опуститися нижче? Він вирішив, що цілком можливо, що так воно і є, і втратив інтерес до цього питання. Коли, скінчивши вечерю, вони знову запалили свої люльки, він зітхнув і мовив:

— Це була для мене найприємніша година з усіх, які я провів, відколи полишив Лондон, але ця моя втіха має присмак вини; зараз, як я оце сиджу тут із вами і розминаю ноги, а Макевой залицяється до своєї нової коханки, двоє заручників тремтять у хижці на острові Бладсворт. — Він подивився на Біллі, шукаючи схвалення. — З вашого дозволу, друже, я викладу зараз свою справу.

Біллі знизав плечима, зовсім так, як це мав звичку робити Берлінґейм, від чого склянка з вином затремтіла в руках Анни.

— Я так гадаю, що можу вгадати наперед, у чім тут річ, — сказав він і без зайвих пристрастей пояснив Анні, про що тут ідеться, закінчивши історією свого походження і розповівши, як склалася доля його братів. — Мій батько дуже старий, — завершив він, — і він не може тягатися ні силою, ні впливом з Дрепаккою та Куассапелагом. Поза тим, йому двічі не поталанило із синами, які не тільки приречені урвати рід, але й, здається, геть відвернулися від свого народу, бажаючи піднестися аж до самісіньких зірок. — Повернувшись знову до Ебенезера, він сказав: — З вашого дозволу я спробую ще раз вгадати — ви і ваші товариші якимось чином потрапили до рук батька, і ви врятували своє життя, пообіцявши йому повернути давно втраченого сина або ж сина, втраченого нещодавно, або ж обох, аби вони могли очолити агатчвупсів у війні. Чи правильно я кажу?

— Так воно і є, — визнав поет. — Таяк Чікамек дуже засмучений вашою втечею, але врятувало нас те, що я згадав Генрі Берлінґейма. І якщо ви не вважатимете, що з мого боку надто сміливо говорити про такі речі, то ваш дідусь сер Генрі, вочевидячки, таки дібрав якогось способу принаймні одного разу підвестися над своїм недоліком, позаяк він усе ж таки спромігся зачати вашого батька із Покатавертуссан; тепер Чікамек вірить, що коли вада сера Генрі перейшла до його онуків, то, можливо, і чарівний засіб від неї також їм передався…

— Ритуал Священного Баклажана, — усміхаючись, підтвердив Біллі. — Я так гадаю, що це якийсь грубий забобон. У будь-якому разі я про те нічого не знаю… на жаль!

— Не знаєте, але ваш брат Генрі може знати, так вірить Чікамек, оскільки в ньому тече кров сера Генрі й він має такий самий колір шкіри.

— Хай би що ховалося за цією таємницею чарівного баклажана, — безтурботно мовила Анна, — але якщо він і справді має ту дію, про яку ти сказав, то Генрі Берлінґейм знає про це не більше, ніж Біллі. — Вона одразу зрозуміла, якого дала маху, і зашарілася.

— Авжеж, це цілком зрозуміло, — хутко додав Ебенезер, — бо інакше в нього до сього часу вже була б дружина і сім'я, хіба ні?

Але було зрозуміло, що Біллі не пропустив прихований смисл Анниного зауваження. Він нічого не сказав — щонайменше Ебенезер йому не дав, — але посмутнішав і заглибився у свої думки. Ебенезер не менше за Анну шкодував через цей прогріх, відчувши, що це може зашкодити проханню, із яким він мав намір звернутися до Біллі. Втім, він бадьоро заговорив, неначе нічого й не сталося, намагаючись лише, наскільки можливо, уникати всіляких згадок про Берлінґейма.

— Отакі-то мої справи, — вирік він, — як ви і здогадалися: якщо я не зможу привести Чікамеку його сина впродовж тридцяти днів… тепер уже менше… то бідолашних Бертрана і капітана Керна пошматують і спалять на багатті, прив'язавши до стовпа, так само як і мене, бо я пообіцяв повернутися, якщо не впораюсь із цим дорученням, і я так і збираюся вчинити.

— Я більше не агатчвупс, — пробурмотів Біллі. — Якби я бажав зайняти місце мого батька, то не покинув би його. Але я також не бачу, який сенс у тому, щоб обміняти життя ваших друзів на життя всіх білих людей у Провінції.

— Війна станеться так чи інакше, — не вгавав поет, — тільки Чікамек не зможе впливати на її хід. Але моя мета полягає не в тому, щоб дати йому доброго генерала, а в тому, щоб взагалі запобігти цій війні.

На що Біллі відповів зі ще більш похмурим виглядом, що хоч він і дезертир, але ще не впав так низько, щоб зрадити свій народ.

— Я кажу не про зраду, — заперечив Ебенезер, незадоволений тим, як повернулася справа. — У моїх намірах не зрадити агатчвупсів, а порятувати їх…

Біллі наїжачився.

— Думаєте, це ваше жалюгідне посполите рушення може щось протиставити союзу Куассапелага і Дрепакки? Ще до літа скальп вашого губернатора висітиме під стелею у хижі мого батька!

— Прошу вас, сер, вислухайте мене! Якщо Дрепакка домовиться із мсьє Кастеном і «нагими індіянами», то англійців вишпурнуть із Америки, а потім уже не завдасть великого клопоту вигнати і французів слідом за ними; я це визнаю. Але ж я прошу не за англійців, я стою на боці людства, на стороні Цивілізації проти Первісного Хаосу дикунства. Ви тільки подумайте, сер: те, що вам вдалося набути менш ніж за два тижні, вимагало понад двох тисяч років будування; це найсолодше питво, хіба ні? А втім, сусло, яке переганяють, аби його отримати, складається із двох десятків сторіч важкої наполегливої праці та страждань! Ну і що, ви тепер вип'єте, скільки вам треба, і викинете пляшку геть, коли ваш народ знемагає від спраги? Не буду сперечатися, англійці вчинили з вами зле, але ж вигнати їх означатиме загнати себе назад у пітьму.

Біллі не відповів.

— Ну, добре, ось вам мій план, — покірно сказав Ебенезер. — Коли я був у місті вашого батька, то помітив, що Куассапелаг і Дрепакка дуже суперничають між собою; вони вбачають у Чікамекові лише, так би мовити, символічну фігуру і змагаються один з одним за панування в цьому тріумвіраті. Але річ у тім, що жоден з них не має всіх якостей, потрібних для того, щоб бути імператором, хіба ні? Куассапелагу підкоряються індіяни, але, попри всі його чесноти, йому бракує кмітливості та спритності в обстоюванні своїх інтересів; Дрепакка має блискучий розум, одначе він поки що слабкий, за ним немає сили…

— Ви проникливий спостерігач, — мусив визнати Біллі. — Їм пощастило, що таяк Чікамек старий, бо він і розумом своїм, і потугою їх заломить.

— Саме так! — вигукнув поет. — Але ж він таки старий, і в цьому наш шанс! Ви його син і спадкоємець, що перейняв його таланти й успадкує вплив; якщо він відмовиться від влади на вашу користь, тоді для вас не становитиме великих труднощів під'юдити Куассапелага проти Дрепакки і навпаки. Ви єдиний з цієї трійці, хто може правити один. І присяй-бо, Біллі, які ж блага ви можете принести своєму народові! У вашій силі та владі буде розпочинати війну чи ні, і перед її обличчям будь-який притомний губернатор перестане вас гнобити; насильство поступиться місцем чесним перемовинам, і два народи зможуть обмінюватися найкращим у їхніх культурах…

— А чому ви не звернетеся замість мене до вашого доброго приятеля Берлінґейма? — перервав Біллі. — Можливо, ваша сестра могла б знайти якихось витончених засобів, аби його переконати.

— Ох, любий Біллі! — вигукнула Анна. — У мене не було нагоди тобі все пояснити…

— Я звернуся до Берлінґейма, — втрутився Ебенезер, — але не для того, щоб відправити його до Чікамека. По-перше, він англієць і зовні, і за вихованням, він буде чужинцем для вашого народу і ніколи не зможе завоювати вашу довіру; по-друге, він близький до губернатора Ніколсона і має великий вплив у провінціях; він міг би принести більше користі вашій справі в Енн-Арундел-Тауні, ніж на острові Бладсворт, — він відчайдушно шукав додаткових доводів. — Та їй-бо, Біллі, це ж не значить, що ви мусите жити там довічно! Коли ви візьмете владу у свої руки і ніщо вам не загрожуватиме, тоді вашим людям не потрібно буде ховатися; ви можете правити звідси, як і жити тут так само, як живете зараз. А щодо Анни, то вона вже оголосила…

— Досить, — наказав Біллі й підвівся з лави. — Дім належить Гарві Рассексу, а не мені; а ця жінка, як я розумію, належить моєму брату.

— Припини! — прохально мовила Анна. — Я не залишу тебе!

— Тоді ходім зі мною до міста Чікамека, — холодно мовив Біллі. — Агатчвупські жінки роздеруть тебе на шматки. — Він вклонився Ебенезеру. — Я вітаю вас, сер, ви мали дві мети і їх досягли: ваша сестра тепер розуміє, що вона ніяка не індіянка, а я розумію, що не англієць. За декілька днів я повернуся на острів Бладсворт.

Анна кинулась у сльози.

— Ні, якщо ти більше не англієць, тоді мусиш визнати мене за свою законну дружину!

— Із цього приводу, міс Кук, кодекс агатчвупсів говорить цілком чітко; таяк може мати скільки завгодно чужинських коханок, але його дружина повинна бути чистокровною. Добраніч.

Ебенезер став вмовляти його не залишати їх, але Біллі (який тепер став вимагати, щоб вони називали його Коханкоупретсом) був невблаганний.

— Уже майже світанок, а ми ще й не лягали спати, — сказав він. — Я проведу решту дня, приводячи власність мого друга до ладу; завтра ми повернемося до Черч-Кріка, а звідтіля до острова Бладсворт.

Заборонивши Анні йти за ним слідом, він залишив хатину, й Анна, проклинаючи свою необачність, зайшлася плачем. Ебенезера роздирали суперечливі почуття: з одного боку, йому насправді було дуже прикро, що самолюбство Біллі так уражене, і він переймався, щоб його хитрий план від цього не постраждав; однак, з другого боку, ці думки переважала радість від того, що йому вдалося знайти свою сестру й у певному сенсі порятувати її, а заодно, скидалося на те, він усе ж таки досяг успіху і зберіг життя своїм товаришам. Було непросто втішити Анну в її горі, але тут йому на поміч прийшла взаємна втома; здавалося, збігло кілька годин, перш ніж він, добираючи потрібних слів, зміг заспокоїти її та покласти край її сльозам, і коли надворі почало сіріти, вона, вклавшись на лаві, врешті-решт заснула.

17

Уже відшукавши одну неочікувану родичку, поет слухає оповідку про неприступний замок і знаходить ще одного кревняка

Цілий день та вечір Ебенезер і його сестра щосили намагалися повернути приязнь Біллі, але хоч і видавалося, що гіркота його образи вже минула, він усе одно вперто стояв на своєму і, займаючись хатніми справами, по суті, не звертав на них жодної уваги. Його мовчазна поведінка була не єдиною зміною, що відбулася з Біллі: за ніч він скинув, так би мовити, свою цивільну вдягачку і знову перетворився на індіянина. Його англійський одяг поступився місцем вовняній накидці та плюндрам з оленячої шкіри (подібно до того, як Анна, прокинувшись, змінила своє лахміття на пристойне англійське вбрання); своїми рухами він радше нагадував лісника, аніж плантатора; навіть його шкіра, здавалось, якимось чарівним чином стала темнішою, а Анна, ретельно відшкрібши бруд, по-справжньому відбілила свою. День видався важкий, й Ебенезер радів приходу ночі, коли Біллі знову повернувся до стодоли і вони з Анною, лежачи на своїх сінниках, дістали змогу говорити годинами так, як вони це робили в дитинстві. Наступного ранку Біллі замкнув хату та решту надвірних будівель, запряг коней і мовчки повіз їх до Черч-Кріка. Він не схотів сам заїздити до селища, тож зупинився за чверть милі від заїзду.

— Я чекатиму тут одну годину за сонцем, — заявив він; це були його перші слова за останні два дні. — Залишайся із сестрою і пришли мені свого товариша, якщо хочеш, щоб заручники залишились живими.

Марно Ебенезер протестував, стверджуючи, що він обіцяв Чікамеку повернутися особисто; що Анні в товаристві місіс Рассекс нічого не загрожуватиме, якщо мірошник ще не зовсім одужав; що коли він надішле Макевоя замість себе, то виглядатиме і почуватиметься боягузом.

— Одна хвилина з твоєї години вже минула, — зауважив Біллі й відвернувся; на прощальні слова Анни він не відповів нічого.

На той випадок, якщо Гаррі Рассекс уже очуняв і займався своїми справами, Ебенезер вирішив, йдучи до містечка, поводитися обережно, але, наблизившись до заїзду, він побачив Макевоя, а разом із ним ще гурт людей, що зібралися на цвинтарі поблизу. Анна обв'язала обличчя шаликом, аби в ній не впізнали Діву з Черч-Кріка, і вони підійшли до збіговиська.

— Ебене! — крикнув Макевой, упізнавши його. — Їй-бо, який я радий, що ти повернувся! Я боявся, що той дикун прикінчить тебе за те, що ти вкрав його молоду дружину! — Він помітив Анну і зблід. — Це ти, Джоан? — прошепотів він.

Ебенезер усміхнувся.

— Ця подорож була багатша на події, ніж я очікував, Джоне: його малжонкою була не Джоан Тоуст, а моя сестра Анна, але тепер вона вже не його молода.

— Святий Царю Небесний!

— Зараз немає часу все пояснювати. — Ебенезер кинув погляд на те, що відбувалося біля дверей церкви. — Судячи з того, що ти не ховаєшся, можна зробити висновок, що сер Гаррі й досі прикутий до ліжка.

— Уже ні, Ебене, — поважно сказав Макевой. — Ти якраз устиг на його погреб!

Мірошник, за його словами, так і не прийшов до пам'яті й віддав Богу душу тієї ж ночі після падіння. Істеричний стан місіс Рассекс минув, але вона, здавалося, була байдужою до всього, тож можна було подумати, що вона геть заціпеніла; і нікому не було відомо, чи вона розуміє, що відбувається. Генрієтта, звісно, була дуже пригнічена тим, як це все сприйняла її мати, але місцеві мешканці не приховували, що зітхнули з полегшенням, позбувшись цього деспота.

— Я поділяю їхні почуття, — емоційно вирекла Анна. — Він був тварюкою! Але мені шкода місіс Рассекс і Генрієтту, які були до мене такими добрими. Де вони зараз, містере Макевой?

Макевой відповів, що вони в церкві, де от-от мала розпочатися відправа, і він запропонував, щоб і вони втрьох зайшли всередину.

— Ти йди, — сказав Ебенезер Анні, — але до тебе, Джоне, в мене є невідкладна справа: Біллі Ромлі чекає на нас он за тим поворотом, щоб їхати до острова Бладсворт. Ми не можемо його затримувати.

Анна вибачилась і залишила їх на прохання брата, й Ебенезер поспіхом пояснив стан справ Макевою.

— Нам тільки залишається молити Бога, щоб Біллі зробив усе можливе, аби запобігти війні, — сказав він насамкінець, — а ми тим часом маємо врятувати Бертрана і капітана.

— Авжеж, а що потім, Ебене? Куди ми подамося звідти?

— Анна запевняє, що Генрі Берлінґейм служить помічником у губернатора Ніколсона, — відказав поет. — Чи так воно, чи ні — не знаю, але гадаю, що нам треба буде якомога швидше дістатися Енн-Арундел-Тауна і попередити губернатора про повстання, що насувається. А далі невідомо. — Він завагався, не знаючи, як порушити питання ультиматуму, що його висунув Біллі; але Макевой узяв справу у свої руки.

— Було б краще, якби тільки один з нас поїхав, Ебене, а другий залишився тут. Учора пішов поголос, що якийсь знакомитий пірат, чи то Еврі, чи то Аврі, не знаю, як його точно звати, плаває десь неподалік, прямуючи затокою вгору, і на своєму шляху грабує, де попадя. Не думаю, що він стане відходити так далеко від відкритої води, але народ тут уже схопився за зброю, і жінкам потрібен буде захист. Та й, крім того, ти ж хочеш побути зі своєю сестрою, хіба ні?

— Ох, Джоне…

— Ні, тепер ні слова! Ти ж знаєш, який то тягар для мене — завдячувати тобі своїм життям, Ебене; даруй мені цей шанс хоч трохи поквитатися з тобою.

Ебенезер зітхнув і зізнався, що він не в змозі йому тут щось заперечити, бо Біллі, схоже, затаїв на нього образу. Він пообіцяв, що пригляне за Генрієттою, і поклявся, що коли заручники не прибудуть за чотири дні живі та здорові, то він приведе посполите рушення Меріленду на острів Бладсворт. Макевой вирішив іти без подальших зволікань; Ебенезер, немало побоюючись, провів його до візка Біллі, попрощався і повернувся на цвинтар.

Попри збуджений настрій селян, наступні декілька днів виявилися для Ебенезера й Анни щасливими і були позбавлені майже будь-яких турбот. І справді, страх перед піратами (підставою для якого було повідомлення губернатора Ніколсона, що у водах Меріленду помітили корабель Бена Довгела Еврі «Фенсі» і бригантину капітана Дея «Йосія») виявився тим лихом, що не без добра. По-перше, чутки про каперів, що чинять напади, змусили всіх проводити більшість часу вдома, і таким чином це, вкупі зі смертю сера Гаррі Рассекса, яка відволікла увагу мешканців, дало змогу Анні уникнути незручного для неї становища; і водночас це так само позбавило Ебенезера необхідності й далі вдавати із себе сера Бенджаміна Олівера або відкрити своє справжнє ім'я. По-друге, хоч Генрієтта і була занепокоєна новиною про те небезпечне відрядження, у яке довелося вирушити Макевою, однак вона була у захваті знову побачити «міс Бромлі», і вони дуже швидко зробилися щирими подругами, і хоч Анна і Мері Манґамморі (яка також гостювала в них) добре ладнали між собою, місіс Рассекс, видавалося, була дуже збентежена присутністю близнюків; Ебенезер відчував, що вона навряд чи схотіла б приймати їх як гостей, якби не ті обставини, за яких жінки потребували чоловічого захисту.

Її поведінка була доволі дивною і суперечливою: у їхній присутності вона ставилася до них стримано, ба навіть дещо вороже, але тільки-но вони наважувалися поткнути носа куди-небудь надвір, вона, здавалося, починала сильно турбуватися про те, щоб з ними нічого не трапилося, і з явним полегшенням зустрічала їх, коли вони поверталися, не потрапивши в полон до піратів. Виявилося, початкові побоювання Ебенезера, що вона зненавиділа його за ту роль, яку він відіграв у падінні мірошника, не мали під собою підстав; вона прийняла від них слова спочуття у зв'язку з втратою чоловіка, але охоче визнала, що усім, і їй також, стало тільки краще від смерті сера Гаррі, і наголосила на тому, що ані Ебенезер, ані Макевой анітрохи в тому не винні. Утім, вона ледь не з роздратуванням слухала розповідь поета про його мандри з квітня місяця, і коли він висловив свою радість від того, що знов поєднався із сестрою, вона полишила кімнату.

— Я ніяк не можу збагнути, — сказала Анна з цього приводу. — Вона була перед цим такою люб'язною, а тепер таке враження, що їй просто дивитися на нас уже завдає болю.

— Ні, дитино моя, — усміхнулася Мері Манґамморі. — Я вже давно примирилася з тим, що мені так ніколи й не вдасться розгадати таємничу вдачу Роксі. Одному тільки Богу відомо, як могла на неї вплинути смерть Гаррі — почнемо з того, що вона мені так ніколи й не розповіла, навіщо взагалі вийшла заміж за ту тварюку!

— Треба бути терплячими, — мовила Генрієтта. — Постарайся її вибачити, Анно.

— Та що ти кажеш, це нам треба просити вибачення, — заперечив Ебенезер. — Твоя матінка — дуже розважлива жінка, і якщо ми її чимось таки образили, то це точно була не дрібничка.

Генрієтта всміхнулася.

— Раз уже ми всі погодилися, що це якась таємниця, тоді змінімо трохи для цього випадку афоризм: Rien comprendre c'est pardonner — n'est-ce pas[92]?

На тому й стали, хоча поет бачив у цій приказці двозначність, яка його непокоїла.

Щоб відплатити серу Гаррі по смерті за його грубість, селяни постановили залишити його могилу назавжди анонімною; діставши згоду місіс Рассекс, яка висловила свій намір переїхати найближчим часом до Енн-Арундел-Тауна, вони розібрали механізм млина і замість гранітної плити з написом позначили місце, де він знайшов собі вічний спокій, поклавши в головах і в ногах два нічим не прикрашених жорна. Генрієтта, хоч і не приховувала своєї радості від того, що позбулася батькового деспотизму, щодня покірно відвідувала могилу впродовж цих днів, часто в товаристві близнюків. Місіс Рассекс не хотіла ходити разом з ними, виправдовуючись тим, що боїться піратів; щоб вийти з будинку, вони мусили зняти засув із дверей, який вона одразу за ними ставила на місце, і щоб увійти, вони мусили три рази постукати та сказати гасло. До подібних пересторог вдалася також більшість мешканців, котрим сер Гаррі мав звичку розповідати історії про те, чого йому тільки не довелося стерпіти від рук капітана Паунда; повертаючись додому з цвинтаря, можна було бачити, як обабіч дороги всі вікна були закриті віконницями й забиті дошками, і Генрієтта заявила, що дехто навіть міцно позабивав двері у своїх будинках, залишивши тільки одну, яку замикали на важкий засув.

Ебенезеру важко вірилося в те, що пірати можуть просунутися так далеко Чесапіцькою затокою, і йому ніколи не доводилося чути, щоб вони нападали на цілі села в англійських провінціях; втім, відповідальність за цілий дім, повний жінок, тисла на нього важким тягарем — тим паче що в нього не було жодної зброї, окрім старої абордажної шаблі сера Гаррі, і загальний тривожний настрій передався і йому. Тому-то на третій день свого гостювання, п'ючи чай з Анною, Генрієттою і Мері Манґамморі, він запропонував, щоб вони вчинили за прикладом своїх сусідів.

— Зрештою, у нас тільки один чоловік з однією шаблею; якщо пірати і справді прийдуть сюди, вони зможуть напасти на нас через двоє дверей і десяток вікон.

Ця пропозиція чомусь дуже потішила Генрієтту.

— Це зробило б з нашого дому неприступний замок, еге ж?

— Ну, щось на кшталт, якщо тобі так хочеться думати. Далебіг, Генрієтто, що такого смішного в тому, що я турбуюся про вашу безпеку?

— Ні, Ебене, справа не в тому. Річ у тім, що наша родина вже має прикрий досвід стосунків із неприступними замками в минулому; інакше моя матінка не була б сиротою і, можливо, її взагалі звали б не Рассекс.

Ці слова збудили в усіх цікавість, і всі зажадали почути продовження цієї історії.

— Ну, що ж, я пообіцяла нічого не розповідати про свою родину Ебену й Анні. — Вона пустотливо всміхнулася і прошепотіла: — Але ж якщо матуся спить, то я зламаю свою обітницю — це ж така чудова історія!

Вона підійшла навшпиньках до кімнати місіс Рассекс і повернулася, переконавшись, що її мати досі міцно спить.

— Я, власне, і гадки не маю, чого це раптом стало такою страшною таємницею, але коли Ебен, поїхавши до Біллі Ромлі, залишив нас, матуся змусила мене поклястися, що я нічого не розповідатиму про її родину в його присутності. Оскільки я зовсім не збираюся йти всупереч її бажанням, то ви повинні мені поклястися, що триматимете це в секреті. Ви клянетеся?

Вони пообіцяли, немало розважені цією казуїстикою, і Генрієтта, прибравши належного вигляду оповідача, розпочала свою «Оповідку про неприступний замок» так;

— Жив собі якось у Парижі один граф на ім'я Сесіль Едуард, якому не пощастило народитися в родині гугенотів…

Ебенезер раптом насупив чоло.

— Скажи, Генрієтто, ти коли-небудь чула…

— Ай-ай-ай! — стала сварити його дівчина. — Їй-бо, Ебене, ти ж Лауреат цієї клятої провінції і добре знаєш, що тільки якийсь нечемний селюк стане переривати того, хто розповідає історію!

Поет засміявся і зняв своє питання, але вираз його обличчя залишився заклопотаним.

— Я збиралася розповісти вам сімейні плітки, — задоволено сказала Генрієтта. — Maman не мала б нічого проти, якби ви це взнали; я чула, як вона доволі часто розказувала це іншим, аби дошкулити батькові, коли він вихвалявся її шляхетністю. Але річ у тім, що хоч ми й знаємо, що мсьє Едуард був справжнісіньким графом, його родовід губиться десь у мороку історії, і між робітниками і слугами в маєтку Едуардін сталася одна історія, про яку потім ходило багато пліток…

— О Боже, я мав рацію! — вигукнув Ебенезер. Він припіднявся з крісла від захвату, потім знову опустився, і риси його обличчя почали витанцьовувати. — Скажи-но мені, Генрієтто, цей чоловік, він був… дай-но подумаю, твоїм дідусем? І чи не стоїть цей замок Едуардін тут, в окрузі Дорсет, неподалік від мису Кука?

Генрієтта вдала, що обурена.

— Ну, що ти скажеш, Анно, твій брат мусить взяти себе в руки! Ну і що з того, що ти вже знаєш цю історію? — допитувалася вона в Ебенезера. — Дідона знала історію про Трою, але була досить добре вихована, щоб двічі вислухати її з вуст Енея, і жодного разу не уривала його мову всілякими дріб'язковими запитаннями.

— Але ж ти навіть не уявляєш…

— Зупини його, Анно, бо інакше я і слова не скажу! — Тут уже всі почали сміятися з марних спроб Ебенезера втрутитися в розповідь і з удаваного гніву Генрієтти, ба навіть і сам поет.

— Ну, гаразд, — сказав він. — Я триматиму язика за зубами. Але попереджаю тебе: якщо твоя оповідка прямує туди, куди я і думаю, то я вкраду твої лаври і додам такий епілог, що у вас дух перехопить.

— Це твоє право, і нехай переможе найдотепніший брехун. Присягаєш, що більше мене не перебиватимеш? Бо інакше слухатимеш, як я читаю свої вірші! Добре, тоді повернемося до наших родинних пліток. Історія стверджує, що мати цього Сесіля була жидівка, зовсім небагата, звичайнісінька така собі покоївка чи праля в шляхетній римській родині. У тому самому домі також мешкав якийсь грек, який колись навчав маркізових дітей, але потім через свою зіпсутість опустився до ролі простого лакея; кажуть, що ця молода жидівка мала від нього дитину, перш ніж його виперли геть, і що згодом їй вдалося закохати в себе самого маркіза і переконати його виховувати її сина-байстрюка як свого власного просто там у palazzo. — Генрієтта зазначила, що ця історія не проливає жодного світла на те, як відбулася метаморфоза мсьє Едуарда і як він перетворився з римлянина на парижанина, з католика на гугенота, а з дитини простолюдина на шляхтича. Втім, вона наполягала на тому, що ця дивна особливість мала в собі якусь частку правди. А щодо таємничої зміни суспільного стану, не без лукавства додала вона, то хіба ж їхній губернатор Ніколсон не є незаконним сином герцога Болтона, і хіба ж із ним не відбулися не менш дивовижні перетворення віри і стану?

— Хай яким було його походження, — правила вона далі, — нам відомо напевне, що він не був ані лицеміром, з одного боку, ані мучеником, з другого; коли гугенотів навіть після Нантського едикту все одно й далі переслідували, він відмовився стати католиком, втік з Парижа до Лондона і там пристав до армії Олівера Кромвеля. Maman каже, що він хоробро бився в багатьох кампаніях, але не може пригадати, у яких саме. В усякому разі, у 1655 році він полишив службу в Лорда-протектора так само раптово, як і став на неї, і прибув до Меріленду. — Вона зітхнула. — Тут у моїй «Едуардіаді» є одне слабке місце, до якого Ебен неодмінно причепиться: подорож справжнього героя на кшталт Улісса чи Енея завжди пов'язана з великими труднощами й випробовуваннями, але Сесіль, хоч він таки плив зі сходу на захід, як то і личить герою, але перетнув океан без жодних пригод. Він, напевно, у минулому збив собі якісь статки, бо ж завантажив аж три кораблі одними тільки меблями, килимами, виробами з металу, посудом, столовим наряддям, усілякими дрібничками й прикрасами та іншими предметами побуту для дому, який він мав намір звести на Плантаціях. Ба більше, він привіз із собою свою дружину Софі разом з усією челяддю і рештою домівників: п'ятнадцять слуг і Maman, свою єдину дитину, якій тоді було років сім чи вісім. Сама Провінція у той час налічувала десь років двадцять з лишком, і, звісно, їй ніколи не доводилося бачити такого Креза, як мій дідусь. У 1659 році Лорд-правитель виділив йому шістсот акрів землі на узбережжі Чоптанку, і він разом з усіма своїми людьми та скарбом перетнув Затоку, щоб збудувати собі дім.

Ебенезер, дивуючись, похитав головою, але не з приводу Генрієттиної розповіді.

— Е, ні, Ебене, ти мусиш зачекати, як і обіцяв, — сказала вона. — Те, що ти чув, — це лише приказка, а справжня казка тільки починається.

Вона вирекла, що серед челяді мсьє був один літній чоловік, відомий як Альфред, який був слугою у свого хазяїна так давно, що ніхто вже й не пам'ятав, коли він з'явився. Про того Альфреда казали, що він знав Сесіля набагато краще, аніж сама мадам Едуард, і його хазяїн терпіти його не міг. Сесіль не був таким тупаком, щоб не усвідомлювати хиб своєї вдачі, але його стан дозволяв йому карати за свої недоліки інших; втім, він не зважувався звільнити свого слугу і покінчити з тим, не тільки тому, що Альфред стільки про нього знав, але й тому, що слуга, попри свій низький стан челядника, здавалося, був наділений гострим розумом і даром передбачення. Цей мсьє ніколи не проминав нагоди скористатися з порад свого слуги, оскільки він, як і багато інших людей, мав досить кебети, щоб розпізнати здоровий глузд, коли йому на нього вказували, навіть якщо він не мав досить олії в голові, щоб здогадатися самому; але бідолашний Альфред за свої заслуги мало що мав, позаяк щоразу, як користалися з його порад, відраза господаря до нього тільки зростала.

Тепер Сесіль із надзвичайним поспіхом і запалом заходився зводити будинок. Він привіз із собою цілий шлюп теслярів, столярів, мулярів і навіть склярів, хоч скло для вікон і дзеркал було досі в дорозі з Лондона. За шість місяців, поки його родина і робітники жили в хатинках, звели показну дерев'яну будівлю з величезною центральною частиною, що мала два крила. За звичайних обставин така сила людей могла б збудувати дім набагато швидше, але так склалося, що мсьє Едуард був одержимий страхом перед дикунами; раз-у-раз він зупиняв будівництво і змушував своїх людей будувати частокіл довкола обійстя, або ж корчувати у себе на мисі дерева, або зводити земляні укріплення для захисту від нападу індіян. Скільки тих індіян було числом і наскільки вони були вороже налаштовані, того ніхто тоді не знав, але Альфред, звісно, міг би тоді вказати мсьє, що такий захист нікуди не годиться. Одначе, як я вже сказала, він був бездоганним слугою; він ніколи не зважувався давати поради, якщо його про це не просили, а Сесіль був надто захоплений будівництвом отих своїх частоколів, майданчиків для гармат і равелінів, щоб взяти під сумнів їхню доцільність. Одним словом, індіян вряди-годи таки бачили десь поблизу, хоча цілком можливо, що найзловіснішою підставою їхньої появи була проста цікавість, однак їхньої присутності виявлялося досить, щоб Сесіль із новим завзяттям починав мурувати зубчасті стіни зі стрільницями й навісними бійницями.

Коли нарешті будинок майже закінчили, бо залишилося хіба що вставити шибки у вікна, він посадив Софі й Альфреда у невеличкого човна, сів сам і наказав іншому слузі відвезти їх на якихось сто ярдів від берега, щоб мати змогу краще розгледіти Едуардін, який стояв на узвишші в усій своїй шляхетній пишноті.

— Ну, що, Софі, — запитав Сесіль (я тут вигадаю ці діалоги, щоб цікавіше було слухати, якщо Лауреат, звісно, не буде проти). — Ну, то як, Софі, — поцікавився він, — що ти тепер скажеш про Едуардін?

І мадам Едуард відповіла:

— Він дуже милий, mon cher.

— Милий? Та що ти кажеш! — Уявіть собі, як він побагровів, неначе тато, а бідолашна Софі опустила очі долу. — Милий, це ж треба таке сказати! C'est magnifique! Sans pareil![93] А отой мій pallisade[94]! Таж до нас тепер ніхто не підступиться! — І він зажадав знати, чи ж і Альфред дивиться на Едуардін тільки як на такого собі beau[95].

— Будинок розкішний, мсьє, — я наче чую, як Альфред це каже, і цілком спокійно. — Він і справді вишуканий.

— Що? Ти так думаєш? Ну, це вже краще!

Ебенезер, Анна і Мері Манґамморі оплесками висловили своє захоплення від того, як гарно Генрієтта вдавала голос і наслідувала міміку графа та його боязкого слуги.

— Але як мсьє може помітити…

— Як? Помітити що?

— Я думаю про дикунів-індіян, мсьє…

— Ага, ти думаєш про них? Ти чула це, Софі? Наш Альфред думає про les sauvages[96]! Та я тільки про це і думаю, бовдуре! У них мало шансів здолати мій частокіл!

— Ніяких, мсьє, але я боюся, що їм зовсім не треба буде його долати.

— А то як це? Чи ти думаєш, що в них є артилерія?

Після чого Альфред прочистив горло і чемно проказав:

— Я чув, що під час облоги ці дикуни вдаються до запалених стріл. Попри те що ви викорчували дерева, вони дуже легко (якщо в них буде бажання) можуть стати отамо в лісі й метати свої стріли через частокіл просто в дім — який, звісно, одразу загориться, позаяк він дерев'яний. Мсьє буде змушений зібрати багато людей, щоб загасити полум'я, а отже, залишить частокіл під слабким захистом — і дикуни вже не забаряться напасти на нас. Звісно, якщо вони тільки будуть до нас вороже налаштовані.

— Та це ж смішно! — Тут, я гадаю, Сесіль був ладен вдарити свого слугу за те, що той висловив таку можливість. Але наступного дня теслі, які вже готувалися повернутися до Сент-Мері, дізналися, що їх зоставили ще на три місяці, щоб перебудувати будинок, який вони щойно скінчили. Ба більше, вони повинні були працювати вже не теслями, бо мусили тепер класти цеглу. Спочатку мсьє вислав робітників, щоб ті дослідили берег у пошуках глини; коли вони знайшли гарні поклади, він змусив половину своїх людей копати, формувати цеглини й випалювати їх, а другу половину — місити розчин і класти готові цеглини. Те, що він насправді зробив, так це збудував ще один дім із цегли, аби вкрити дерев'яний будинок, залишивши на старих місцях тільки двері й вікна. Аби скінчити роботу, замість трьох місяців знадобилося ще чотири, упродовж яких індіян стали помічати значно частіше, ніж раніше, поодинці чи вдвох. Про готовий панський будинок Maman згадує як про щось, що вражало уяву.

Коли поклали останню цеглину, мсьє Едуард зібрав перед домом усіх своїх робітників і слуг. Декількома тижнями раніше один із їхнього числа — я про нього ще розповім — англійський відшкодівник, який прагнув запобігти ласки у свого хазяїна так, що аж змінив своє ім'я Джеймс на Жак. Так от, цей хлоп знайшов лук і стріли дикунів у лісі неподалік, і тепер Сесіль наказав йому прикріпити шмат живиці на кінці стріли й підпалити його, як то чинять індіяни.

— Тепер стріляйте, — наказав він Жаку. — Стріляйте стрілою в дім, s'il vous plait[97].

Відшкодівник прицілився і, бувши доволі вправним стрільцем, влучив у великий дім з відстані тридцяти футів. Стріла сковзнула по цеглі й упала на землю.

— Voilà![98] — крикнув Сесіль просто у вухо Альфреду. — Ну що, тепер вони можуть завдати нам якоїсь шкоди?

— Не думаю, що тут існує бодай якась можливість, мсьє. Поки дикуни цілитимуться тільки в стіни, ми можемо почувати себе у цілковитій безпеці, як у Бастилії.

— А цього разу яку ти дурницю замислив?

— Якщо вони стрілятимуть із лісу, мсьє, — зважився Альфред, — що вони, звісно, і робитимуть, тоді їм треба буде цілитися високо, тим паче що ці стріли з вогнем такі важкі. Здоровий глузд підказує, що висока траєкторія польоту спрямовуватиме стріли на дах, а дах і досі зроблений із дерева.

На якусь хвилину Сесіль втратив голос, а хлоп із луком, що так заздрив становищу Альфреда в цій родині, запропонував спробувати, чи справдиться ця теорія на ділі, але Сесіль вихопив у нього лук і розігнав усіх, називаючи їх ні до чого не здатними гультяями й неробами. Наступного дня люди були змушені вирушити на пошуки сланцю, аби вкрити ним дах…

Так сталося, що в усьому Дорсеті не виявилося ані шматка сланцю, щоб вкрити дах; люди впродовж багатьох днів прочісували всю місцевість та береги і не знайшли нічого, окрім декількох індіян на полюванні то тут, то там. Про це вони радо доповіли своєму працедавцеві, який так перелякався, що й носа не смів поткнути за свій palissade, і кляв Альфреда на чім світ стоїть. Зрештою він наказав робітникам вкрити похилий дах великими пласкими цеглинами. Під додатковою вагою крокви почали вгинатися; треба було підставити важкі стовпи із цілих колод, щоб підтримати їх. На цю роботу пішов ще один місяць, і це завдало неймовірного клопоту, оскільки треба було зняти частину підлоги й деякі перегородки, аби прилаштувати стовпи. По закінченні здавалося, що будинок і справді тепер надійно захищав, хоч ззовні він мав вигляд дещо grotesque: якраз тоді робітники жартома назвали його Замком, і мсьє Едуард, якого це радше підлестило, аніж роздратувало, перейменував свою власність, давши їй ім'я Каслгейвн, тобто Замкова гавань. Знову все товариство зібралося перед головним входом, і послужливий Жак свічкою запустив на дах нову вогняну стрілу. Вона вдарилася об черепицю, скотилася по схилу і зупинилася на карнизі, де й догоріла.

— Ну що, сер? — спитав Сесіль, але ніхто нічого не відповів.

Альфред відвернув погляд убік.

— Я наказую тобі говорити правду, якщо не хочеш, щоб тебе висікли: чи мій замок тепер invulnérable[99]? Мій Жак вистрілить, куди хочеш.

— Я не люблю, щоб мене шмагали, мсьє.

— Тоді наказуй йому.

Жак, я так гадаю, був такий задоволений, що ледве спромігся запалити нову стрілу і натягнути тятиву.

— У вікно, — пробурмотів Альфред, — у будь-яке вікно… — і він вказав рукою на ряд відкритих вікон на обох поверхах будинку.

— Ах ти сучий сину! — вигукнув Сесіль, і цього разу, вихопивши лука, він замахнувся, щоб вдарити Альфреда, і вже напевно розкроїв би йому голову, якби той не відскочив убік. Усі кинулися врозтіч, а Альфреду того ж вечора вперше дали висіканки, відколи ménage Edouard[100], за його ж таки порадою, залишило Париж. Упродовж наступного тижня всі вікна на першому поверсі було замуровано, а від тих, що були на другому, залишилися лише закриті віконницями амбразури на кшталт бійниць для гармат. Брак світла і повітря зробили проживання на нижньому поверсі нестерпним, але Сесіль відчував себе у такій безпеці, що вже всміхався, коли втретє зібрав усіх, щоб вони були свідками його тріумфу над слугою.

— Ну, що, тепер я вже нічого не пропустив?

— Ні, мсьє, принаймні мені більше нічого не спадає на думку.

— Ха, ви чуєте, mes amis[101]? Мсьє Альфред запевнив мене, що я тепер у безпеці. Гадаю, він вас більше не затримуватиме. Можете готуватися їхати.

— Ах, мсьє, я не повинен їх відпускати.

Сесіль стиснув йому руку.

— Он як, не повинен, не повинен? А чи ж може твій бідолашний хазяїн взнати причину?

— Коли всі робітники підуть, мсьє, то для захисту будинку залишитеся тільки ви і ваші слуги: чотири чоловіки на двері. Але дикуни, якщо їм таки спаде на думку напасти на нас, нападатимуть зусібіч…

— Відшмагайте цього чоловіка! — вигукнув Сесіль, і Жак та решта потягли того горопаху геть. Потім десятник поцікавився, чи можуть його люди тепер бути вільними.

— Ідіот! — гримнув Сесіль. — Замуруй усі двері, залишивши тільки одні, і зроби так, щоб вони закривалися на два поперечні засуви!

За один день внесли всі остаточні зміни, і, не ризикуючи більше вдаватися до порад Альфреда, Сесіль відіслав робітників назад до Сент-Мері-Сіті, де вони, поза всяким сумнівом, і досі розповідають історію про те, яка то в них була чудернацька робота. Тільки-но вони пішли, мсьє ввійшов у свій замок, переглянув усі троє замурованих дверей, аби переконатися, що не залишилося жодної шпарини, покрутив на осях два здоровецькі засуви, аби упевнитися, що вони тримають як слід, і піднявся східцями нагору до вітальні — майже всі кімнати, у яких можна було жити, були нагорі; тільки Сесіль спав унизу, подалі він віконних щілин. Він гукнув до себе Альфреда.

— Зрештою, не так уже воно і погано — відчувати себе у безпеці від нападів дикунів?

Альфред зберігав мовчанку.

— А чорт тебе забирай, чого мовчиш?! Хіба ж тепер ми не перебуваємо у замку, що захищає нас від усього?

Альфред підійшов до одного з отворів і подивився на те, що відбувається внизу.

— Ну ж бо, відповідай! Якщо є якась прогалина у захисті (хоч, звісно, її немає), тоді я наказую, щоб ти мені сказав, бо інакше, клянуся Богом, я з тебе живцем шкуру здеру!

Альфред боявся відвернутися від вікна, але сказав:

— Є одна, мсьє.

Сесіль підхопився зі свого крісла.

— Ну то кажи яка!

— Краще б уже мені мовчати, мсьє, позаяк тут уже нічого не можна вдіяти.

— Та ти збожеволів! — просичав мсьє Едуард. — Е ні, тепер я розумію! Ти все це вигадуєш, аби завдати мені болю; щоб змусити мене витратити всі гроші й довести мене до злиднів! Я зрозумів твій хитрий намір! — І він знову став вимагати, щоб той йому сказав, але Альфред ніяк не зважувався. Цієї миті від вхідних дверей долинув якийсь шум; хтось увійшов, і двоє чоловіків, що були в кімнаті, почули, як дверні засуви стають на своє місце і хтось, м'яко ступаючи, сходить нагору. Мсьє Едуард ледь не зомлів.

— Дикуни в домі! Як ми звідси втечемо?

Альфред мав винуватий вираз обличчя.

— Де багато виходів, — сказав він, — там є багато входів, мсьє. Але там, де є лише один вхід, немає виходу.

Зі сходів до них долинув лагідний голос мадам Едуард.

— Сесілю! Чи не міг би ти сказати Альфреду, щоб із тими засувами щось зробили? Бо мені важко їх закривати.

Її чоловік нічого не відповів, і Софі, яка вже звикла замість відповіді натикатися на таку глуху стіну, зійшла вниз. Тим часом Альфред знову підійшов до амбразури, але тепер мсьє Едуард із серцем, що калатало, тихенько підкрався іззаду і схопив того попід руки. Слуга був старий і кволий; його хазяїн був середніх літ і міцний, і хоча отвір був не надто широкий, Сесілю швидко вдалося проштовхнути крізь нього слугу, й Альфред розтрощив собі голову, впавши з усього маху на нову цегляну терасу.

— Він упав, — ознаймив Сесіль своїм домівникам, і ніхто не ставив йому зайвих запитань. Цього ж вечора мсьє звелів перенести своє ліжко з другого поверху на горище і поставити під кроквами, де, попри задушливе повітря, він вдоволений і ліг собі спочивати біля великих рублених стовпів. Внизу, де спали всі домівники, єдині двері були зачинені на подвійний засув. Жак, новий камердинер, запевнив свого хазяїна, що він тепер у цілковитій безпеці, і Сесіль спав спокійно.

Генрієтта вимовила це останнє речення із заплющеними очима, і під кінець її голос, у якому вчувалася глузлива нотка, помалу стих і замовк. Запанувала мовчанка, й Анна вигукнула:

— І це що, кінець, Генрієтто?

Дівчина вдала, що здивувалася.

— Що? Ну, звісно, що так! Тобто оповідка на цьому завершується — тут і Гомеру немає чого додати! Але сама історія доволі цікава і має розв'язку, яка, можливо, вас дещо розчарує. Невдовзі по тому Замок згорів ущент, зайнявшись ізсередини, і мої бабуся та дідусь згоріли разом із ним. Мою Maman врятував Жак, що, як подейкували, сам і підпалив дім; він виховував її у себе вдома, аж поки вона не вийшла заміж за тата, вдаючи аж до самої смерті, що він її дядько. Тобі не здається, що замок мав би простояти довше?

Троє слухачів належним чином оцінили цю історію і те, як Генрієтта її розповіла; Ебенезер же був особливо вражений тим, як вдало в ній поєднувалася жвавість, дотепність і краса, і був дещо здивований, зрозумівши, що відчуває певну заздрість до Макевоя.

— Гарна оповідка, — сказав він, — і кінець у неї не гірший, ніж в Езопа. Ну, то відчиняй ширше ворота і впускай піратів!

Генрієтта нагадала про його обіцянку перевершити її оповідку, і голос поета враз потеплішав і набув поважності:

— Мені це буде приємно, бо це має зблизити тебе зі мною й Анною набагато більше, ніж будь-яка дружба.

— Отакої! Ну, то давай, розказуй! — Анна також дивилася на нього спантеличено.

— Тут Випадок зіграв із нами вкрай дотепний жарт, викинувши такі кості, що рідко коли кому випадають, — сказав Ебенезер. — Твоя матінка, Генрієтто — це та сама дівчина, яку наш батько колись порятував, коли вона спробувала було втопитися в Чоптанку! Вона… вона була нашою годувальницею після того, як наша матінка, народивши мене, померла, а її власна дитина померла під час пологів, і до чотирьох років, поки наш батько не вирішив забрати нас назад до Англії, вона була для нас як мати! — Він закінчив це своє одкровення зі сльозами на очах.

— Святий Царю Небесний! — прошепотіла Мері. — Це що, правда? — Анна і Генрієтта лише сплеснули руками і розгублено подивилися одна на одну.

Ебенезер ствердно кивнув.

— Так, це правда, і, можливо, це проливає деяке світло на те, чому місіс Рассекс так до нас ставиться, кожного разу по-іншому. Батько розповів мені цю історію перед тим, як я поїхав: дядько Роксанни, тобто, я хочу сказати, отой негідник Жак, мав, напевно, таку саму вдачу, як і сер Гаррі, оскільки він пильнував її так само, як пильнували Генрієтту, і коли Природа знайшла нагоду прошмигнути крізь той захист, якого він скрізь наставив, як то вона і звикла робити, він прирік Роксанну на голодну смерть. — Він швидко переповів те, що Ендрю розказав йому про порятунок і дещо незвичні умови, за яких він підписав контракт із Роксанною. — Після смерті матері ходили брехливі чутки, що Роксанна стала його коханкою, — завершив він. — Почасти щоб покласти край цим брудним наклепам, він і полишив мис Кука і вирушив до Лондона. Я пригадую, як він казав, що дядько Роксанни звернувся до нього з вибаченням і благав її повернутися назад до нього; скидалося на те, що він знайшов для неї гідну пару.

Генрієтта здригнулася.

— Мого тата!

Мері похитала головою і зітхнула.

— Так, — підтвердив поет. — Цей Жак, вочевидячки, щось завинив Гаррі Рассексу і сподівався в такий спосіб залагодити свої борги. Звісно, Роксанна не мусила давати на це згоду, але не так давно вона розказала мені, що зненавиділа всіх чоловіків і пошлюбила сера Гаррі, аби придушити свої пристрасті та дати волю своїй ненависті. Вона так прив'язалася до мене й Анни, що, я так гадаю, відчувала себе покинутою, у певному сенсі…

— У всіх сенсах, — від східців у передпокої до них долинув голос місіс Рассекс, а за ним з'явилась і вона сама. Ебенезер швидко підвівся з крісла і вибачився, що дозволив собі так неделікатно висловитися.

— А ви ні в чому і не винні, — сказала місіс Рассекс, дивлячись повз нього на доньку. — Це ти, неслухняна Генрієтто, поводишся погано, виносячи з хати сміття… — Вона не встигла закінчити, як Генрієтта з плачем кинулася до своєї матері, прохаючи вибачити її; але було цілком зрозуміло, що дівчиною рухало не щире каяття за свій переступ, а любов і спочуття, викликане тим, що вона допіру взнала. Місіс Рассекс поцілувала її в чоло і вперше звела свій спраглий і тужливий погляд на близнюків; вона приборкувала свої почуття, аж поки зворушена Анна не змогла більше стримуватись і також кинулася до неї, щоб обійняти, і, скрикнувши «любі мої дітки!», вона нарешті дала волю сльозам.

За цим усі хором зайшлися плачем, так що якийсь час на всьому млині не було чутно жодних інших звуків. Усі кинулися обіймати одне одного у припливі почуттів, які зміг утілити в слова Ебенезер, що перший спромігся заговорити після того, як схлинула перша хвиля і кожен уже схлипував собі на самоті.

— Sunt lacrimae rerum[102], — вирік він, утираючи очі.

Але на цьому несподіванки того дня не скінчилися. Тільки-но місіс Рассекс досхочу наобіймалась із близнюками і попросила вибачення за те, що поводила себе холодно і байдуже, утримавшись, як і Ебенезер, від будь-якого натяку на свою безневинну спробу звабити його, а заразом утаївши і те, як її спокусив Берлінґейм, який нібито був коханцем Анни, — кожна з цих речей могла б пояснити її сум'яття, — вона приєдналася до них за столом і сказала, звертаючись до Ебенезера:

— Ти дотримався своєї обіцянки й перевершив своєю післямовою оповідку Генрієтти, Ебене (о Боже, і як могли мої дітки так вирости! і чого їм тільки не довелося пережити!); але я так гадаю, що можу перехопити винагороду в цій змазі, додавши свою післямову. Почнімо з того, що оті брехливі злісливі плітки про мене і вашого батька… то і справді були плітки, і злісливі, але то була не брехня. Три роки по смерті бідолашної Енн — це була їхня мати, Генрієтто, — ми з Ендрю разом оплакували її. Але на четвертий рік, присяй-бо, я його тоді покохала і даремно натякала на те, щоб ми одружилися! Одним словом, на четвертий рік я стала його коханкою. Ви вже мені за те пробачте!

Обидва близнюки знову обійняли її й запевнили, що тут немає чого пробачати.

— Навпаки, — понуро сказав Ебенезер, — це мій батько має вибачатися. Я тепер розумію, що ви мали на мислі, коли казали, що вас покинули в усіх сенсах.

— Ні, — сказала місіс Рассекс, — тут дещо більше… — Вона звела тужливий погляд на Мері, і вираз глибокої задуми на обличчі тієї змінився, тепер на ньому можна було прочитати розуміння.

— О Боже, Роксі!

Місіс Рассекс кивнула.

— Ти правильно здогадалася, моя люба. — Вона важко втягнула повітря, простягнула руки через стіл, взяла обидві руки Генрієтти в свої і, дивлячись некліпним поглядом на доньку, сказала: — Двічі у своєму житті я кохала чоловіка. Першим був Бенджі Довгелоу, гарненький хлопчина, син фермера, що мешкав неподалік від дядька Жака; то йому я віддала своє дівоцтво в свої шістнадцять і невдовзі понесла від нього; це він утік, ставши моряком, коли я не пішла проти волі мого опікуна, і відтоді я не чула про нього ні слова; і саме він, я так гадаю, і досі тримає ключі від мого серця, хоч, може, уже давно розтовстів і одружився або ж давно помер! — Вона коротко засміялася, і смуток знову огорнув її. — Чи ж треба вам доводити, що час не лікує безум? Знову і знову, коли Ендрю кинув мене, і щоразу, як Гаррі з мене знущався, я молилася моєму Бенджі, як Богу, і до сьогодні моє бідолашне серце стискається, коли я зустрічаю незнайомця, якого звати… — Вона всміхнулася Ебенезеру. — Особливо коли його звати сер Бенджамін!

— О Боже, пробачте мені! — попрохав Ебенезер. Місіс Рассекс відмахнулася, показавши, що тут немає за що вибачатися, і знову звернула свою увагу до Генрієтти.

— Він був моїм першим коханням. Ендрю був моїм другим і значно глибшим коханням, і тільки-но я згадую про нього, то ледь не божеволію… — Вона зупинилася, щоб трохи заспокоїтися. — Дозвольте мені так сказати, мої любі: друге кохання було за своєю суттю подібне до першого, окрім двох важливих відмінностей. Перша, як ви вже знаєте, полягає в тому, що мій коханець покинув мене… — Вона міцніше стисла руки доньки. — А друга в тому, що цього разу дитина вижила.

18

Поет питає себе, чи є хід історії людства рухом уперед, чи, може, це драма, чи рух назад, чи, може, він циклічний, чи хвилеподібний, чи вихороподібний, чи, може, йде він по спіралі, що завертає праворуч чи ліворуч, чи, може, він прямий і безперервний, чи ще якийсь інший. Висуваються певні доводи, але вони досить сумнівні й вичерпної відповіді не дають

Те, що ці останні слова місіс Рассекс мали означати, дало привід для нових сердечних і радісних обіймів. Місіс Рассекс попросила вибачення в Ебенезера та Анни за те, що перенесла на них свою образу, а вони і собі попросили вибачення в неї за те, що їхній батько так нешляхетно повівся понад двадцять років тому. Генрієтта стала благати матір пробачити її за всі ті рази, коли вона в минулому нападала на неї за те, що та вийшла заміж за Рассекса, а Роксанна стала навзаєм просити пробачення за те, що зачала її не в шлюбі, а заразом і за те, що завдала їй подвійної кривди, змусивши терпіти знущання сера Гаррі та вірити в те, що вона його донька. До цих перепросин залучили навіть Мері, бо ця добре приховувана таємниця подеколи була причиною певних непорозумінь з обох сторін упродовж її тривалої дружби з дружиною мірошника. Оскільки в домі не виявилося вина, то коли всі вже висповідалися і вдосталь наобіймалися, вони заварили новий чайник, щоб відсвяткувати цю подію, і нові родичі, то соромлячись, то навпаки, не стримуючи своїх почуттів, гомоніли між собою аж допізна. Попри свою привселюдно оголошену ненависть до Ендрю Кука, Роксанну надзвичайно цікавило його життя в Англії і його теперішнє вкрай сумнівне становище; поза тим, тієї ночі Анна і Генрієтта, які спали разом, схоже, звірили одна одній свої таємниці, бо ж Ебенезер був здивований, коли наступного ранку помітив, що вони вільно говорять про Генрі Берлінґейма. За сніданком усі троє молодих людей, бувши у веселому настрої, майже без угаву жартували: Ебенезер обмінювався гудібрастичними віршами з Генрієттою, яка, як він з'ясував, мала справжній хист до сатири, а Анна заявила, що зовсім не переймається за майбутнє — що стосується її, то Роксанна була також і її матусею, і навіть якщо їй так ніколи більше і не доведеться побачити ані Молдену, ані свого батька, то це її цілком влаштує. Роксанні й Мері, здавалося, також було весело, хоч вони час од часу й утирали сльози краєчком фартуха.

Ближче до обіду було вирішено, що Рассекси разом із Куками поїдуть до Енн-Арундел-Тауна, тільки-но Макевой повернеться з острова Бладсворт; Роксанна і Генрієтта залишатимуться там, аж поки не спродадуть маєток мірошника, після чого вони (і, можливо, як натякнула з удаваною сором'язливістю Генрієтта, Макевой також) відпливуть до Англії, щоб розпочати там нове життя. Ебенезер повідомить про стан справ губернатору Ніколсону і, якщо дозволять обставини, клопотатиме перед ним, щоб той своїм губернаторським указом повернув йому маєток на тих підставах, що його використовують для діяльності, яка підриває добробут Провінції; якщо це його прохання не принесе жодних плодів або його батько виявиться невблаганним, тоді вони з Анною залишать Меріленд як члени родини Роксанни і він спробує влаштуватися на якусь роботу в Лондоні. Генрі Берлінґейма і Джоан Тоуст, хоч думки про них глибоко турбували близнюків, на якийсь час виключили з їхніх планів, бо де перебуває перший і в якому стані друга, ніхто напевно не знав.

Їхній настрій ще більше піднісся, коли невдовзі після обіду прибули Макевой і Бертран, які повідомили, що капітан Керн зі своїм шлюпом чекає на них на річці й ладен відвезти їх хоч на край світу. Макевой палко поцілував Генрієтту, а заодно і її матусю, а Бертран, не в змозі вимовити ані слова, вдячно обійняв свого хазяїна.

— Ви можете собі таке уявити? — розсміявся Макевой. — Ці горопахи думали, що ми їх залишили напризволяще! Коли вони побачили мене разом із Білогорлика Дзюбком, то подумали, що мене знову схопили, і заходилися лаяти тебе на всі заставки! — Обличчя його на якусь хвилю спохмурніло, і, поки Бертран виказував свій захват від того, що бачить міс Анну живою й у доброму здоров'ї, він зізнався Ебенезеру: — Дік Паркер та інші ледве домоглися, щоб нас відпустили звідти живими. Наш приятель Біллі геть здичавів і був ладен убити нас на місці!

Ебенезер зітхнув.

— Цього я і боявся. Я так гадаю, що він ще більше буде розпалювати пристрасті, підбурюючи агатчвупсів.

— Так отож.

Макевой показав новий перстень з риб'ячої кістки на кшталт того, що врятував Ебенезера.

— Чікамек дав мені це за те, що я повернув йому сина, а Дік Паркер подарував такого ж самого Бертрану, але я б не дав за нього і ламаного шеляга, бо дідька лисого він нас захистить, коли почнеться війна, а вона таки почнеться, і тепер, коли біля керма стоятиме пан Коханкоупретс, це станеться ще швидше. Я збираюся відплисти з цієї клятої провінції за першої-ліпшої нагоди, і Генрієтта поїде зі мною, навіть якщо мені доведеться її викрасти. — Він зашарівся, позаяк ці його останні слова пролунали якраз тоді, коли в загальній розмові раптом запала тиша, і їх почули всі.

— Ну, я маю надію, що до цього не дійде, — засміявся Ебенезер. — Та я й не дозволю тобі так не по-лицарськи поводитися з моєю сестрою! — І він повів далі, повідомивши своєму спантеличеному приятелю новину, що вони з Генрієттою тепер родичі, й розповів про їхні наміри на найближчий час.

— Що й казати, Ебене, їй-бо, ти мене просто лякаєш! — Він захоплено подивився на Генрієтту. — Ні, я так гадаю, що мені її треба вкрасти якомога раніше, а то ще з'ясується, що я теж твій брат!

Коли вже всі привіталися одне з одним, місіс Рассекс запропонувала відправити Бертрана до капітана, щоб запросити того на обід, а заодно і для захисту від піратів, які начебто були десь неподалік і проти яких село вживало таких оборонних заходів. Слуга був непомалу стривожений цією останньою новиною, але Макевой підняв її на сміх.

— Якби пірати і справді були десь поблизу, то вони б уже давно напали на нас; ми були єдиним кораблем на всьому шляху від протоки Лімб до Черч-Кріка! У будь-якому разі капітана не буде на кораблі; він збирався набрати собі нову залогу, яка знає трохи більше, ніж ми з Бертраном, як треба управлятися з кораблем.

Усі, окрім Бертрана і місіс Рассекс, приєдналися до Макевоя і заходилися применшувати небезпеку з боку піратів, і коли за обідом Мері запропонувала приглянути за млином і подбати про продаж заїзду (в останньому вона і сама виказувала певну зацікавленість), усе товариство поклало відплисти до Енн-Арундел-Тауна по обіді того ж таки дня, якщо це тільки буде можливо.

— Що раніше я виберуся з Черч-Кріка, то краще, — мовила Генрієтта, і Макевой, наміри якого, можливо, були не такими альтруїстичними, зауважив, що коли вже Біллі Ромлі перекинувся на інший бік, то тепер їм треба ще скоріше повідомити Ніколсону про обставини, що склалися.

— А втім, — вирекла Роксанна, — я вся тремчу від однієї лише думки про піратів. Усім нам, окрім Мері, уже доводилось раніше потрапляти до них у полон, і нам там велося дуже кепсько, і ми хіба що якимось дивом урятувалися. Навряд чи нам може так пощастити вдруге.

— Воно-то так, — погодився поет. — Але, зважаючи на це, можна сказати й так, що навряд чи та сама халепа може приключитися з тими самими людьми двічі в їхньому житті. — І він провадив далі, почасти із добродушною іронією й у якійсь мірі щоб відвернути жінку від її страхів, розповівши про різноманітні теорії, у яких розглядається хід історії: про теорію, що історія рухається в зворотному напрямку, якої дотримувалися Данте і Гесіод; про драматичну теорію іудеїв і християнських апостолів; про теорію, яка стверджує поступальний хід історії, якої дотримувався Вергілій; про циклічну теорію, якої дотримувалися Платон і Екклезіаст; про хвилеподібну і навіть вихороподібну гіпотези, які, коли вірити Генрі Берлінґейму, висували неоплатоніки з Коледжу Христа, котрі вірили в те, що циклічні періоди історії стають дедалі коротшими і таким побитом у якийсь непередбачуваний мент у майбутньому всесвіт враз затвердне і вибухне так само, як славнозвісний птах Уїда (так казав Берлінґейм), про якого кажуть, що він літає дедалі меншими колами, аж поки не зникає зовсім, розчинившись у самому собі. — Істинному і справжньому прихильнику циклічних кіл, — доводив він, — не варто боятися того, що його захоплять пірати, оскільки його теорія, як і раніше, випустить його з їхніх пазурів; якщо ви боїтеся, що нас схоплять знову й уб'ють, тоді цілком зрозуміло, що ви вірите, що хід подій чимось нагадує спіраль, що в'ється донизу — але ж чи правобічна вона, чи лівобічна, я не можу того визначити, попередньо не з'ясувавши ще деяких речей.

Отож за допомогою таких та інших подібних словесних плетив і вмовлянь місіс Рассекс вдалося заспокоїти; після обіду скрині й кофри жінок завантажили на візок Мері, й Афродіта безлюдними сільськими вулицями відвезла їх до пришибу на річці, де стояв шлюп капітана Керна.

— Агов, а де ж то капітан? — запитав Ебенезер.

— Він сказав, щоб ми зачекали на нього на шлюпі, якщо в нього виникнуть труднощі з тим, щоб набрати залогу, — сказав Макевой. — Я так гадаю, що в нього будуть труднощі з тим, щоб взагалі знайти кого-небудь у цьому селі.

Коли вони перенесли своє майно з візка на поклад, Мері Манґамморі, підморгнувши поету, вирекла, що оскільки ця її виправа до Черч-Кріка не досягла своєї мети, їй також доведеться поклопотатися про те, щоб підшукати собі залогу. Якщо їй пощастить, сказала вона, тоді її звична мандрівка шляхами округу за декілька днів приведе її до мису Кука, де вона пообіцяла зустрітися і поговорити з Джоан Тоуст, спробувати захистити Ебенезера перед нею, поспитатися, чи хтось, бува, не знає, де зараз Генрі Берлінґейм, і передати всі новини, якщо такі будуть, до Енн-Арундел-Тауна. Вона побажала їм усім успіху в їхньому посольстві до губернатора, і заради свого, і заради їхнього добра, й, обмінявшись на прощання найніжнішими словами — головно з Роксанною, Генрієттою й Ебенезером — розвернулась і поїхала тим же шляхом назад до селища.

Ебенезер розглядав знайомий йому чардак.

— Дякувати Богу, погода стоїть чудова; моя остання подорож на цьому кораблі була суцільним жахіттям! — Він помітив, що Бертран, який був незвично принишклим упродовж усього дня, тепер виглядав геть пригніченим, і жартома запитав його, чи не вгледів той часом мавра Боабділа в заростях мирту.

— Далебіг, пане, — поскаржився слуга, — краще вже знову бути з капітаном Томом Паундом, аніж подорожувати Мерілендом.

— А це ж чому?

Бертран відповів, що хоч він і буде винен своєму хазяїну аж до самого скону за те, що, серед усього іншого, він визволив його з острова Бладсворт, але виходить так, що він потрапив з жару та в полум'я, адже старий полковник Роботем приб'є його, коли відкриється, що міс Люсі вийшла заміж не за Поета-лауреата, а за якогось служку, котрий своєю астролябією визначив альмукантарат її сузір'я.

— Ти завдав дівчині великої кривди, — визнав Ебенезер, — але навряд чи я та людина, яка може тебе за це ганити, та й сам полковник у цій справі поводився далеко не бездоганно. Я так міркую, що шлюб, узятий під таким хибними приводом, може бути скасовано навіть після виконання шлюбних обов'язків, і я не боюся, що Люсі може заявити свої права на Молден; але мені шкода бідолашну дівку, бо її двічі ошукали, та ще й залишили з дитиною. Це, звісно, твоя справа; втім, я міг би побажати… Боже мій правий!

З корми шлюпа, куди Ебенезер відвів жінок, щоб вони зачекали там на повернення капітана, долинули якісь крики, вереск і лайка. Ебенезер поспішив туди, щоб з'ясувати, що там діється, і зіткнувся віч-на-віч з якимось чоловіком, що виринув з крихітної каюти; побачивши його, Ебен відчув, як у нього аж коліна підкосилися, а Бертран упав ниць на чардак; це був кремезний присадкуватий чоловік, вдягнений з ніг до голови в чорне вбрання, із пістолем в одній руці та ціпком з чорного дерева в другій.

— Оце так! — подивувався чоловік. — Ти тільки поглянь, капітане Скеррі, хто тут у нас!

На кормовому сидінні з'явився його двійник, також розмахуючи пістолем і спираючись на ціпок.

— Це ж треба, капітане Слаю, таж у нас тут на додачу до лоцмана ціла залога! — Він посунувся ближче і зловісно всміхнувся до Ебенезера. — Я так бачу, капітане Слаю, що це саме той поганець, який закаляв свої плюндри у «Володарі морів»!

— Той самий! — мовив Слай. — А оте полохливе щеня — то наш приятель, фальшивий лауреат, що обдурив нас і втік, коли ми їхали до Плімута!

Обидва так раділи, злапавши трьох давніх знайомих, що аж гидко було дивитися, — вони вже впізнали у Макевої того відшкодівника, що так допікав їм під час їхньої останньої подорожі через океан. За їхнім наказом, на чардак вийшов похмурий капітан Керн, і вся компанія зібралася посеред корабля.

— Богом божуся! — крикнув капітан до Ебенезера. — Я пішов, щоб винайняти собі залогу, а ці злодюги схопили мене!

— Ну, годі, годі, — став докоряти йому капітан Скеррі, — хіба ж можна так говорити про своїх товаришів із залоги, сер! Наш приятель, капітан Еврі, зараз стоїть з підвітряної сторони острова Джеймса і шукає собі лоцмана, який провів би його затокою вгору, а позаяк ми з капітаном Слаєм прямуємо на південь, то пообіцяли йому когось знайти.

— А що ви збираєтеся робити з нами? — запитав Ебенезер.

— Що робити? — повторив капітан Слай. — Ну, що ж, сер, коли вже ви Лауреат Меріленду — ага, ви гадали, що ваш приятель Джон Куд вас не видав би, еге ж? А що ви скажете, коли я вам повідомлю, що це був ніякий не Джон Куд, а лише один із Кудових помічників? Ви що, думаєте, що я не знаю, як виглядає батько моєї дружини? Та ти тільки подивися, як він тремтить! Я так гадаю, що він зараз знову накладе в штани! То що ми будемо робити з цією ватагою, га, капітане Скеррі?

Його партнер гигикнув.

— Та що ж, ми могли б з'їсти його на вечерю, капітане Слаю, або ж могли б всадити кожному в черево по кулі.

— Висадіть жінок на берег, — мовив поет. — Вони перед вами нічим не завинили.

Капітан Скеррі визнав, що не відчуває ніякої ворожості до жінок, та й взагалі жодна жінка на планеті не викликає в нього будь-якого бажання, проте він не став би нав'язувати свої особисті смаки капітану Еврі та його залозі, котрі після довгої подорожі через океан навряд чи відмовляться скуштувати запаморочливих чар трьох таких спокусливих леді. Він запропонував капітану Слаю завантажити все товариство, за винятком капітана Керна, до трюму і залишити піратам право остаточно вирішити їхню подальшу долю.

Не маючи жодного попереднього досвіду спілкування з каперами, Анна Кук, здавалося, була просто приголомшена тим, що відбувалося, і заціпеніла, тоді як Роксанна і Генрієтта тулилися одна до одної й заходились голосити з подвійною силою. На всі вмовляння викрадачі відповідали зі зневажливою посмішкою, і бранці були змушені спуститися в тісний морок трюму шлюпа, що смердів устрицями. Макевой обійняв Генрієтту, намагаючись якось її втішити, а Ебенезер зробив те саме з Анною; Бертран і місіс Рассекс мусили справлятися зі своїми страхами без сторонньої допомоги, і треба було віддати належне останній за те, що вона ні разу не згадала спадну спіралеподібну теорію розвитку історії, яка завдавала таких тяжких мук сумлінню поета. Над своїми головами вони чули, як Слай і Скеррі домовилися пливти шлюпом з Черч-Кріка до Фішінг-Кріка, щоб ніхто із селян не міг почути криків бранців, але вирішили зачекати ночі, аби спуститися Малим Чоптанком до місця їхньої зустрічі з капітаном Еврі.

Тривалий час вони скніли, впавши в розпач, такий самий чорний і безвихідний, як і їхня темниця. Потім, коли шлюп вирушив, Анна почала скимліти, і її брат був так цим схвильований, що сказав:

— Яка ж то вона клята штука — щастя! Як я його зневажаю! Ця наша інтерлюдія останніх днів — їй-богу, та це ж оаза на пустельному шляху життя! Подорожній недовірливо ставиться до щасливої нагоди; прибитий тими злигоднями, що він допіру здолав, знемагаючи від тих злигоднів, що очікують на нього попереду, він відпочиває лише уривками; і дні лежать, немов каміння, в його шлунку; вода стає на смак гидкою, щойно торкнеться вуст. Ось що трапляється із тим, чия уява спроможна наповнити змістом цю подорож, але хто на цій путі не пілігрим, той, либонь, бродяга, і горе тим, кому пощастило менше! Для нас це страдництво, позбавлене мети, анабазис, і коли Випадок поблажливо дарує нам якийсь перепочинок, то заслуговує від нас лише на гнів, а не подяку. Покажіть мені щасливця, який не бовдур і не спить!

Якщо його компаньйони і зрозуміли це риторичне звернення, то ніхто з них на нього не відповів. Анна запропонувала всім жінкам краще заподіяти собі смерть, тільки-но трапиться така нагода, аніж терпіти масову наругу піратської ватаги.

— Це не означає, що я волію радше вмерти, ніж зазнати безчестя, — пояснила вона. — Моє дівоцтво нічого для мене не важить, але раз уже опісля вони нас однаково вб'ють, то краще вже померти зараз і покласти цьому край. Якщо Ебен не задушить мене, тоді я збираюся втопитися, щойно вони приведуть нас на чардак.

— Та що ти верзеш, дівчино, — глузливо кинула місіс Рассекс із темряви, — викинь подібні думки зі своєї гарненької голівки! Уяви тільки, якби ми з Генрієттою наклали на себе руки, коли Том Паунд захопив нас у полон? То нас би тут сьогодні не було!

Ненавмисна іронія цих слів викликала загальний, хоч і сумний сміх, але місіс Рассекс не вгавала, стверджуючи, що стерпіти можна все що завгодно, ба навіть десять років провести наложницею в морі, поки зберігається бодай якась надія на краще.

— Ми ще не знаємо напевне, чи вони збираються нас убити, — сказала вона. — Присяй-бо, таж вони нас ще навіть не зґвалтували!

Відчуваючи, що Анна починає втрачати мужність, Ебенезер вирішив зайти з іншого боку.

— Пригадуєш, як ми колись разом із Генрі читали Евріпіда і з яким презирством ми ставилися до «Троянок», нікому не попускаючи? Гекубу ми називали мегерою, охопленою жалістю до самої себе, а Андромаху боягузкою чи лицеміркою. Якщо вона так любить Гектора, тоді чому дозволила, щоб клятий Пірр зробив її своєю хвойдою? Чому не покінчити із життям і не врятувати честь родини? Якими ж бо невблаганними моралістами бувають діти! Але я так тобі скажу, Анно — я більше цю жінку не зневажаю. Ми возвеличуємо мучеників; вони є нашою ганьбою і прикладом для нас; але хто ж із нас, що впали, стане на їхній шлях? Ба більше, в образі Андромахи міститься висока мораль; її сльози викривають, яким кривавим цирком є чоловіче жадання; у її зітханні тонуть крики тисячі героїв, а покора, яку вона виказує, перетворює Елладу та Ярмарок суєти.

Самого ж Ебенезера ці доводи переконали не настільки, як, він сподівався, мали переконати Анну. Вчинити самогубство лише для того, щоб уникнути болю, інакше як малодушним вчинком він вважати не міг, хоча і розумів, і співчував такому боягузтву; втім, самогубство для порятунку честі, як і мучеництво, викликало в його душі сум'яття. Мученик, здавалося йому, був у певному сенсі чимось протиприродним, позаяк сліпа Природа не визнає ні кодексів, ні справ напоказ; і саме з цього погляду Андромаха, немов Екклезіаст, видавалася вишуканішим моралістом, а герої всілякого штабу — п'яницями й шаленцями. Однак сама проти-Природнісгь, так би мовити гібрис, усілякого героїзму взагалі й мучеництва зокрема були їхніми найпривабливішими рисами. Коли визнати, що Земля, як звик підкреслювати Берлінґейм, — це «порошинка, яка мчить щодуху в темряві ночі», тоді є щось відважне, зухвало людське в тому, що пасажири на цій порошинці ладні гинути за якісь химерні Цінності. Загинути, наражатися на смерть, ба навіть поворушити пальцем заради якоїсь Справи означає оздобити власного списа тасьмою Мети, так вважав поет, і це нагадувало те саме високе божевілля сутички з вітряками Ла-Манчі.

Але якщо його слова і не були цілковито щирими, то його мета була такою, і, відчуваючи, що його доводи таки справили певне враження на Анну, він повернувся до них декілька годин по тому, коли шлюп знову кудись плив, імовірно, до острова Джеймса.

— Благаю тебе, подумай тільки про одне: відставивши вбік Здоровий Глузд, скажи, чи є щось на землі, що ти цінуєш? Припустімо, що ми зараз у безпеці в Енн-Арундел-Тауні, чого б тоді тобі хотілося?

— Кілька років спокою, — відповіла Анна, не вагаючись. — Не треба мені ніяких маєтків, і навіть чоловіка, бо ж… бо ж все одно Генрі не може бути моїм. Зрештою, яке то все має значення після усього, що сталося? З часом, можливо, на небосхилі заманячать нові цілі, але зараз я б хотіла прожити декілька років у цілковитому спокої.

Ебенезер неспокійно поворушився.

— І я всім своїм серцем прагну до цієї мрії! Але стривай, я ось що хочу сказати: якщо хоч щось у житті має для нас цінність, тоді ми не повинні полишати намірів доскочити свого.

Він відчув, як Анна тремтить.

— Воно не варте тих зусиль!

— Тоді не варте й інше.

Вона зросила слізьми його руку.

— Якщо я маю стерпіти те, що на мене чекає, тоді я міняю своє бажання: я б хотіла, щоб ми були єдиними людьми на всій землі!

— Єва і Адам? — лице поета спалахнуло. — Хай буде так; але тоді ми мусимо також бути і Богом і збудувати наш всесвіт, щоб помістити туди наш Сад.

Анна стисла йому руку.

— Тобто я хочу сказати, — мовив він, — що ми мусимо чіплятися за життя і кожної хвилини шукати нагоди втекти…

Анна похитала головою.

— Скоро вони тебе приріжуть і викинуть на корм рибам, а мене… Ні, Ебене! Ця година — оце і є все наше майбутнє, а цей темний закамарок — то наш єдиний Сад. Ось-ось вони видеруть у нас нашу невинність…

Він відчув на собі її погляд.

— Боже правий!

Саме цієї миті згори пролунав крик, на який у відповідь звідкілясь здалеку долинув інший — кораблі зустрілися.

— Поквапся! — вигукнула Анна.

Поет простогнав.

— Пробач мені, але…

Анна пронизливо скрикнула і порачкувала вглиб трюму; декілька хвилин по тому, коли підняли ляду люка й опустили вниз ліхтар, що освітив східці, Ебенезер помітив, як вона тремтить в обіймах місіс Рассекс.

— А тепер, — сказав той, хто тримав ліхтаря, — мені б не хотілося вам тут усе псувати, але капітан Еврі чекає на палубі й хоче з вами всіма поговорити. Він пообіцяв, що одразу ж віддасть леді на тортури, якщо ви тут баритиметесь, тож будьте слухняними, панове.

Мить повагавшись, бранці, яких стали підганяти Генрієтта і місіс Рассекс, підкорилися наказові. Уже споночіло, і з заходу дув сильний холодний вітер; попри безлад в голові, Ебенезер здивовано помітив, що шлюп не кинув котву, а був у положенні левентик, у мертвій зоні, неподалік від корабля піратів, чиї вогні світили на відстані кількох сотень ярдів попереду. Слай і Скеррі підібрали декількох чоловіків, а бранцям звеліли згуртуватися у середній частині судна і нікуди не рухатися, поки судно знову вирушало в путь. Поетові дещо відлягло від серця — може, їх взагалі не збираються перевозити на інший корабель?

Капітан Керн, що проходив поруч, підкріпив його надії.

— Я маю провести капітана вгору Затокою, — пробурмотів він, — бо інакше його можуть вгледіти, а корабель захопити. — Він більше нічого не міг їм сказати, бо пірати послали його на корму пильнувати за грота-шкотом. Капітан Слай і капітан Скеррі, зневажливо посміхаючись, попрощалися з бранцями і шлюпкою відплили до свого корабля, що, вочевидь, був разом з «Фенсі» Еврі біля острова з підвітряного боку. Темрява заважала Ебенезеру побачити ватажка тих, хто тепер тримав їх у полоні й, сидячи біля стерна, наказав одному зі своїх двох помічників стежити за клівером, а іншому — худорлявому юнаку з білявою бородою, який більше скидався на сільського хлопця, ніж на пірата, — сторожити бранців. Коли Ебенезер підняв руку, щоб обійняти Анну за плечі, вона відсахнулася від нього, неначе він і сам був піратом.

— Ану тримайся подалі, приятелю, — з погрозою в голосі мовив охоронець. — Це дільце ти залиш для нас.

Жінки збилися докупи біля щогли: двоє молодших досі шморгали носами й скімлили, але місіс Рассекс, бачачи, що до найгіршого справа ще не дійшла, зберігала досить самовладання, щоб обійняти та спробувати втішити обох дівчат. Хай що там мав на думці капітан піратів, було очевидно, що це для нього не така вже й нагальна справа, як капітан Скеррі (який і вигнав бранців з трюму) змусив їх повірити; упродовж цілої години троє чоловіків, хапаючи дрижаки, мовчки стояли під дулами пістолів вартівників, тоді як шлюп, прямуючи на північ, котився вперед широкими просторами Чесапіку. Вітер був свіжий, і хитавиця в Затоці — доволі помітна; місячне світло затуляли гнані на схід рвані хмари. Нарешті зі сторони стерна пролунав голос: «Ну добре, містере Шенноне, приведіть-но сюди на корму джентльменів».

Боячись того, що чекає на них попереду, Ебенезер захотів востаннє поцілувати Анну; він завагався, але врешті-решт вирішив не ризикувати й не викликати невдоволення у вартівника, однак увесь шлях до корми подумки картав себе за свою сором'язливість. Невеличке світло, що горіло біля нактоуза, висвітило капітана Керна, який, увесь напружившись, стояв біля стерна, і відкрило лице сумнозвісного Довгела Бена Еврі: це був чоловік із сумними очима й обличчям мов у гончака, зовсім не грізний на виду, шатен зі скромненькою борідкою та підкрученими догори вусами.

— Добрий вечір, джентльмени, — мовив він, майже не відриваючи очей від компаса. — Я вас довго не затримуватиму. Чи не скажете, капітане Керн, що у нас лежить на траверсі?

— По правому борту, — буркнув капітан, — якщо не наскочимо на мілину, почуєте шум прибою з підвітряного боку.

— Чудово. — Капітан піратів насупив чоло і посмоктав люльку. — Еге ж, а ось і прибій; ви напрочуд гарний лоцман, капітане Керн! Ну, а тепер, джентльмени, у мене є тільки одне запитання… Ет, клятий тютюн! — Він декілька разів затягнувся, аж поки жаринки розгорілися до яскраво-жовтого кольору. — Ну, ось так уже краще. Це просте запитання, панове, відповідатимете по черзі, почнемо он з того високого добродія: ви вправний моряк, чи, може, колись ним були?

Пірат, якого звали містер Шеннон, ткнув Ебенезера в спину пістолем, але поета не треба було примушувати до відповіді; його серце запалало надією, неначе ті жаринки в люльці, коли він побачив, що їхній полонитель і поведінкою, і зовнішністю нагадує джентльмена.

— Ні, пане, я всього лише бідний поет і не володію жодним ремеслом, окрім римування, а єдиний мій скарб — це моя сестра, що стоїть отамо, і я готовий викупити її честь своїм життям! Насмілюся попрохати вас, сер, пообіцяти мені, як джентльмен джентльмену, що цим жінкам не завдадуть жодної кривди?

— Спитайте другого джентльмена, містере Шеннон.

Вартівник підштовхнув Бертрана.

— Ні, пане, перед Богом клянуся, я ніякий не моряк і взагалі ніхто, хіба що тільки простий слуга, який проклинає годину, коли народився!

— Дуже добре, — зітхнув капітан Еврі, не зводячи очей з нактоуза. — А ви, сер?

— Це лише третій раз, як я опинився на кораблі, — без вагань вирік Макевой. — Першого разу я був відшкодівником, якого викрали в Лондоні Слай і Скеррі; другого — пасажиром на цьому самому кораблі вранці. І я вам клянуся, що не здатен відрізнити форпіка від корми!

— Дотепно сказано, — похвалив Еврі. — Тоді скидається на те, що я не можу взяти вас у свою залогу. Містере Шеннон, проведіть цих люб'язних джентльменів до гакаборта.

Ебенезер закляк, ніби громом ударений, Бертран упав навколішки; навіть капітан Керн, здавалося, на якусь хвильку не зрозумів, що сказано. Вартівник одним із пістолів жестом вказав їм на гакаборт і чоботом піддів слугу, що тремтів від страху.

— Там, із підвітряного боку, є острівець, — зауважив капітан Еврі. — Якщо вам пощастить і допоможе приплив, то ви зможете до нього дістатися. Рахуйте до п'ятьох, містере Шеннон, і стріляйте в того, хто забариться стрибати.

— Один, — сказав містер Шеннон. — Два.

Макевой голосно вилаявся і скинув свої черевики.

— Прощавай, Ебене, — сказав він. — Прощавай, Генрієтто! — Він перескочив через поруччя і шубовснув у море за кормою.

— Три. — Містер Шеннон усміхався, дивлячись на тих двох, що ще залишилися, поки вони знімали свої черевики. Від щогли до них долинув жіночий голос, який нібито щось питав, але зміст цих слів розвіяв вітер. Бертран востаннє щось проскімлив і стрибнув за облавок.

— Чотири.

Ебенезер поспішив до гакаборта. Сподіваючись без надії, він крикнув у спину піратові:

— То ви мені обіцяєте, пане? Щодо леді?

— Я обіцяю, що файдолитиму ваших гарненьких дам від бушприта до транця, — сказав Довгело Бен Еврі. — Я обіцяю, що дозволю всім своїм хлопакам патичити їх досхочу, аж гай шумітиме, сер, а потім, коли вони скінчать, я обіцяю пошматувати вашу сестричку на куски й засолити, щоб хлопцям було що жерти. Стріляйте, містере Шеннон.

Якби Ебенезер мав у запасі ще якихось секунд десять, тоді він, може, і побіг би до Анни, щоб умерти поруч із нею, але під впливом раптової команди він у карколомному стрибку перемахнув через поруччя і ляснув прямісінько обличчям об льодяну воду. Від потрійного потрясіння, викликаного падінням, погрозою і холодом, йому ледь не забило памороки; з болем він одригнув, відхаркався солоною водою і по кількох хвилях борсання у воді, не знаючи куди плисти, вихопив нарешті оком світло шлюпа, який віддалявся у темряві. Хвилі накривали його з головою і кидали навсібіч; просто лежати на поверхні води, як він це одного разу зробив за схожих обставин, означало б скоро загинути від холоду. З'ясувавши своє розташування щодо шлюпа і напрямок морської течії, він почав відчайдушно гребти в бік острова, який мав би бути десь на сході.

— Агов! — гукнув він, і йому здалося, що з поривом вітру він почув якусь відповідь. Думка, від якої його враз пронизало таким самим холодом, як і від води Затоки, стрільнула йому до голови: а що коли там немає ніякого острова? А що коли Довгело Бен Еврі вирішив розпалити їхні надії лише задля того, щоб утнути з ними жорстокий жарт? У будь-якому разі, якщо там і був острів, то він мусив би бути близько, бо інакше йому тут і саксаган; нова хвиля підштовхнула його у правильному напрямку, але зменшила дієвість його гребків, а холодна вода забивала подих.

Якусь хвилину чи дві по тому його підбадьорив наснажливий вигук попереду:

— Сюди! Я стою на дні!

— Макевой? — крикнув він радісно.

— Еге! Пливи! Не здавайся! А де Бертран? Бертране!

І знову попереду поета, але дещо правіше, пролунала відповідь; невдовзі всі троє, важко дихаючи і тремтячи від холоду, стояли разом на кам'янистому березі.

— Хвала Богу, це просто чудо! — вигукнув Бертран. — Двічі мене топили пірати, і двічі мене виносило живим на острів в океані! Я так гадаю, що варто нам ще трохи пройтися, і ми знову знайдемо Дрепакку!

Але Ебенезер і Макевой були надто пригнічені долею жінок, щоб радіти власному щастю. Поет вирішив, що краще вже буде нічого не казати про погрозу капітана Еврі, яку той кинув на прощання, позаяк вони все одно нічого не могли вдіяти, щоб запобігти цьому; але навіть і так Макевой поклявся присвятити решту свого життя, щоб вислідити та прикінчити цього пірата.

Стоячи в мокрому одязі на свіжому повітрі, вони тепер зауважили, що на його тлі води затоки були відносно теплі.

— Нам треба десь сховатися від вітру і розвести багаття, — сказав Макевой.

— У нас немає чим його розпалити, — байдужим голосом відзначив Ебенезер. Тепер, коли він був у безпеці, його повністю поглинули думки про долю Анни та їхню останню розмову; він пошкодував, що не втопився.

— Тоді збудуймо якийсь курінь, а то ми тут замерзнемо, — мовив Макевой.

Вони подалися роздивлятися острів, який, як з'ясувалося, був лише декілька сотень футів завширшки; там вони знайшли скипидарні сосни, декілька низькорослих миртів і густий підлісок, але нічого з того, що згодилося б на те, щоб збудувати з нього якесь укриття; та й самі ці зарості не дуже заслоняли від вітру. На підвітряному схилі острова було дещо затишніше, але навіть і там, мокрі до нитки, вони не могли й подумати про те, щоб залишитися надовго, стоячи на зимовому вітрі, що дув зі швидкістю миль сорок на годину.

— Ї-їй-бо, панове, г-гляньте он туди! — вигукнув Бертран, тремтячи від холоду. — Там якесь світло!

І справді, на схід від них над водою щось виблискувало, і здавалося, що це було світло у вікні якогось будинку. Відстань важко було визначити, але якщо тільки ця споруда не була надто вже маленькою, то, як оцінив Макевой, вона була за милі три чи чотири звідтіля. Незважаючи на те що Ебенезер перед цим знехтував його пропозицією, він вирік, що вони мусять негайно розвести багаття, а якщо буде треба, то й підпалити весь острів, аби привернути увагу тих, хто міг би їх порятувати; а інакше вони тут ноги задеруть ще до світанку.

— Прочешімо острів, — запропонував він. — Якщо ми не натрапимо на щось краще, ну, то що ж, тоді ми кігтями вириємо собі якусь яму і поховаємо самі себе під цим вічнозеленим віттям. Я думаю, нам треба стрибати й розмахувати руками.

Вони вирішили пошукати разом, щоб якомога скоріше скористатися з того, що їм вдасться знайти. Один чоловік ішов уздовж берега, один там, де починалися кущі, і ще один з того краю, де вже росли густіші зарості й дерева, і так вони просувалися на північ уздовж підвітряного берега острова. Але їхні пошуки, здавалося, були даремними: усе дерево, кожен патичок, що траплявся їм на шляху, був мокрим, і ще ніхто не запропонував жодного способу, як їм розвести вогонь, навіть коли вони таки надибають щось сухе. Ба більше, зарості ставали дедалі ріднішими мірою того, як вони наближалися до північного кінця острова, який, як виявилося, був десь із пів милі завдовжки.

Неподалік від того місця Бертран, який ішов кущами, гукнув до них, щоб вони негайно підійшли та побачили ще одне диво.

— Дивіться-но, на що я натрапив, я мало собі пальця об нього не зламав!

Біля його ніг вони побачили довгастий чорний предмет, у якому, роздивившись уважніше, впізнали човник, який море викинуло на берег.

— Хвала Богу! — крикнув Макевой, порпаючись усередині, щоб краще там усе роздивитися. — Та тут навіть є весло! Його, напевно, прибило сюди штормом!

— Сумніваюся, щоб на ньому можна було плисти, — застеріг Ебенезер, вказуючи на декілька дюймів води, що стояла на дні. — Але ми можемо зробити з нього якесь укриття.

— Ні, — заперечив Макевой. — Він не повинен протікати, інакше вода вже давно витекла б, хіба ні? Я ось що пропоную, спробуймо дістатися на ньому того світла! Але стривай… у нас тільки одне весло.

— Є один спосіб управлятися одним веслом, сидячи на кормі, але це вимагає певної майстерності, — нерішуче запропонував Ебенезер. — Але ж, їй-бо, Джоне, послухай, як шумить, це ж наче океан! Таж ми за якихось п'ять хвилин потонемо!

— Але якщо нам вдасться, ми будемо врятовані, — нагадав йому Макевой. — А якщо ми залишимося тут, то ще до сходу сонця замерзнемо на смерть, а навіть якщо й ні, то хто може сказати напевне, що вранці нас врятують?

Вони ще якийсь час поміркували над тим, чи є у них вибір, розглядаючи можливість послати когось одного, щоб він привів підмогу для інших.

— Один має гребти, а інший вичерпувати воду, — подав голос Бертран. — То яка вже різниця, панове, померти нам разом чи нарізно?

— Тоді краще вже втопитися разом, ніж замерзнути, — мовив Макевой. — Що скажеш, Ебене?

Поет хотів було відповісти, але помітив, як вишкірився Макевой, і зрозумів, що той навмисне так сформулював запитання. На якусь мить він забув про жахливий холод: він був за столом у «Медальйоні», очі Бена Олівера, Діка Меррівезера, Тома Трента і Джоан Тоуст, до яких долучилися ще й очі Макевоя, були спрямовані на нього, позбавивши можливості рухатися; знову, як і тоді, він відчув, як усією своєю вагою на нього опустилася необхідність зробити вибір, як його, неначе шмат вичиненої шкіри, зусібіч прибили кілками. То була дивна мить: він відчув себе так, як мав би почуватися досвідчений альпініст, якого привели назад до скелі, із якої він колись давно зірвався і ледве вижив опісля; багато інших гір, і грізніших, він підкорив відтоді, не здригнувшись, але саме ця обертала його кров на воду…

Із певним зусиллям Ебенезер відкинув цей спогад.

— Я за те, щоб таки спробувати дістатися того будинку. Вітер дме нам у спину, і хвилі підганятимуть нас, і хай там що, але за якусь годину все для нас скінчиться.

Ці його останні слова, попри те що від них пробрало морозом, спонукали їх до дії. Вони перевернули човника, щоб осушити його, потягли берегом вниз і спустили на воду. Міркування Макевоя виявилися слушними: завдяки воді, що стояла на дні човника, шви бортів і кільсона не протікали. Приставши на пропозицію Ебенезера, який дещо навчився веслувати в Берлінґейма, Бертран і Макевой озброїлися половинками черепичок, які знайшли на березі, щоб було чим вичерпувати воду, яку, поза всяким сумнівом, вони мали набрати, та щоб не дати човнику вийти з вітру, бо тоді б їх накрило хвилею.

І хоча він насправді тепер мало переймався своєю безпекою, однак тягар відповідальності важким каменем лежав на серці поета. Він мав вельми невиразне уявлення про те, що зараз робив, але вони так виконували його вказівки, від яких залежало їхнє життя, неначе він був капітаном Керном! Але хоч яким вбогим був його досвід у мистецтві мореплавства, він, вочевидь, значно переважав той, що був у Бертрана і Макевоя. І хай яким великим був той тягар відповідальності, однак він більше не був для нього чимось незнайомим; він зчепився з ним, зберігаючи спокій, наче мав справу зі старим, добре знайомим супротивником, міркуючи, чи не зашкарубла останнім часом його чутливість до таких речей так, як шкарубнуть долоні учня муляра, що зазнають частих ушкоджень.

— Я так гадаю, що було б краще, якби ви обоє сіли попереду, щоб припідняти корму. Якщо мій спосіб гребти нас підведе, тоді ми зможемо веслувати, як дикуни.

Вони забралися в човен, сильно тремтячи від того, що знову довелося намокнути. Ебенезеру вдалося, відштовхуючись від дна, проплисти десь сотню ярдів на мілині, перш ніж стало зрозуміло, що час уже вставити весло в кочет транця і почати веслувати. На щастя, першу милю вони пропливли під ослоною острова; відносно спокійні води дали йому можливість здобути якісь навички веслування, щоб, занурюючи у воду лопать для гребка, не згубити весло. Але скоро острів уже був надто далеко, щоб їх захистити: море з шипінням накочувало хвилі за кормою — три, чотири і п'ять футів висотою від жолобниці до гребня; із кожною хвилею човник, здавалося, на якусь мить перелякано завмирав, а потім ковзав назад, неначе його хтось тягнув у зворотному напрямку. Ебенезеру аж дух перехоплювало — звісно, їх має залляти вода! Але в останню мить корму різко кидало вгору, і човник сунув уперед на гребні хвилі; низенькі борти зникали; вода переливалася через обидва планшири; Бертран і Макевой шалено вичерпували воду, щоб залишитися на плаву. Потім море кидалося на них знову, і човник, здавалося, ковзав задом до пащі, що розчахнулася за ним. Кожна хвиля була новим жахіттям; видавалося неймовірним, що вони зможуть пережити її, і коли якимось чудом їм усе ж таки вдавалося її здолати, це не давало їм ані хвилинки для перепочинку. Робота керманича була особливо важкою і вимагала спритності; човник насправді рухався постійно вперед, але, коли накочувала хвиля, видавалося, що він пливе кормою назад; замість гребти Ебенезер був змушений використовувати весло як стерно, щоб не дати човну вийти з вітру, ба більше, йому треба було правити назад, оскільки вода насувалася швидше, ніж рухався човен. Тільки на гребні він міг, затримавшись, зробити один чи два гребки, але ні на мить довше, бо інакше човник відхилився б від свого напрямку в наступній жолобниці. Чоловіки швидко занепали духом, так що не могли говорити; вони працювали, мов одержимі, і коли місяць пробився крізь хмари, то він висвітив три нажахані обличчя, які витріщили очі на чудовисько, що ось-ось мало їх поглинути.

Про те, щоб вертатися назад, не можна було й подумати, бо якби навіть якийсь бог і зміг їх повернути, вони не змогли б гребти проти вітру. Втім, після години, як їм здалося, шалених зусиль, коли вони не раз були на волосину від загибелі, рятуючись хіба що дивом, хоч насправді усе це тривало, либонь, не більше двадцяти хвилин, світло попереду, схоже, не стало анітрохи ближчим. Ба навіть гірше, складалося враження, що воно помітно посунулося на північ. Саме Бертран перший занепокоївся цією обставиною, і це змусило його заговорити вперше за ці останні хвилини.

— Отець Небесний! А що коли це корабель, і там немає ніякої землі на багацько миль попереду?

Макевой запропонував альтернативну гіпотезу.

— Можливо, вітер трохи повернув на північний захід. Доведеться, либонь, протьопати кілька миль берегом.

— Є ще одне більш втішне пояснення, — сказав Ебенезер. — Я навіть не смію сподіватися… Але стривайте! Ви чуєте якийсь звук?

Вони припинили свою роботу, щоб прислухатися, і їх ледве не накрило наступною хвилею.

— Так, це шум прибою! — радісно вигукнув Ебенезер. — Ані ми, ані світло не змінили свого напрямку; просто ми майже навпроти нього! — Він хотів було пояснити, що хоч з острова вони і кермували прямо на світло, як тільки могли, однак їхній справжній напрямок був дещо південніше; з відстані чотирьох чи п'яти миль помилка (можливо, усього в декілька сотень футів) була надто малою, щоб помітити, але коли вони наблизилися, кут між напрямком, яким вони рухалися, і світлом, збільшився до дев'яноста градусів. Одначе, перш ніж він встиг усе це ретельно обмізкувати і висловити, хвиля більша, ніж зазвичай, підкинула корму високо догори, нахилила човен на лівий борт і вибила весло з кочета.

— Нас розвертає, і ми зараз вийдемо з вітру! — попередив він про небезпеку.

Решта гребла своїми черепичками, але намарно. Ебенезер ударом вставив весло назад між рогачами кочета і спробував було повернути корму до хвиль, переклавши весло, що правило тепер за стерно, на лівий борт, як це він звик робити, коли їх тягнуло кормою назад, але його дії не встигали за хвилями, оскільки гребінь уже пройшов, враз залишивши човник, що втратив курс, нерухомим у жолобниці; рух веслом насправді вийшов як гребок, і від цього корма розвернулася ще більше. Наступна хвиля вдарила під кутом у правий борт, до кінця розвернула їх боком і залила човен водою їм по кісточки; та, що йшла за нею, заввишки футів із п'ять, з білими баранцями на гребні, вдарила прямісінько з правого траверзу, і вони знову опинилися в льодяних водах Чесапіку, відчайдушно молотячи руками по поверхні. Цього разу, одначе, довго їм мучитися не довелося: їхні ноги враз торкнулися водоростей і мулу, і вони з'ясували, що перебувають менш ніж за сто ярдів від берега.

Вони почали через силу видиратися з води, але хвилі, що сягали їм по пояс, заважали, знову і знову збиваючи з ніг, і коли вони нарешті дісталися берега, то вже ледве стояли на ногах.

— Треба поспішати! — задихаючись мовив Макевой. — А то ми тут закоцюбнемо!

Спотикаючись і важко дихаючи, вони якомога швидше простували берегом до свого маяка, у якому тепер можна було цілком ясно впізнати освітлені вікна чималого за розміром будинку. Неподалік нього, де берег переходив у галявину перед домом, росла висока сосна, біля підніжжя якої вони помітили якийсь білий предмет, котрий скидався на великий камінь, що стояв сторчма. У Ебенезера аж мороз поза шкірою пішов.

— О, Боже! — вигукнув він і, зібравши рештки сил, кинувся вперед, щоб обійняти могилу. Слабкого місячного світла було досить, щоб прочитати напис:

Енн Боєр Кук

1645–1666

Аж доти допоміг

Господь нам.

Ззаду до нього підійшли його супутники.

— Що це?

Ебенезер не повертав голови.

— Моя мандрівка скінчилася, — схлипуючи, сказав він. — Я зробив повне коло. Отам Молден; ідіть і рятуйте себе.

Вражені цим, вони прочитали напис на могильному камені, і коли вмовляння не допомогли, вони силоміць відірвали Ебенезера від могили. Опинившись знову на ногах, він не став опиратися, але останні душевні сили, здавалося, зовсім полишили його.

— Якби я не народився, — сказав він, вказуючи на надгробок, — ця жінка була б сьогодні живою, і моя сестра разом із нею, а мій батько був би плантатором і вирощував дур-зілля, і всі вони втрьох жили б щасливо он у тому домі.

Бертран був надто близький до того, щоб закоцюбнути, аби спромогтися на якусь відповідь, навіть якби вона в нього і була, а Макевой, який так само всім тілом трусився від холоду, узяв поета за руку і сказав:

— Годі тобі, це як той гріх нашого вітця Адама, що падає на всі наші голови; ми ніколи цього не просили, але ось, так склалося, що він є, і коли ми зголошуємося жити, то мусимо вже жити разом з ним.

Ебенезер звик бачити Молден, у якому кипить бурхливе життя і після настання темряви творяться прикрі діла, але зараз скидалося на те, що люди були тільки у вітальні; у решті будинку, так само, як і надворі й у надвірних прибудовах — він пильно, відчуваючи гіркий сором, подивився у напрямку сушарні, — було темно й тихо. Поки вони йшли безлюдним двором до головного входу, який виходив на південний захід до могили й Затоки, що лежала за нею, Макевой, бажаючи цим, безсумнівно, якось зігрітися, а заодно і втішити Ебенезера, цокотячи зубами, вирік, що це єдине світло було добрим знаком: безперечно, це означало, що Ендрю Кук навів у домі лад і чекав разом зі своєю невісткою новин від свого блудного сина. Він буде страшенно радий їх бачити; їх одягнуть і нагодують і одразу ж піднімуть тривогу та пошлють звістку в Енн-Арундел-Таун, щоб перехопити Довгела Бена Еврі.

— Не треба, — Ебенезер похитав головою. — Від таких байок боляче ще більше, ніж від правди.

Макевой сердито відпустив його руку.

— І досі ще дівак, — крикнув він. — Тільки й думає, що про свою втрату, а до інших йому байдуже! Давай, біжи й умирай собі на тій могилі!

Ебенезер похитав головою; він хотів пояснити своєму ображеному товаришу, що страждає не тільки від того, що втратив він, а і від того, що втратили Макевой, і Анна, і Ендрю, і навіть Бертран, страждає від того, як усе взагалі склалося, бо він вважає себе відповідальним за все, і що біль втрати, хоч би яким сильним він був, був ніщо супроти того болю, якого завдає йому ця відповідальність. Ті, що впали, страждають внаслідок Адамового падіння, хотів він пояснити; але знаючи і розуміючи це, бо ж це знання прийшло до нього разом із падінням, наскільки більше мав страждати сам Адам! Але його надто міцно стисли лещата холоду і розпачу, щоб він міг пояснити цю свою філософію.

Вони підійшли до дому.

— Краще було б подивитися у вікно, перш ніж стукати у двері, — сказав Бертран. — О, Боже мій, і що скаже хазяїн Ендрю, коли побачить мене, а він же послав мене для того, щоб я був вам порадником!

Вони підійшли до освітленого вікна у вітальні, звідкіля було чутно чоловічий сміх і слова розмови.

Макевой дістався туди перший.

— Якісь чоловіки грають у карти, — доповів він, а потім його обличчя скривилося від раптового болю.

— О Боже! Невже це бідолашна Джоан?

Бертран поспішив до нього.

— Так, це та сама свинарка, а отам, у перуці, хазяїн Ендрю, але…

Тепер він також виглядав дуже збентеженим.

— А хай йому грець, хазяїне Ебене! Це полковник Роботем!

Але цієї ж миті Ебенезер і сам уже стояв біля вікна і мав змогу побачити ці та інші, ще більші дивовижі на власні очі. Джоан Тоуст, яка була така виснажена і сточена своїми недугами, що мала вигляд якоїсь прокаженої з Бедламу, шкандибала, тримаючи в руках глечик з пивом, до столу, вкритого зеленим сукном, що стояв посеред вітальні, а довкола нього за грою в карти сиділо п'ятеро джентльменів: правник, лікар і проповідник Євангелія Річард Совтер, який затягувався люлькою і закликав усіляких святих бути свідками того, які кепські карти йому здали; бондар (він якраз здавав) Вільям Сміт, котрий, надимаючись від пихи, усміхався, дивлячись на гравців за столом і цибухом люльки вказав Джоан Тоуст, щоб вона наповнила склянку Ендрю Кука; Бертранів огрядний і життєрадісний тесть з округу Телбот, полковник Джордж Роботем, котрий, здавалося, був заклопотаний чимось зовсім іншим, ніж грою в «мушку»; сам Ендрю Кук, котрий схуд і виглядав дещо старшим, відколи Ебенезер його востаннє бачив, але він був ще більш бистрооким, ніж будь-коли, тримаючи карти здорового лівою рукою і, мов старий орел, зиркаючи на інших, наче вони були не супротивниками, а його здобиччю; і нарешті, що вразило найбільше, праворуч від усохлої руки Ендрю, стискаючи карти й весело жартуючи так, наче вони були в «Медальйоні», сидів Генрі Берлінґейм, досі в подобі Ніколаса Лоу з Телботу!

— Дуже добре, джентльмени, — вирік бондар, роздавши карти чотирьом гравцям. — Здається мені, що я розділяю вдачу пана Совтера.

— Скажіть це навпаки, що він у вас на паях, — зауважив Берлінґейм, — і в тому буде більше правди, ніж поезії, коли ми підемо до суду.

Совтер похитав головою, вдаючи, нібито він у розпачі.

— Клянусь горобцем святого Домініка, любі сусіди! Якби наша справа була бодай уполовину така слабка, як ця недоношена роздача-недодача, то, присягаю, ми б далі вбиральні суду не пройшли.

— Як ми всі знаємо, ви й так нікуди не пройдете, — по-дружньому покпив з нього Берлінґейм, — бо єдина тут справжня справа, за яку можна сперечатися, — це розмір вашого хабара!

— Ну, хлопці, годі вже вам, — мовив Ендрю Кук. — Усі ці балачки про хабарі й недоносків лякають полковника! — Він сардонічно всміхнувся до полковника Роботема. — Пробачте моєму сину, надто він уже прямовитий, Джордже, це його відома вада, як, насмілюся сказати, зауважила ваша донька.

За вікном Бертран аж рота роззявив.

— Ви чули це, хазяїне Ебене? Він назвав того добродія своїм сином! Якогось незнайомця!

— Тут щось не так, — погодився Макевой, — але все виглядає тихо-мирно. — Не бажаючи зволікати далі, він постукав у шибку.

— Агов! Агов! Впустіть нас, а то ми тут дуба вріжемо!

— Ні, хай Бог милує! — скрикнув Бертран, але було вже надто пізно; здивовані гравці повернулися до вікна.

— Клянуся кров'ю святого Януарія!

— Подивися, С'юзен, що там таке, — спокійно наказав бондар, і Джоан Тоуст поставила глек до мисника.

— Ебенезере, сину мій, — мовив Ендрю Кук, — принеси-но сюди свого пістоля. — Берлінґейм поклав свої карти на зелене сукно сорочкою догори й зробив так, як йому сказали.

Джоан Тоуст відчинила двері й висунула назовні ліхтар.

— Хто там? — гукнула вона байдужим голосом.

— Тікаймо! — пробурмотів Бертран і кинувся через двір.

Макевой відступив від вікна і схвильовано прикусив нижню губу.

— Ну, що скажеш, Ебене? — прошепотів він. — Чи, може, нам краще втекти?

Але поет ані поворухнувся, ані відповів, бо, побачивши у вітальні те дивне збіговисько, він був такий приголомшений, що це повернуло його назад (або ж можна сказати, вперед на повне коло) до того крихкого душевного стану часів його молодості, коли він надягнув на себе набедреник дівоцтва і лати лауреатства, щоб захистити його; і коли він на додачу почув, як його батько звертається до Берлінґейма — це просто неймовірно! — «сину мій» і «Ебенезер», то вмить укляк, не сходячи з місця, і не від холодного вітру, що дув із Затоки, а від того самого чорного вітерцю, що колись тричі перед тим — у Коледжі Святої Маґдалени, у «Медальйоні» й у його кімнаті на Паддінґ-Лейн — дихнув з глибин Прірви і від якого його кістки взялися кригою.

— Хто там? — повторила Джоан.

Макевой вийшов з-за спини Ебенезера, і світло, що падало з вікна вітальні, освітило його обличчя.

— Це я, Джоан Тоуст, — сказав він непевно. — Це Ебен Кук і Джон Макевой…

Із вуст Джоан злетів крик, і вона схопилася за одвірок; ліхтар вислизнув з рук, упав на землю і згас. Із передпокою, у неї з-за спини пролунав чоловічий голос:

— Якого біса?

— Напевно, нам, зрештою все ж таки краще було втекти, — додав Макевой. Але Ебенезер, який навіть уже і не тремтів, стояв як укопаний.

19

Поет прокидається від свого пекельного сну, щоб стати наяву перед судом Радаманта

Минали століття за століттям, так принаймні здавалося Ебенезеру, а він і досі перебував у володіннях Люципера, де, спокутуючи свій гріх Жадання і Гордині, мусив зазнавати подвійних тортур: перші полягали в тому, що його через короткі проміжки часу переносили з вічного вогню до льодів Кокіта, що їх наморозив своїми крилами сам Король Пекла; другі, яких він зазнавав не так часто, хоч вони були нестерпнішими, полягали в тому, що він мусив дивитися на те, як просто перед його очами змішуються і переливаються одне в одне обличчя Джоан Тоуст і його сестри Анни. Джоан схилялася над ним, її обличчя, не спотворене хворобою, було веселим, як колись у Лондоні, її сукня була ціла і чиста, від пранців не залишилось і сліду, її очі були ясними й випромінювали ніжність — і справді, її обличчя належало зовсім не їй, це було обличчя Анни Кук! Потім, дивлячись на обличчя сестри, він бачив, як її очі наливаються червоним і блякнуть, погляд стає тупим, зуби гниють у яснах, плоть вкривається гнійниками і шкіра злазить, відкриваючи м'ясо, — аж поки, маючи нарешті обличчя Джоан Тоуст, вона робилася Джоан Тоуст, після чого цей цикл інколи починався знову. Від цієї метаморфози у нього спирало в грудях, він задихався, кричав, вимахував руками й ногами у полум'ї й льоду, харамаркав якісь блюзнірства, такі ж темні й незрозумілі, як і Плутосове «Papè Satan aleppe…»[103]. Тим-то неважко собі уявити, як він зрадів, переконавшись, що Анна анітрохи не змінилася, коли він нарешті розплющив очі й побачив, як вона сидить біля його ліжка і читає книжку. Він відчув таку неймовірно величезну полегшу, що йому навіть забракло сил висловити це своє почуття; він одразу ж заснув глибоким сном без сновидінь.

Прокинувшись удруге, він був більш притомним; він зрозумів, що якийсь час був хворим і марив, але скільки це тривало — день чи місяць, про те він і гадки не мав, однак тепер його гарячка минула. Він був безмежно радий, побачивши, що його сестра і досі сидить коло нього, бо тепер був цілком спроможний звернутися до неї.

— Любо Анно! Як це мило з твого боку, що ти мене доглядаєш…

Він більше нічого не сказав, бо його сестра, плачучи від радості, скочила зі свого крісла, щоб обійняти його, але мовчав він ще й тому, що раптом зрозумів, яка це неймовірна річ, що вона тут і, вочевидь, ціла і здорова!

— Присяй-бо, де це я? — прошепотів він. — Звідкіля ти взялася?

— Це довга історія! — схлипнула Анна. — Ти вдома, Ебене, в Молдені, і, хвала Богу, ти знову серед живих!

І, не відпускаючи його зі своїх обіймів, вона гукнула крізь прочинені двері:

— Роксанно! Ходи сюди, скоріше! Ебен прокинувся!

— Роксанна також? — Ебенезер заплющив очі, щоб зібратися.

— Ти ще слабкий, бідолашний! О Господи, якби ти тільки знав, як я ридала, коли дізналася, що зробив капітан Еврі, і як я прагнула померти разом з тобою, і як я боялася, що ти помреш тут, у Молдені, і зіпсуєш диво… О Боже, треба стільки всього розповісти!

Місіс Рассекс і Генрієтта ввійшли з передпокою, і на їхніх обличчях, здавалося, не можна було помітити жодних ознак тих нещасть, що їм довелося пережити. І коли перша радість трохи вщухла, поет довідався про обставини їхнього порятунку.

— Без Божого втручання тут не обійшлося, ні додати ні відняти, — по-простому заявила місіс Рассекс. — Бо як іще можна це пояснити? Довгело Бен Еврі — це Бенджамін Довгелоу з Черч-Кріка, моє перше і давно втрачене кохання!

Негайно після того, як він розправився з трьома бранцями-чоловіками, сказала вона, капітан каперів гукнув жінок на корму, вочевидь, щоб сповнити свою обіцянку розважитися з ними, але, як з'ясувалося, усі їхні страждання обмежилися тим, що їм довелося вислухати кілька похітливих зауважень, бо коли він взнав її ім'я, а потім, розпитавши трохи більше, почув її дівоче прізвище, його ставлення до них цілком змінилося: він вибачився, що викинув чоловіків за облавок, висловивши надію, що вони дістануться острова Шарпа живими, і, ризикуючи власним життям, змінив свій курс, зайшовши в гирло Северну, де сказав їм adieu і повернувся на свій корабель, залишивши капітана Керна, щоб той відвіз їх до Енн-Арундел-Тауна.

— Ми не знаємо напевне, чи це був Бенджамін Довгелоу, — визнала Генрієтта. — Він не відповів на запитання матусі. Але інакше пояснити його поведінку я не можу…

— Звісно, що це був мій Бенджі, — сказала місіс Рассекс. — Мій любий хлопчик утік тридцять років тому, щоб стати моряком і піратом. Йому було просто соромно, от він і не признався.

Щодо цього питання вона і слухати не хотіла ніяких доводів, що могли б похитнути її впевненість, і, попри цей приголомшливо неймовірний збіг обставин, Ебенезер мусив визнати, що йому не спадає на думку жодна гіпотеза, яка могла б правдоподібніше пояснити цей раптовий напад милосердя Довгела Бена Еврі. Він сів, щоб обійняти їх усіх по черзі й знову і знову свою сестру, а потім виснажений відкинувся в ліжку. Його перебування в Пеклі, як він тепер взнав, насправді тривало чотири дні, упродовж яких він балансував на межі життя і смерті; Макевой і Бертран також були прикуті до ліжка через хворобу, викликану переохолодженням, хоч вони і не впадали в забуття. Перший уже цілком одужав, а от Бертран, якого вони знайшли тільки вранці наступного дня у стодолі, і досі був у важкому стані.

— Дякувати Богу, вони живі! — скрикнув Ебенезер. — А що там із батьком, Генрі Берлінґеймом і бондарем? Це їх я чую внизу? — І справді, з покоїв унизу долинало декілька чоловічих голосів, які, вочевидь, про щось сперечалися.

— Так, — сказала Анна. — Річ у тім, що всі вони під домашнім арештом, поки не вирішиться справа щодо маєтку! Губернатор Ніколсон дуже стривожений повстанням і торгівлею опієм, і він ввів на мисі Кука щось на кшталт воєнного стану, поки ти не одужаєш. Тим часом усі звинувачують один одного, і напевне ніхто не знає, чиї права є дійсними.

Одразу після того, як вони прибули до Енн-Арундел-Тауна, пояснила вона, вони з капітаном Керном разом пішли до дому губернатора, і, попри пізню годину, підняли його з ліжка, і як могли разом склали докупи історію про їхнє викрадення, про діяльність на острові Бладсворт і про ту порочну справу, осердя якої у цій місцевості, вочевидь, було в Молдені. Завдяки згадці про папери Джона Сміта і тому, що капітан Керн мав у Сент-Мері репутацію чоловіка тверезого, губернатор Ніколсон взяв їхню доповідь на віру: вислали два озброєних напівбаркаси, щоб наздогнати «Фенсі» капітана Еврі, і сам президент Ради, сер Томас Лоуренс, ще до світанку вирушив з жінками до мису Кука, маючи владу, дану губернатором, діяти як його уповноважений у всіх справах, що стосуються добробуту Провінції.

— І що тут скажеш, — засміялася Генрієтта, — ох, і весело ж нам тут усім було!

Ендрю Куку, як пояснила вона, довелося пережити одна за одною стільки величезних несподіванок, приємних і прикрих водночас, що якийсь час вони навіть опасувалися за його здоровий глузд: почати з того, що його радість від знайдення Ебенезера живим одразу ж змінилася гнівом і немалим соромом, спричиненим тим, що він поклявся усім і кожному, що «Ніколас Лоу», який насправді затоваришував з ним лише двома тижнями раніше і сказав йому, що Ебенезера немає серед живих, був справжнім Ебенезером Куком, а той так званий Лауреат Меріленду, що відписав мис Кука, був підлим ошуканцем. Як же зросло його сум'яття, коли він упродовж двадцяти чотирьох годин довідався, що його «син», вочевидь, є високопоставленим агентом губернатора; що Анну захопив у полон і звільнив горезвісний Довгело Бен Еврі; і — можливо, ця подія викликала в нього найбільше замішання, — що вона привела із собою його колишню давню коханку Роксанну Едуард і молоду леді, що, як стверджували, була його рідною донькою!

— Поза цими дивами, — мовила Генрієтта, — такі дрібниці, як ворохібня на острові Бладсворт, уже не були варті його уваги! Достоту, братику Ебене, він такий потішний чоловік, наш батечко!

— Генрієтто! — гримнула на неї місіс Рассекс. — Поспішимо сказати серу Томасу, що пан Кук отямився і скоро матиме достатньо сил, щоб з ним поговорити. — Вона по-материнськи поцілувала поета. — Дякувати Богові за це!

Анну це все неабияк потішило.

— Генрієтта так любить піддражнювати, просто диво, — сказала вона Ебенезеру, коли вони знову залишилися самі. — Роксанна попередила її, щоб вона не називала нас «брат» і «сестра» або батька «своїм» батьком, але вона все одно це робить, щоб під’юдити його.

Як визнала сама Роксанна, сказала далі вона, Ендрю, коли залишив її у 1670 році, не знав, що та носить його дитину; вона вирішила не казати йому про це, аби не вийшло так, що він одружився з принуки, і подвійної прикрості завдавало їй те, що він повернув її назад «дядьку» в Черч-Крік.

— Але ж він її кохав, — вирекла Анна. — Бачив би ти його, коли вона ввійшла! Він був такий радий зустрітися з нею, що ледве взагалі звертав увагу на мене, і йому було так соромно, що він залишив її… що він просто не знав, куди себе діти! Він ні разу не взяв під сумнів, що Генрієтта його донька, але цілими днями тільки те й робить, що або ходить і просить у всіх до одного пробачення, або ж казиться від злості, називаючи нас усіх стерв’ятниками та злодіями, що прийшли відібрати в нього Молден! Дуже прикро на це дивитися, Ебене, ми повинні його вибачити.

Анна, здавалося, змінилася під впливом цих останніх подій: її обличчя було витягнутим і виснаженим, як і раніше, але її голос і манери відображали якусь нову внутрішню погідність, готовність прийняти речі, які важко прийняти, — одним словом, якийсь блаженний стан, адже, як і місіс Рассекс, вона нагадувала Ебенезеру того, хто останнім часом мав нагоду спостерігати чудо, бачити те, чого не бачать інші, того, кого вшанували таємною благодаттю. Від спогаду про їхню останню розмову в трюмі шлюпа капітана Керна кров прилила йому до обличчя; він заплющив від сорому очі й міцно вхопив її за руку. Анна відповіла на цей потиск так, наче ясно читала його думки, і повела далі своїм спокійним голосом, заявивши, що попри ту холодність, із якою Роксанна зустріла щире каяття Ендрю, і попри те її твердження, що Бенджамін Довгелоу, або ж Довгело Бен Еврі, був єдиним чоловіком, який по-справжньому завоював її серце, Генрієтта й Анна все ж погодилися, що вона в жодному разі не втратила ніжних почуттів до їхнього батька, але була надто мудрою, щоб хапливо дарувати своє прощення.

Ебенезер усміхнувся і похитав головою. Він був страшенно слабкий, але відчував, як цілющий бальзам його талану діє якимось таємничим чином, відновлюючи його сили.

— Анно, а що у тебе там з Генрі? — поцікавився він.

Анна опустила очі.

— Ми з ним розмовляли, — сказала вона, — …отак, не дивлячись одне одному в вічі. Він так само знітився, як і батько, коли я ввійшла з Роксанною і Генрієттою! Він дуже зрадів, що з нами все добре, і нетерпеливився побачити тебе. Я потайки розказала йому все, що могла, про його батька і братів і про твої страхи щодо безпеки Провінції; звісно, він згорає від нетерпіння і ніяк не може дочекатися тієї хвилини, коли можна буде вирушити до острова Бладсворт, — ти ж знаєш, яким Генрі буває в таких випадках, — але він не поїде, поки не поговорить із тобою. Ми пообіцяли нікому не відкривати, хто він такий: навіть сер Томас називає його містером Лоу, а батько думає, що кращої за нього людини в усій Провінції не знайдеш, — вважається, що це твій приятель, він дуже побивався за тобою і погодився допомогти батьку повернути Молден. Якийсь час, підозрюю, ми всі втрьох будемо встидатися одне одного… наше становище таке безнадійне… — Вона шморгнула носом, змахнула сльозу і далі повела вже дещо веселішим голосом. — Решта ж цілком задоволені одне одним або ж принаймні якось примирилися: Генрієтта і Джон, Роксанна і батько; навіть Бертран і Роботеми уклали щось на кшталт перемир'я. Полковник і досі клянеться, що Бертран — це ти, і заявляє свої права на Молден, боячись зганьбитися, а бідолашна Люсі має ось-ось народити й уся тремтить, як подумає, що народить байстрюка. Вони добре розуміють, що їхні вимоги — це нічого не варті крутні й вони самі в тому винні не менше, ніж Бертран, але ж вони у відчаї, а Бертран нізащо не хоче признаватися, адже боїться, що полковник його негайно приб'є на місці. Отака кумедія.

Ебенезер почув знизу якісь збудженні голоси: то оголосили звістку про його одужання.

— Скажи мені, як там моя дружина, — попросив він і побачив, що Анна марно намагається приховати, як сильно вона вражена тим, що він навмисне обрав це слово.

— Їй недовго залишилося на цім світі…

— Ні! — Ебенезер звівся на лікті. — Де вона, Анно?

— Коли вона побачила тебе і Макевоя, сили її зрадили, — сказала Анна. — Вона знепритомніла в передпокої, і її віднесли в ліжко. Батьку довелося пережити ще декілька жахливих хвилин, як ти можеш собі уявити, того дня, коли він довідався, що вона твоя дружина (якій він і сам колись заплатив шість фунтів), і ще коли взнав, що це не С'юзен Воррен, а та сама жінка, яку ти знав у Лондоні! Він клянеться, що цей шлюб недійсний, і від злості січе й рубає; але, попри все, він її не скривдив бодай тому, що Генрі…

— Це не має значення! — квапив її Ебенезер; було чутно, як східцями піднімалися люди. — Скоріше, прошу тебе, Анно! У якому вона тепер стані?

— Коли вона знепритомніла, це виявилося для неї останньою краплею, — спокійно відповіла Анна. — Її… її соціальна хвороба нікуди не ділася, як нікуди не ділася її залежність від того клятого опію, не покращився й загалом стан її здоров'я, яке вона вже давно розтратила в тій сушарні. Доктор Совтер оглянув її і сказав, що вона помирає.

— О Боже! — простогнав поет. — Я мушу негайно її побачити! Я хочу померти раніше за неї! — Попри протести Анни, він таки спромігся вилізти з ліжка, але тільки-но сів, у нього одразу ж запаморочилося в голові, і він впав назад на подушку. — Бідна, нещасна! Нещасна свята жінка! Бідолашна мучениця!

Його ридання і голосіння урвалися тією метушнею, яку принесли з собою відвідувачі, очолювані Генрієттою Рассекс. Першими ввійшли його батько і Генрі Берлінґейм.

— Дорогий Ебене! — вигукнув Генрі, хапаючи його за обидві руки. — І що то за пригоди, заради яких ти мене залишив? — Він звів голову до Ендрю, який стояв, переминаючись з ноги на ногу, з іншого боку ліжка. — Ні, скажіть мені по щирості, містере Кук, ну хіба ж це поганий син, що рятує цілу провінцію?

Ебенезер міг тільки всміхатися: його серце переповнювали надто сильні й різноманітні почуття, щоб він міг здобутися бодай на якусь відповідь. Вони з батьком дивились один на одного спокійно і з болем в очах.

— Мені дуже прикро, батьку, — почав було він за якусь хвилю, але йому одразу ж перехопило подих.

Ендрю поклав ліву руку на чоло Ебенезеру — це був перший такий прояв турботи на пам'яті поета.

— Якось, Ебене, я сказав тобі в Сент-Джайлзі: просити пробачення — це привілей нерозумного сина, а нерозумний батько має обов'язок пробачати. — І всім присутнім у кімнаті він оголосив: — У хлопця ще не минула гарячка. Кажіть, яку ви там маєте до нього справу, сер Томас, і на тім закінчимо.

До покоїв увійшли ще три чоловіки: Річард Совтер, полковник Роботем і якийсь вишуканий джентльмен років п’ятдесяти у білій перуці, котрий злегка по черзі вклонився Ендрю й Ебенезеру.

— Томас Лоуренс, сер, з Ради губернатора, — сказав він, — маю честь познайомитися з вами! Прошу вибачити мені, що заважаю відпочивати й набиратися сил, бо ж ви на це цілком заслужили, але ніхто краще за вас не знає, що наша справа дуже нагальна і вкрай важлива…

Ебенезер помахом руки показав, що не заперечує.

— Моя сестра вже повідомила мені, яке ви маєте доручення, за що треба дякувати Богу і губернатору Ніколсону! Над нами нависла така загроза, про яку ніхто і не здогадується, сер, і що раніше ми з нею впораємося, то краще для нас усіх.

— Чудово. Тоді дозвольте мені запитати, чи відчуваєте ви в собі досить сил, щоб поговорити сьогодні зі мною і губернатором Ніколсоном.

— Ніколсоном! — вигукнув Совтер. — Клянусь пилкою святого Симона, панове! — І Ендрю, і полковник Роботем також, здавалося, були стривожені цими словами президента Ради.

Сер Томас кивнув.

— Містер Лоу повідомив мені, що губернатор виїхав вчора до Оксфорда, і коли його сповістили, що містеру Куку вдалося врятуватися, він захотів сьогодні ж прибути до Молдена. Ми очікуємо його з години на годину. Що скажете, сер?

— Я цілком готовий і дуже хотів би йому про все доповісти, — сказав Ебенезер.

— Дуже добре. Провінція у вас у боргу, сер!

— Перепрошую… — Полковник почервонів, як буряк; його круглі оченята неспокійно перебігали то на Ебенезера, то на Ендрю, то на сера Томаса. — Немає жодних сумнівів у тому, що цей хлопець герой і наразі має дуже важливу справу до губернатора; і мені б не хотілося, щоб склалося враження, нібито я думаю тільки про себе і надто вже переймаюся своїми особистими справами, чи здалося, що я не вдячний тим таємним агентам Його Королівської Величності, чия діяльність вимагає ховатися під чужими іменами…

— Та годі вже вам, Джордже! — різко урвав його Ендрю. — Містер Лоу, присутній тут, може бути агентом губернатора, короля Вільяма чи Папи Римського — кого завгодно, але цей хлопець — мій син Ебен, і все тут! Хай уже мені Бог простить, що я ввійшов у змову з містером Лоу, щоб обманути вас усіх, і дякувати Небесам, що вони повернули мені мого сина, який постав із мертвих, а чи повернуть мені Молден, чи ні, то вже не так суттєво!

— Досить, — наказав сер Томас. — Я нагадую вам, полковнику, що Провінція дуже зацікавлена в тому, що станеться із цим маєтком; саме для того, щоб зайнятися цією справою, я і прибув сюди, коли на те пішло. Якщо губернатор дасть на те згоду, тоді ми, можливо, влаштуємо засідання щодо цього питання сьогодні ж, тепер, коли містер Кук уже з нами. — І він нагадав усьому товариству, особливо Річарду Совтеру, що їм заборонено залишати садибу, поки ця справа не вирішиться.

— Клянусь органом святої Цецилії, — заходився протестувати Совтер. — Та це ж пряме порушення habeas corpus! Ми позиватимемо вас до суду, сер!

— Це ваше право! — відказав сер Томас. — А тим часом не залишайте мис Кука: містер Лоу дав знати майору Тріппу, і від сьогоднішнього ранку ми тут, довкола маєтку, маємо посполите рушення.

Цю новину зустріли з великим подивом; полковник Роботем почав смикати себе за вуса, а Совтер заходився закликати святих Гігіна і Полікарпа проти такого свавілля з боку тих, хто мав би стояти на захисті громадських інтересів. Сер Томас попросив залишити кімнату всіх, окрім Анни, бо вона взяла на себе обов'язок доглядати брата, і «містера Лоу», який вирік, що в жодному разі не може відійти від ліжка ключового свідка ні на хвилину. Ендрю, здавалося, був цим невдоволений.

— Ми ще маємо багато чого сказати один одному, — втішав його Ебенезер, — і перед нами цілі роки для цього. Просто зараз я вмираю з голоду і страшенно хочу спати.

— Я принесу тобі бульйону, — буркнув батько і вийшов.

Ебенезер зітхнув.

— Йому треба буде скоро сказати, хто ти насправді, Генрі; мені вже до смерті набридли всі ці хованки під чужими іменами.

— Я скажу йому, — пообіцяв Берлінґейм, — адже тепер я знаю, хто я. Присяй-бо, це ж просто чудо, Ебене! Я не можу дочекатися хвилини, коли візьму в руки книгу мого батька — як він її там назвав? «Книга англійських дияволів»! Король агатчвупсів! Просто дивовижно! — Він підніс догори свого наставницького пальця й усміхнувся. — Але не тепер, Ебене; ні, він ще не повинен цього знати. Я збираюся якомога скоріше поїхати на острів Бладсворт — завтра, якщо ми сьогодні владнаємо нашу справу, і спробую зробити все, що зможу, аби умиротворити мого батька Чікамека і мого брата — як там його звати?

Ебенезер мимохіть усміхнувся, побачивши, із яким притаманним йому запалом говорить усе це його вихователь.

— Коханкоупретс, — сказав він. — Це означає Білогорлика Дзюбок.

— Коханкоупретс! Чудове ім'я! Потім я повернуся сюди, освідчуся твоїй сестрі, звернуся до мого доброго приятеля Ендрю і попрошу її руки. Якщо він погодиться, я розкажу йому, хто я такий, і знову запитаю його; якщо він відмовить, я піду своїм шляхом і не надокучатиму йому, розказуючи всю правду. Ну як, вас обох це влаштовує?

Ебенезер подивився на сестру, очікуючи відповіді. Було видно, що в приватних розмовах з Берлінґеймом вони торкалися питань особистих і значно глибших, ніж ті, що стосувалися «Книги англійських дияволів»; він був впевнений, що Генрі було відомо все, що відбулося не тільки між Анною і Біллі Ромлі, але й також між Анною і ним. Вона глибоко зітхнула і похитала головою, не зводячи очей з покривала.

— Це все так несерйозно, Генрі… І що з того може вийти?

— Ні, ну як ти можеш впадати у відчай після такого чуда, як розгадка тайни мого походження, на яку натрапив Ебенезер? Дай-но йому тільки знову звестися на ноги, і він розв'яже для мене іншу загадку — Таємницю Священного Баклажана, чи що там ще є! — Він відкинув жарти й додав уже серйозним тоном: — Не так давно я запропонував Ебену, щоб ми всі втрьох оселилися в Пенсильванїї; раз Природа, що винесла мені свій вирок, знедолила мене, а Світські Традиції відмовили тобі в твоєму потягу, то що в тому поганого, якщо ми, знедолені, згуртуємося в нашому нещасті? Ми будемо жити, як такі собі сестри милосердя в нашому маленькому монастирі — еге ж, і я наверну вас у Космофілізм, мою нову релігію для знедолених шукачів Істини, і ми вигадаємо купу всіляких духовних вправ…

Він вів далі в тому ж дусі, аж поки Ебенезер і Анна не були змушені розсміятися, і напруження між ними на якийсь час розвіялося. Але Анна не захотіла зв'язувати себе цією обіцянкою.

— Давай-но робити все по черзі, почавши з головного: повернися спочатку з острова Бладсворт і дивися, щоб там із тебе не зняли скальп і не навернули у свою релігію, а потім уже подивимося, що робити із собою…

— А що вийшло з твого паломництва до Джона Куда? — запитав Ебенезер Берлінґейма.

— Ет, мій друже, я так перед тобою завинив! Як я можу вибачитися і пояснити те, що так часто обманював тебе? Хіба тільки тим, що я не маю жодної віри у невинність! Але ж узяти цей довід на своє виправдання означає ще більше образити тебе…

— Більше ні, — запевнив його Ебенезер. — Моя невинність тепер обмежується лише простим фактом її наявності. Так що там із Кудом? Чи знайшов ти в ньому того спасителя, за якого його було взяв?

Берлінґейм зітхнув.

— Я його взагалі не знайшов.

І він пояснив, що мав намір видати себе за помічника Куда (в особі Ніколаса Лоу), щоб мати змогу більше дізнатися про те, наскільки правдивими є чутки, що ходять останнім часом, про те, що Куд організовує невільників і невдоволених індіян для нового повстання, яке мало б вибухнути перед тим, як Ніколсон розпочне проти нього слідство на підставі доказів, зібраних завдяки Протоколам Асамблеї за 1691 рік. Але в Сент-Мері на ранок після того нічного шторму, який закинув Ебенезера до острова Бладсворт, Берлінґейм зустрів самого Ендрю Кука, який, як він гадав, поїхав від капітана Мітчелла і, перетнувши затоку, мав бути на Східному узбережжі. По-тихому розпитавши, він дізнався, що Ендрю зустрівся з полковником Роботемом у капітана Мітчелла і, почувши, як той згадує Ебенезера, називаючи його «мій зять у Сент-Мері», одразу ж поспішив дізнатися, у чому тут справа, тільки-но отямившись після такої новини.

— Ну, що ж, мій друже, — провадив далі Берлінґейм. — Я не знав, що й думати; усю ніч я марно намагався знайти тебе і нарешті довідався, що капітан Керн незадовго перед сутінками відплив разом з Лауреатом Меріленду та якимось високим худим хлопом, і вони, як усі гадали, потонули у шторм. Твій батько дізнався про стан речей у Молдені й у відчаї рвав на собі волосся від того, що втратив спадкоємців і маєток.

Коли, як усім здалося, Ебенезер загинув чи невідомо куди зник, Берлінґейм представився Ендрю як Ніколас Лоу — щирий приятель Лауреата, — і вирік, що саме він і був тим, хто видавав себе за Ебенезера, щоб приховати втечу свого друга. Почувши цю новину, Ендрю запалав ще більшим гнівом; якусь хвилю Берлінґейм думав, що він зараз накинеться на нього прямо там (а це відбувалося в корчмі Вансверінґена). Отож, щоб заспокоїти його і в якійсь мірі втішити в цій його втраті, а водночас аби опинитися в зручнішому становищі, щоб дізнатися якісь новини про близнюків і переслідувати свої складні інтереси, Берлінґейм зробив дуже дотепну пропозицію; він і далі видаватиме себе за сина Ендрю; вони разом поїдуть до мису Кука, оголосять, що дародавець Молдену, як і чоловік Люсі Роботем — то все самозванці, і таким чином доведуть, що права і полковника, і бондаря на маєток недійсні.

— Отак-то ми і приїхали сюди, ведучи один одного попід руку, як найкращі друзі, і окрім одної візити, яку я здійснив до Черч-Кріка, щоб перевірити один поголос, який до мене дійшов, — ти вже, напевно, знаєш цю історію? Ну, хіба це не іронія долі? Отож я й кажу, що окрім цієї візити, ми безвиїзно просиділи тут аж до сьогодні, очікуючи, що до нас дійдуть якісь звістки про тебе чи про Анну. А щодо маєтку, то ми з Ендрю пригрозили Сміту і Совтеру, а вони й собі пригрозили нам, а нещодавно вже полковник заходився нам усім погрожувати; але ніхто не важиться йди до суду, щоб не залишитися без останніх штанів, бо ж ця справа така заплутана, і щоб не довелося ще відповідати за торгівлю хвойдами й опієм. Які там у старого Ендрю зв'язки з ними, якщо він взагалі їх має, про те навіть я не можу нічого сказати.

— То ти, виходить, не Джон Куд? — запитала Анна напівжартома.

Генрі знизав плечима.

— Я був ним вряди-годи; коли вже на те пішло, то якось я цілих пів дня був навіть Френсісом Ніколсоном, і три дівки з племені маттавоманів так про це і не довідалися. Але можу поклястися в одному: хоч мені й важко уявити, що такі знаменитості — то суцільна вигадка, але до сього часу я в очі ніколи не бачив ані Балтимора, ані Куда. Цілком може бути, що вони і є такими, як стверджують чутки: дияволами і напівбогами, от тільки невідомо, хто з них хто; або ж вони такі самі телепні, як і ми, слава яких розрослася до неймовірних меж, зробивши з них легенду; а може, вони самі просто чутки й байки, і більш нічого.

— Якщо те останнє, — мовив Ебенезер, — то, бачить Бог, вони доволі життєздатні! Коли подумати, яку вагу і силу мають ці вигадки проти моєї власної вбогої тіні, яка стільки разів міняла зовнішність і зазнавала підробок, то я так собі міркую, що вони вдесятеро справжніші, ніж я!

Берлінґейм схвально всміхнувся.

— Мій хлопчик ходив до школи, де мав кращого вихователя, ніж його попередній! У будь-якому разі Френсіс Ніколсон існує, і він не Калверт, і не Куд, і він зараховує Ніка Лоу до найхитріших шпигунів, яких йому коли-небудь доводилося знати. Було б не дуже скромно розпитувати мене далі.

У поета в голові ще крутилася низка питань, але цієї хвилини куховарка, у якій він упізнав стару приятельку, паризьку хвойду, що плакала на його весіллі, принесла йому яловичий бульйон, і Берлінґейм, скориставшись із цієї нагоди, перепросив і залишив їх.

— Мушу піти подбати, мої любі, щоб губернатора не вбили десь у вашій садибі. — Він, анітрохи не соромлячись, поцілував Анну простісінько у вуста, як чоловік поцілував би свою дружину, а потім, чим здивував поета, поцілував також і його, але обережно в чоло, більше як батько, який цілує сина, чи як брат брата у тих широтах, де це більше заведено. — Дякувати Зевсу всемогутньому, ти знов серед живих! — пробурмотів він. — Хіба я не казав тобі колись, що твоє падіння здійме багато галасу?

Ебенезер, усміхаючись, заперечив, що хоч він, поза всяким сумнівом, загублений і занапащений, однак формально його не можна зарахувати до тих, хто впав, та й не схоже на те, щоб він коли-небудь долучився до їхнього числа. Берлінґейм за своєю звичкою у відповідь знизав плечима і пішов.

— Бачить Бог, на нас очікують набагато важливіші клопоти, — зітхнула Анна, — але я не можу не турбуватися про цього чоловіка і не хвилюватися, що станеться із нами трьома!

— Ти вийдеш за нього заміж? — запитав брат.

Анна також знизала плечима.

— А що з того вийде путнього? Так само, якщо втекти з ним, як я втекла з його братом, і жити у гріху. — Ці останні слова були настільки недоречними за нинішніх обставин, що обидва близнюки мусили всміхнутися. Але потім Анна похитала головою. — Але понад усе я боюся, що він не повернеться з острова Бладсворт.

Ця думка здивувала Ебенезера.

— Ти боїшся, що Біллі Ромлі може прикінчити його із ревнощів? Я б так не думав.

— Ні, — сказала Анна. — Хоч яким грізним може бути Біллі, але він не рівня Генрі, і в цьому криється небезпека.

Ебенезер зрозумів, що вона хоче цим сказати, і здригнувся: якими ж бо слабкими й обмеженими були пута, що в'язали Генрі зі справою Західної Цивілізації (а що вже казати про англійський колоніалізм!), бо його міркування й інтереси були значно складнішими, так що ця справа здавалася містечковою супроти останніх! Хіба ж йому раніше не доводилося бути піратом і брати участь у бозна-яких сатанинських змовах? Хіба він не возвеличував сумнівні чесноти всілякого роду збоченств і не вказував Ебенезерові на вічну принадність для людини насильства, руйнування і грабунку? Отже, аж ніяк не можна було вважати геть неймовірним те, що хай якими були його теперішні наміри, Берлінґейм захоче залишитися на острові Бладсворт, аби поєднати свої таланти з талантами Дрепакки і Куассапелага; і маючи трьох таких підступних і могутніх супротивників, не кажучи вже про Джона Куда і примарного мсьє Кастена, англійським колоніям в Америці тільки й залишиться, що покластися на волю Божу!

Бульйон творив чудеса, повертаючи йому сили; допивши його, він послав Анну переказати Джоан Тоуст, як щиро він розкаюється, і попросити, щоб вона дозволила йому поговорити з нею.

— Вона відмовилася, — доповіла Анна за хвилину. — Вона каже, що нічого не має проти мене, але хоче померти так, щоб уже більше не терпіти присутності чоловіків. Навіть доктор Совтер більше не має права підходити до неї.

Як завжди, почувши новину про неї, Ебенезер відчув сором, що пройняв його до глибини душі. Та все ж він побачив добрий знак у тому, що Джоан принаймні не впала в апатію: там, де ще присутній войовничий дух, вирік він Анні, також зберігається життя, і поки його дружина жива, він не відкидає надії — ні, не випросити прощення, на що він не заслуговує, — а показати в її присутності, який він глибоко нещасний від того, що кинув її. Тим часом він попросив гукнути Макевоя, який, разом із ним поспівчувавши Джоан, подивувавшись дивовижному збігу обставин стосовно того, ким виявився Довгело Бен Еврі (що, як він сказав, вповні підтверджує закид Ебенезера на адресу Життя в тому, що воно є безсоромним драматургом) і порадівши, що жінки цілі й здорові, допоміг поету спуститися до покоїв, які він ділив з Бертраном Бертоном.

— Ти знаєш, бідолаха дав драла, боячись, що полковник Роботем і твій батько візьмуть його за сраку, але коли Джоан зомліла у передпокої, а ти застиг, мов брила мармурова, то тут зчинилися такий галас і метушня, що його знайшли тільки вранці, задубілого від холоду і ледь живого. Вони хотіли покласти його разом зі слугами, але ми вдвох з паном Лоу переконали поставити його ліжко поруч з моїм. Боюся, що цей холод його таки доконав. От горопаха.

Коли вони прийшли, Бертран не спав, але вигляд його був зовсім хворий. Щоки його, хоч і пашіли від гарячки, маючи неприродний рожевий відтінок, але стали виснаженими й запалими; ніс був гострішим, ніж завжди, і, скидаючись на семітський, загинався гачком від перенісся; його очі, як завжди круглі й банькуваті, втративши свій блиск, сиділи над дзьобом, нагадуючи очі хворої сови.

— От бідолаха! Тобі не треба було нас залишати!

Бертран криво всміхнувся.

— Мені ніколи не треба було залишати Паддінґ-Лейн, сер, — сказав він напівпошепки хриплим голосом. — Вашому слузі ліпше було б кинути виклик Ральфу Бердселу, ніж бавитися в лауреатів і радників, хоч якими були б його таланти. Однак хіба ж не весело нам було того дня, коли ми були богами Дрейкпекера й думали, що знайшли золоте місто?

Ебенезер хотів було заперечити та сказати, що його слузі не варто говорити так, наче він уже приречений, але він вчасно стримався, щоб його слова не було взято за пророчі.

— Авжеж, то був прекрасний день, — погодився він. — І в нас із тобою, Бертране, буде ще багато інших. — Він запевнив свого слугу, що і Ендрю, і він щиро співчувають йому в цій хворобі й усі моляться за те, щоб він якомога скоріше одужав. — А от полковник і справді має досить підстав для гніву, та й ситуація Люсі варта спочуття, але ж, Бог свідок, вони самі в тому винні! У будь-якому разі вони тебе і пальцем не зачеплять. Давай, видужуй, друже, і знову берися до своїх порад, або ж дозволь мені відправити тебе назад до Бетсі Бердсел!

Але слугу було не так-то просто вивести з того невеселого стану: він зітхнув і, оскільки через гарячку важко було розібрати, що він каже, пробурмотів щось незрозуміле про ратафію, Великі Ведмедиці та підступність жінок. І вже зрозумілішою мовою висловив свій жаль від того, що вчасно не розгадав задум Бетсі Бердсел, яка хотіла порятувати його, спробувавши виставити свого чоловіка немічним і безплідним, і майже водночас із цим почав марити Сіболою, островами Блаженних і затонулим островом Бусс.

— А все ж таки ви маєте визнати, — сказав він якоїсь миті з лукавинкою в голосі. — Я маю певні здібності до того, щоб грати роль поета…

— Та що там здібності, — заплакав Ебенезер. — Справжнісінький талант!

Бертран знову почав потроху марити, і, погодившись з Анною, обоє чоловіків пішли, залишивши її та місіс Рассекс опікуватися ним. Ебенезер повернувся до своїх покоїв, щоб іще трохи подрімати, після чого, підкріпившись уже суттєвіше, ніж до того, вирік, що готовий, якщо в тому буде потреба, доповісти хоч самому Господу Богу.

— Тоді я накажу послати по губернатора Ніколсона, щоб він піднявся до нас, — відповів на це Берлінґейм. — Він прибув сюди, поки ти ще спав, і нагнав на всіх тут страху, заявивши, що нічого не стане слухати про цю суперечку щодо маєтку, поки не переговорить з тобою. Але я вирішив, що він може зачекати, поки ти поїси.

Ебенезер хоч і побоювався зустрічі з губернатором, але мимоволі всміхнувся.

— Чи ж казав я тобі, що твій брат має таку саму звичку, яка так мене злить?

— Ні, це ж так здорово! Ніяк не дочекаюся, коли можна буде скінчити цю нудну справу і чкурнути до нього!

Висловившись отак двозначно, Генрі спустився сходами й невдовзі повернувся, ідучи слідом за Френсісом Ніколсоном, королівським губернатором провінції Меріленд, який, як і Берлінґейм, був невисокий на зріст і міцної статури, хоч років на десять старший і з невеличким черевцем. Він був одягнений у плюндри з оксамиту кольору стиглої сливи, мав велику французьку перуку, дбайливо зроблений манікюр, а обличчя його було ніжно-рожеве, мов у якогось денді; однак велика щелепа й уїдливі очі, різкий голос і проста й доволі безцеремонна поведінка спростовували враження, ніби доводиться мати справу з якимось фертиком. Він увійшов до покоїв, не питаючи дозволу, важко обіперся на свою палицю з важкою срібною маківкою й крізь окуляри утупив у пацієнта свій пронизливий і очікувальний погляд, де змішалися цікавість і недовіра, неначе Ебенезер був одним з тих викинутих на берег китів, на який його королівський патент давав йому право власності, а він був не досить впевнений у тому, чи ж вартий той лій, який можна з нього видобути, зусиль, потрібних, щоб його випатрати. Берлінґейм стояв поруч, і його ця сцена забавляла; сер Томас Лоуренс, відсапуючись, зайшов останнім і зачинив за собою двері.

— Добрий вечір, Ваша Світлосте, — зважився озватися Ебенезер. — Я Ебенезер Кук.

— Їй-бо, добре, коли так! — вигукнув губернатор. Слова він кидав різко, не справляючи однак при тому неприємного враження, і засміявся разом з іншими. — Отже, це і є лауреат Чарлза Калверта, про якого нам довелося стільки чути!

— Ні, Ваша Світлосте, — це ніколи не було справжнім титулом…

— Губернатор жартує, — втрутився сер Томас. — Містер Лоу вже повідомив нас про обставини, за яких ви отримали своє призначення, пане Кук, а також про всіляких самозванців і ті негаразди, що вам через нього довелося зазнати.

— А це була не така вже й погана ідея, — вирік Ніколсон, — хоча я ладен битися навзаклад, що старий Балтимор зробив це, аби просто погратися в короля. Ви тільки дайте мені час, і я засную університет в Аннаполісі — так я називаю Енн-Арундел-Таун, — просто дайте мені рік, щоб я встиг збудувати там школу, і дарма, чи хочуть цього ті телепні, що трусяться над кожним грошем, чи ні, але й у нас самих в Меріленді з'являться книжки! Еге ж, і тоді поет, либонь, знайде, що йому оспівувати, так я кажу, Ніку?

— Дозвольте мені сказати, — мовив Берлінґейм і, відповідаючи на подальші запитання губернатора, додав, що вже налагодив зв'язки з одним друкарем з Віргінії і, за вказівкою Ніколсона, спробував переманити того добродія до себе від губернатора Ендроса, щоб заснувати друкарню в Меріленді. На якийсь час здалося, що про Ебенезера забули, але раптом без усілякого переходу губернатор повернувся до нього, радше навіть накинувся на нього, зажадавши почути без зайвих зволікань подробиці «його фантастичної історії про невільників і дикунів». Його очевидний скептицизм спочатку дещо збентежив поета — він почав було розповідати свою історію невпевнено, час од часу затинаючись, побоюючись, що йому не повірять, бо і сам майже не вірив, що все це було насправді — але невдовзі він побачив, що недовіра, яку виказував губернатор, була лиш звичною манерою його поведінки. «Нісенітниця!» — зневажливо пирхнув він, коли йому сказали, що Дрепакка налагодив зв'язок з вождями північних племен, однак його рожеве чоло потьмарилося, виказуючи стурбованість; і коли, слухаючи історію про Берлінґейма, його справжнє ім'я і походження, він назвав її «зухвалою фальшивкою і сраною брехнею», Ебенезер уже був у змозі перекласти цю лайку як «такої чудасії мені в житті ще ніколи не доводилося чути!». Одним словом, хоч він і виказував крайню недовіру щоразу, як поет робив якусь паузу у своїй розповіді, Ебенезер, як і Берлінґейм, був певен, що він вірив кожному його слову: не тільки про величезну загрозу негритянсько-індіанського заколоту та торгівлю повіями й наркотиками, але й про такі подробиці, як незаконна торгівля відшкодівниками, яку провадили Слай і Скеррі, розбійницькі дії «побережника» Томаса Паунда, що був на службі в Ендроса (почувши це, він задоволено потер руки, заздалегідь смакуючи те, як зажене на слизьке свого суперника), і дволичну поведінку капітана «Посейдона» Міча, якого, за іронією долі, Ніколсон нещодавно найняв на шлюп «Спідвелл», який належав владі провінції, щоб він перешкоджав незаконній торгівлі.

— Свята Матір Божа! — вилаявся він наприкінці. — Отаким вовчим і зміїним кублом мене і послали управляти. — Він повернувся до своїх помічників. — Ну, що скажете, джентльмени: тікатимемо до Барбадосу і залишимо цю вошиву провінцію на поживу поганам? А ти, ти, негіднику! — Він тицьнув своєю палицею в бік Берлінґейма. — Ти вдавав із себе порядного джентльмена з Телботу, а насправді весь цей час був принцом отих клятих дикунів! Ні, ну, що тут скажеш, га?!

Берлінґейм підморгнув Ебенезеру. Якусь хвилину Ніколсон міряв кроками опочивальню, вдаряючи об дошки підлоги своїм ціпком. Нарешті він зупинився і кинув погляд на президента Ради.

— Але ж, кат його бери, Томе, ми можемо притягти цього Куда до відповідальності чи ні? Одним лиходієм було б менше, і ми змогли б зайнятися тим, щоб озброїти посполите рушення. — І, звернувшись до Ебенезера, він зізнався: — Правду кажучи, у нас більше пістолів у штанях, ніж у нашому клятому арсеналі!

Сер Томас звернувся до Берлінґейма, сподіваючись відповіді, а натомість дістав прочухана від Його Світлості за те, що шукає якоїсь поради «в червоношкірого шпигуна».

— Ми зможемо віддати його під суд, щойно знайдемо, — вирік Берлінґейм, — однак нам треба буде ретельно добирати наших суддів, бо навіть і тоді існує можливість, що він легко відбудеться.

Він пояснив, що належить відшукати ще одну частину Протоколів Асамблеї за 1691 рік, яка є найбільшим доказом протиправної діяльності Куда і Спільноти протестантів; і хоча вона, вочевидь, не має прямого стосунку до історії його походження (це була та частина «Особистого діяріуша» сера Генрі Берлінґейма, у якій мовилося, як непевно натякнув Вільям Сміт, про втечу англійців від імператора Поухатана), втім, і справді як доказ може мати дуже велику вагу.

— Вона перебуває у власності того неотеси-бондаря, — завершив він, — який не розлучиться з нею ні за які гроші. Однак ми можемо спробувати здобути її, пригрозивши йому, і щойно я триматиму її в руках, ми зможемо одразу ж зайнятися пошуками велебного генерала Куда.

— Ми здобудемо її, без сумніву, — пробурмотів Ніколсон, — і це станеться ще сьогодні. Якщо мене все ж таки мають прирізати ті погани, то я хочу побачити, як цей поганець Куд горітиме у Пеклі раніш од мене.

— Але є нагальніша справа, — мовив Берлінґейм. — Ви знаєте так само добре, як і я, що коли мурини й дикуни зважаться спевнити задумане, то вони ще до весни зможуть перебити всіх білих в Америці, тим паче коли в них буде три чи чотири добрих очільники.

Він сказав, що все одно має намір якомога раніше дістатися острова Бладсворт і постати перед таяком Чікамеком і Коханкоупретсом; цілком імовірно, що вони не повірять у те, що він є тим, за кого себе видає, бо ж у нього немає жодних доказів, але якщо станеться диво й вони повірять йому, він спробує усунути свого брата від влади й підбурити Куассапелага і Дрепакку один проти одного. Він був переконаний, що розбрат і каверзи — це та єдина зброя, яка може врятувати англійців, поки вони в Америці не зберуться з силами.

— Боюся, що не встигнеш ти пояснити їм мету своєї візити, як вони тебе прикінчать, — зневажливо пирхнув Ніколсон. — Ці тварюки думають повільно, але вони не настільки тупі, щоб схилитися перед кожним англійцем, що з'являється перед ними і заявляє, що він їхній король.

— Воно-то так, але це така роль, що її не кожен англієць здатен зіграти. Не те щоб я твердив, що маю якісь особливі таланти, сер, навпаки, ця роль вимагає наявності у актора дуже виняткового недоліку, я так кажу, Ебене?

І він повів далі, доволі відверто пояснивши, яку має природжену ваду, успадковану від сера Генрі Берлінґейма, свого діда, що нею він має намір скористатися як своєрідним посвідченням особи на острові Бладсворт. Губернатор був спочатку цим вражений, а потім, трохи поспівчувавши йому, грубо пожартував і розреготався: він вирік, що ця хитрість, звісно, нічого не дасть, якщо тільки серед індіян є бодай один притомний чоловік, що поважає себе і зможе скептично до цього поставитися.

— Гадаєш, старий Одіссей став би вагатися, чи вихолостити йому Сінона, якби вважав, що це піде йому на користь? — запитав він, але принаймні зараз нічого кращого запропонувати не міг. Він повернувся до Ебенезера, вся груба суворість на його обличчі й у поведінці враз зникла, і він запитав:

— Маєш ще щось мені сказати, хлопче? Ні? Ну, тоді хай Бог благословить тебе за проявлену мужність і винагородить за всі твої муки: якщо ти бодай вполовину такий поет, як чоловік, тоді заслуговуєш на те, щоб бути лауреатом чогось кращого, ніж Меріленд.

І, давши волю своїм почуттям і виказавши так свою слабкість, він знову повернувся до свого попереднього образу, перш ніж поет встиг дібрати потрібних слів, щоб висловити свою вдячність.

— Тепер так, Томе, я хочу, щоб усі чоловіки й дівки в цій садибі зібралися у вітальні, окрім того бідолахи, що лежить у гарячці. Ми влаштуємо добрячий маноріальний суд, тут і зараз, як це робив Чарлі Калверт, коли починав нудитися, і перш ніж зійде місяць, ми вирішимо, кому належить цей маєток.

— Дуже добре, сер! — відказав сер Томас. — Але я мушу вам нагадати, що суддя Геммейкер…

— Та хай він мене в дупу поцілує, той Геммейкер, і грінки звідти візьме, — заволав губернатор, і Ебенезер мимохіть пригадав одну побрехеньку, яку йому колись розповів Бертран. — Давай, воруши копитами, Ніколас, мій хлопче… чи як тебе тепер там, Генрі! Їй-бо, оце якраз ім'я для Мак'явеллі без стручка! Бий у дзвони та збирай усіх парафіян на суд, Генрі Берлінґейм: Том гратиме старого Міноса, а я буду Радамантом!

20

Поет розпочинає свій день у суді

Оскільки питання про володіння Молденом не давало всім спокою принаймні вже декілька днів, то губернатору Ніколсону знадобилося небагато часу, щоб скликати надзвичайне засідання суду у великій вітальні. Були присутні всі зацікавлені сторони, включно з тією принаймні однією стороною, що, здавалося, хотіла б бути деінде: два ратники з посполитого рушення округу Дорчестер перестріли Вільяма Сміта неподалік від дому на березі, і вираз смутку на його обличчі спростовував те його твердження, нібито він вийшов тільки подихати свіжим повітрям. Два судді всілися за столом, вкритим зеленим сукном, спиною до коминка, а решті звеліли розсістися великим півколом обличчям до них; Генрі Берлінґейм запасся папером і пером для письма і розташувався ліворуч від Ніколсона, навпроти сера Томаса, звідкіля він зі втіхою спостерігав за товариством, що тут зібралося.

Ебенезер, що завдав собі клопоту вдягтися відповідно до цієї нагоди, примостився на бильці крісла, у якому сиділа Анна, в самому кінці правої сторони півкола (якщо дивитися із суддівського місця); і хоча він мав цілком природне бажання, щоб права на мис Кука повернули його батьку, але весь той неспокій, що він відчував у минулому, змили геть події й відкриття останніх днів: він відчував збудження, але тільки від очікування скорого рішення. Анна, зберігаючи свій нещодавно знайдений спокій, принесла із собою якесь в'язання, що, здавалося, цілком поглинало її увагу; можна було подумати, що доля маєтку її зовсім не цікавить. Праворуч від неї сидів Ендрю Кук, який безупинно і так несамовито попихкував своєю люлькою, що складалося враження, ніби дим виходив не через рот, а крізь пори його тіла. Час від часу він кидав похмурі погляди на своїх дітей, неначе боявся, що вони можуть кудись зникнути або ж обернутися на когось іншого; решту часу він із нетерпінням дивився вперед на стіл, потягуючи зі склянки ром, що Ніколсон звелів усім налити.

Жодного разу він не звернув свого погляду в бік шкіряної канапи поруч із ним, де сиділи Роксанна Рассекс, Генрієтта і Джон Макевой. Ходили чутки, буцімто Анна доповіла Ебенезеру, що між давніми коханцями відбулося примирення. Жоден з них не хотів говорити про цю справу прямо — Роксанна стверджувала, що буде вічно вірна пам'яті Бенджаміна Довгелоу, а Ендрю стверджував, що назавжди залишатиметься вірним пам'яті Енн Боєр Кук, — але вдова мірошника, попри весь свій супокій, була напрочуд жвавою; її карі очі блищали, і видавалося, що вона весь час усміхається всередині, тішачись з якогось жарту, зрозумілого тільки їй. А Ендрю, коли донька запевнила його, що як він одружиться вдруге, то ані вона, ані Ебенезер не розглядатимуть це як образу пам'яті їхньої матері, зніяковів і порадив Анні подумати про те, за кого вийде заміж вона, перш ніж братися влаштовувати його шлюб. Ебенезер до цього часу не дуже усвідомлював, що його батько, зрештою, не такий уже й безнадійно старий, адже йому було всього лиш десь за п'ятдесят, і він, наприклад, був старший від Берлінґейма приблизно на стільки ж, на скільки Берлінґейм був старший од близнюків, і в ньому досі вгадувалася чоловіча сила, попри його сиву бороду, всохлу руку і не дуже міцне здоров'я, що останнім часом давалося взнаки.

Поруч із Роксанною, посередині цього зібрання, сиділи Генрієтта і Джон Макевой — коханці, яким нещодавно пощастило возз'єднатися і про яких ніхто не поширював жодних пліток: вони не робили жодної таємниці зі своїх почуттів, і всі очікували, що скоро мають оголосити про їхні заручини. Праворуч від них на іншій дузі цього півкола сиділи Річард Совтер, Вільям Сміт, Люсі Роботем і полковник, її батько, у такому порядку; чи то пак усі сиділи, окрім полковника Роботема, що, здіймаючи галас, мов дзиґа крутився за кріслом, у якому, насупившись від сорому, сиділа його донька. Бондар утупився поглядом у свої черевики та вряди-годи кивав, коли Совтер щось шепотів йому на вухо; він не наважувався підвести очі й подивитися на Ебенезера чи на ратника з посполитого рушення, що стояв в одязі зі шкотського сукна, тримаючи напоготові мушкета, ратника, що його Ніколсон п'ятьма хвилинами раніше підвищив до звання сержанта.

За браком молотка губернатор постукав об край стола своїм ціпком.

— Ну, добре, хай йому грець, засідання суду оголошується відкритим. Наш довірений друг Нік Лоу розробив хитру систему, щоб записувати слова, коли хтось говоритиме, і на цій підставі ми призначаємо його секретарем цього суду.

Ебенезер побачив, які великі можливості дає ця обставина.

— Із вашого дозволу, Ваша Світлосте… — зважився він на слово.

— Ні, не дозволяю, — відрізав Ніколсон. — Ви ще матимете вдосталь часу, аби сказати все, що стосується справи.

— Це стосується секретаря, — наполягав на своєму Ебенезер. — З огляду на надзвичайну заплутаність цієї справи, у якій питання тожсамості мають таку велику вагу, я так гадаю, що було б розумним встановити від самого початку тверде правило: цей суд не вчинятиме жодних дій і не вислуховуватиме жодних свідчень, якщо вони не будуть здійснюватися і даватися під справжніми іменами тих, хто має стосунок до справи, щоб надалі ніхто не зміг поставити під сумнів законність рішень цього суду. Із цією метою я прошу Вашу Світлість призначити секретаря і привести його до присяги, зазначивши його справжнє ім'я.

Цілком зрозуміло, що Анна була дуже стривожена цією пропозицією, а решта, особливо Ендрю, були спантеличені; але і Ніколсон, і сер Томас явно оцінили стратегію поета, який створив прецедент, що йшов на користь його справі, і Берлінґейм, злегка кивнувши, дав знати, що схвалює інший намір Ебенезера.

— Без жодних сумнівів, це буде дуже розумний крок у цьому судочинстві, — погодився Ніколсон і вирік, звертаючись до всіх присутніх у кімнаті: — Тож хай буде усім відомо, що Ніколас Лоу — це, так би мовити, військове псевдо, і ми призначаємо його секретарем цього суду під його справжнім ім'ям Генрі Берлінґейм Третій — я правильно сказав, Генрі?

Берлінґейм ще одним кивком підтвердив, що його насправді так звати, але вся його увага, як і увага близнюків, була спрямована на Ендрю Кука, який враз побілів як полотно, почувши це ім'я.

— Далебіг! — засміявся Макевой, не розуміючи, яка тут склалась ситуація. — Невже це й справді ти, Генрі? Останніми днями чудеса як із рога сиплються! Ти чула, Генрієтто…

Генрієтта шикнула на нього; Ендрю важко звівся на ноги, дивлячись нищівним поглядом на Берлінґейма.

— Бог мені свідок! — почав він і був змушений зупинитися й декілька разів сковтнути, щоб опанувати себе. — А щоб ти горів у пеклі, Генрі Берлінґейм…

Він зробив крок до стола; Ебенезер виступив наперед і схопив його за руку.

— Сядьте, батьку: у вас немає жодних підстав мати храп на Генрі й ніколи не було. Це на мене ви повинні гніватися, а не на Генрі чи Анну.

Ендрю недовірливо подивився на обличчя сина і на руку, що стримувала його; але зупинився і далі не пішов.

— Та годі вже тобі, Ендрю, — сказала місіс Рассекс. — Ти відповідач у цій справі, а не позивач. І, як на те пішло, той, хто вдається до ошуканства, має мало прав на те, щоб скаржитися на обман.

— Я цілком згоден! — озвався полковник Роботем і раптом закашлявся, відчувши на собі глузливий погляд Берлінґейма.

Ніколсон постукав по столі, закликаючи до порядку.

— Ви зможете владнати свої особисті справи потім, — вирік він. — Сідайте, містере Кук.

Ендрю вчинив, як йому сказали. Роксанна нахилилася, щоб прошепотіти щось йому на вухо, а Анна схвально поплескала брата по руці. Живчик у Ебенезера бився ще пришвидшено, але Генрі Берлінґейм підморгнув йому, і в нього відлягло від серця. За якусь мить однак уже була його черга хвилюватися: кухарка-французка підійшла до дверей і пошепки щось повідомила ратникам, які перегородили їй вхід і переказали губернатору це донесення, що, як здавалося, складалося з двох частин, першу з яких він вислухав, подякувавши кивком, а другу зустрів прокльоном.

— Вам, либонь, буде приємно взнати, пані Рассекс, — виголосив він, — що ваш приятель капітан Еврі вислизнув з наших рук і зараз прямує до Філадельфії, де, я в тому цілком певен, знайде собі затишну гавань і вдосталь спільників.

Роксанна відповіла, що ані її ніжні почуття до Довгела Бена Еврі в минулому, ані ті її зобов'язання, що могли виникнути перед ним останнім часом, не затьмарили їй зір і не заважають бачити ганебність його піратського ремесла: вона була б вдячна Його Світлості, якби він пригадав, що це саме вона донесла про місцеперебування Еврі й просила б більше не ставити її в незручне становище натяками на зв'язок, якого не існує.

— Я повністю з цим згоден, — сказав Ендрю. Ебенезер і Анна обмінялися здивованими поглядами, а губернатор, на якого справила враження палка промова Роксанни, кивнув, приносячи свої вибачення.

— Поза тим, мені повідомили, що одна з хворих просить дозволу приєднатися до нас, і оскільки пан Берлінґейм вважає, що вона може бути важливим свідком у низці питань, я попрошу його, перш ніж ми розпочнемо, допомогти сержанту привести її сюди вниз.

Ендрю, Роксанна, Генрієтта, Джон Макевой — усі спрямували свої стримані погляди на Ебенезера, риси обличчя якого почали було за своїм звичаєм безладно смикатися. Якусь хвилю він боявся, що з ним трапиться ще один напад і він знову застигне нерухомо, але, побачивши Джоан, яку вели попід руки її провожаті, неначе якусь нещасну, яку ледь притомною вивели з підземелля, він зірвався з бильця свого крісла.

— О Боже!

Усі чоловіки, шепочучи щось собі під ніс, підвелися; Ендрю торкнувся руки свого сина і разів зо два прочистив горло, немов думаючи його цим підбадьорити. Достоту це було гнітюче видовище: лице і одяг Джоан не були брудними — Анна і Роксанна подбали про це, але на її обличчі хвороба не залишила живого місця, зуби її були в жалюгідному стані, а очі — ті самі карі очі, що так жваво виблискували в «Медальйоні», — були червоними і геть збляклими. Вона не була старшою за Генрієтту Рассекс, але її недуга вкупі з нічною сорочкою з грубого сукна і нечесаним волоссям зробили її схожою на якусь відьму чи старезну божевільну з Бедламу. Макевой застогнав, побачивши це, Люсі Роботем прикрила долонею очі, Річард Совтер ніяково пирхнув, а його клієнт взагалі відмовився дивитися. Джоан була надто слабкою, щоб сидіти прямо, її загорнули в ковдру і вклали на канапу поруч із Генрієттою, яка одразу ж заходилася коло неї, і це вказувало на те, що у Макевоя від неї не було жодних таємниць.

І лише вмостившись на канапі, Джоан, кинувши пильний погляд на Ебенезера, який невимовно страждав, помітила його присутність.

— Господи, поможи мені та прости мене! — крикнув поет. Він впав навколішки перед канапою, притис руку Джоан до своїх вуст і заплакав.

— Прошу дотримуватися порядку! — наказав Ніколсон. — Ви можете, якщо хочете, сісти коло своєї дружини, містере Кук, але так ми ніколи не скінчимо нашу справу, якщо не розпочнемо. Хоч якої кривди він вам завдав, оцей поганець, місіс Кук, але ж усім видно, що він про це шкодує. Як ви хочете — щоб він помінявся місцем з місіс Рассекс чи дав вам спокій?

— Якби бажання були тістечками, то жебраки могли б їх жувати, — відказала Джоан, але хоч ця приказка і прозвучала уїдливо, голос її був слабким і сиплим. — Ніколи мені так зле не велося, як коли доводилося вечеряти одними лиш бажаннями.

— Отже, як вам буде завгодно, містере Кук, — сказав губернатор. — Але покваптеся.

Місіс Рассекс всадовила Ебенезера в головах у Джоан, на місце, яке вона звільнила, а сама зайняла крісло, що їй запропонував Ендрю Кук, який із сумом дивився на свого сина. Ебенезер тримав мляву руку Джоан у своїх долонях, але вона не могла його бачити; він не був у змозі навіть підвести очі, щоб подивитися на присутніх, але чув, як ліворуч швидко клацають спиці Анни, і ці звуки лунали для нього так, наче хтось забивав у нього цвяхи.

— Отже, тепер, — сухо сказав Ніколсон, — я так гадаю, ми можемо нарешті розпочати розгляд нашої справи. Секретарю, приведіть, будь ласка, до присяги Ендрю Кука і почніть вести записи.

— Цей чоловік не приводитиме мене до присяги, — вирік Ендрю. — Я швидше складу присягу Дияволу.

— Той, хто відмовляється вийти і скласти присягу, — вдався до погрози Ніколсон, — втрачає всілякі свої права на цей нікчемний маєток раз і назавжди.

Ендрю знехотя склав присягу.

— Я протестую, Ваша Світлосте, — сказав Совтер. — Свідок не підняв свою правицю.

— Які до біса протести! — кинув у відповідь губернатор. — Свідок може підвести свою руку так само добре, як Генрі тут свого стручка, і це видно всім, окрім хіба що мерзотників і прицюцькуватих. Тепер сідайте, містере Кук. Оскільки всі ви, тут присутні, зацікавлені в цій справі й у нас немає справжнього приміщення суду, де ми могли б заслуховувати цю справу, я оголошую, що ця вся вітальня буде місцем, де заслуховуватимуть свідків. Можете відповідати з місця.

— Клянуся наколінком святої Розалії, Ваша Світлосте, — запротестував Совтер. — А кого ж у нас звинувачуватимуть і хто у нас буде позивачем?

Губернатор влаштував коротку нараду щодо цього питання із сером Томасом Лоуренсом, котрий потім оголосив, що у зв'язку з незвичною складністю висунутих вимог і заяв судове засідання почне провадитися у формі дізнання, щоб потім, щойно з'ясуються ці питання, стати справжнім судовим процесом.

— Це мало чим відрізнятиметься від того, до чого ми всі звикли за часів Лорда-правителя, — запевнив він присутніх. Совтер більше не став подавати жодних протестів навіть тоді, коли Ніколсон, немов спокушаючи його, зважився на надзвичайний крок і наказав привести всіх присутніх у кімнаті до присяги одночасно, змусивши їх усіх взятися за руки, утворивши ланцюжок, починаючи з Берлінґейма, який тримав Біблію, і всім хором повторити за ним.

— Ну, а тепер, містере Ендрю Кук… — він заглянув у документ, що лежав перед ним на столі. — Чи правильно я розумію, що п'ятого дня березня 1662 року ви придбали цю ділянку землі у такого собі Томаса Меннінґа і Ґрейс, його дружини, за суму в сім тисяч фунтів тютюну і що згодом ви звели на ній дім?

Ендрю підтвердив обставини цієї угоди.

— І чи правда те, що з 1670 року до вересня минулого року цією власністю управляв для вас такий собі Бенджамін Сперданс?

— Так.

— І де цей Сперданс? — запитав Ніколсон Берлінґейма. — Хіба він не повинен бути тут?

— Ми намагаємося його знайти, — сказав Генрі. — Але скидається на те, що він кудись зник.

Ендрю посвідчив, відповідаючи на запитання губернатора, що першого квітня, за його наказом, Ебенезер сів на корабель, що плив із Плімута, щоб повністю перебрати на себе обов'язки управителя плантацій, і у зв'язку з цим він дав своєму сину право розпоряджатися майном у всіх відповідних до цього випадках.

— Скажіть, чи відписав він безкоштовно минулого вересня в окружному суді Кембриджа мис Кука цілком і повністю Вільяму Сміту?

— Авжеж, відписав, клянуся святим Вацлавом, — рішуче втрутився Совтер. — У Вашої Світлості є документ, що підтверджує це.

— Його обдурили! — заволав Ендрю. — Він і гадки не мав, що йдеться про Молден, ба більше, він не мав права відчужувати власність!

— Не бачу жодних причин, чому він не міг цього зробити, — заперечив Совтер. — Який ще випадок більше відповідає поняттю «право розпоряджатися майном», ніж бажання плантатора відчужити свою плантацію?

Тут до битви долучився полковник Роботем.

— Усе це не має жодного стосунку до справи, Ваша Світлосте! Чоловік, який відписав мис Кука, є справжнісіньким самозванцем, як це визнав сам містер Кук, а моя донька у будь-якому разі має переважне право на маєток — справжній Ебенезер Кук втратив маєтність на кораблі на користь велебного Табмена, поставивши його в заклад у червні, а Табмен передав права моїй доньці раніше, ніж вчинили це друге ошуканство!

— Це нахабна брехня! — заволав Совтер, й Ендрю з ним погодився.

Ніколсон встав і вдарив ціпком об підлогу.

— Цього цілком досить, кат його бери! Слідство вважається закінченим!

Навіть Берлінґейм був вражений цим оголошенням.

— Таж воно ледве розпочалося! — запротестував Ендрю. — Ви ж іще нікого не вислухали!

— Або ви будете утримуватися говорити, коли не ваша черга, — сказав губернатор, — або я накажу вивести вас із зали суду. Ми сказали, що, тільки-но з'ясуємо, хто буде відповідачем, то скінчимо слідство і почнемо судовий процес. Слідство закінчене.

Ендрю сяяв від радості.

— Отже, ви визнаєте, що я справжній відповідач, а ці злодії повинні довести свої брехливі права на маєтність?

— Анітрохи, — відповів Ніколсон. — Я буду відповідачем, тобто я маю на увазі провінцію Меріленд. Ми конфіскуємо і дім, і землі, хай йому грець, а ви всі тут присутні маєте нам довести, чому ми не повинні утримувати маєтність у власності провінції іменем Його Королівської Величності.

— А на яких це підставах? — поцікавився Совтер. — Це ж просто пародія на правосуддя!

Ніколсон трохи завагався, поки Берлінґейм, на якого цей крок, безперечно, справив сильне враження, не прошепотів йому щось на вухо.

— Це вчинено заради добробуту Провінції і плантацій Його Королівської Величності в Америці! — сказав він по тому. — Цей дім вважається осередком ганебної торгівлі, яка, як стверджують, провадилась у цій Провінції представниками зрадників і бунтівників. Отже, цілком у нашій владі як губернатора конфіскувати власність зрадників і тих, хто підозрюється в зраді, поки не відбудеться судовий процес, де проти них висунуть звинувачення.

— Клянусь чинбарнею святого Севера! У вас немає жодних звинувачень проти будь-кого!

— Саме так, — погодився губернатор. — Було б несправедливо висунути такі тяжкі звинувачення в спеціальному суді без попередніх слухань. Коротше кажучи, усі ви перебуваєте під домашнім арештом за підривну діяльність і підбурювання до бунту, і поки ми не з'ясуємо, хто володіє правами на цю маєтність, попередніх слухань не буде!

Сам сер Томас був цим явно збитий з пантелику.

— Але ж на те немає жодного прецеденту! — поскаржився полковник.

— Якраз навпаки, — переможно мовив Ніколсон. — Саме таку штуку провернув суддя Голт для короля Вільяма, коли відкликав у Балтимора хартію на Меріленд.

Конфіскація швидко набула офіційного статусу: сер Томас із судді обернувся на радника захисту; Ендрю, Вільяма Сміта і Люсі Роботем призначили позивачами; і слухання у справі «Кук та інші проти Меріленду» оголосили відкритими.

— Далебіг! — засміявся губернатор. — Це судилище будуть довго пам'ятати!

Потім він постановив, щоб полковника Роботема, який виступав радником Люсі, вислухали першим, оскільки він пред'явив свої права на маєток раніше від усіх. Полковник, почуваючись дещо ніяково, повторив обставини гри, що йшла на борту корабля «Посейдон», подробиці останньої ставки, що відбулася перед тим, як Лауреата взяли в полон, внаслідок чого права на мис Кука перейшли до велебного Джорджа Табмена з парафії Порт-Табакко, обставини шлюбу велебного Табмена з Люсі (що потім скасували через двоженство), набуття нею прав на мис Кука і, нарешті, її шлюбу із самим Лауреатом.

Ніколсон хмикнув.

— Тепер слухайте сюди, полковнику Роботем, ви людина відповідальна, хоч і служили колись із Кудом і губернатором Коплі; якби я не знав вас як захисника Справедливості, то ніколи не поставив би суддею в суді Адміралтейства. Ви чесний чоловік і справедливий, і ця клята Провінція може вами пишатися…

— Дякую, сер, — пробурмотів полковник. — Бог свідок, що я прагну тільки справедливості…

— Тоді подивіться он туди на того худорлявого добродія на канапі й визнайте, що він такий само чоловік вашої доньки, як і я, і що він не є тим чоловіком, який закладався з Джорджем Табменом!

— Я ніколи й не казав, що це він, — запротестував полковник. — Ендрю Кук сам усім нам оголосив…

— Нам добре відомі його брехливі заяви, — урвав йому мову Ніколсон, — і нам так само добре, як і вам, відомо, чому він назвав Генрі своїм сином.

Цю обставину полковник Роботем охоче визнав.

— Він думав, що його сина немає серед живих, і сподівався таким чином ошукати мене зі своїм самозванцем. Але, Ваша Світлосте, із вашого дозволу, сер, якщо чоловік відмовляється від свого мертвого сина, то він так само легко зможе відмовитися і від живого, і то не один раз, а і двічі, і тричі. Я так думаю, сер, що коли він дізнався, як його син програв свій маєток, він змовився з містером Лоу, чи то пак Берлінґеймом, чи як його там, відібрати його у нас обманом назад; і коли мій бідолашний зять з'явився разом зі своїми товаришами і містер Берлінґейм був змушений відкрити всім своє справжнє ім'я, містер Кук підлим чином підкупив того негідника слугу, щоб той видав себе за сина замість нього. Я можу привести багато свідків з «Посейдона», які підтвердять, що чоловіком моєї доньки є Ебенезер Кук, а той зрадливий крутій — його слуга; і вони поклянуться, як я тут клянуся, що він не один раз на борту корабля намагався посісти те місце, що належить його хазяїну.

Губернатор похитав головою.

— Боюся, Джордже, що твій зять нагорі і є тим зухвалим слугою. Хоч мені й прикро, що виникла така ганебна ситуація, і шкода, що ти маєш такий тягар в особі такої слабкої на передок доньки, але я цілком впевнений у тому, що присутній тут чоловік і є справжнім Ебеном Куком. На додачу до свідчень, які дали його батько, сестра і пан Берлінґейм, у мене тут є письмове свідчення, отримане під присягою, від Бертрана Бертона, чоловіка в тій кімнаті, котре пан Берлінґейм завбачливо отримав від бідолахи перед тим, як його звалила гарячка. Я прочитаю його вголос і передам, щоб усі могли з ним ознайомитися.

І він прочитав зізнання, завірене підписом Бертрана, у тому, що він декілька разів за різних обставин вдавав із себе Ебенезера, у тому, що він бився навзаклад із Табменом, не маючи на те жодних повноважень, і в тому, що обманним шляхом уклав шлюб з Люсі Роботем. І попри те що Ебенезер був змучений і фізично, і морально, від цього спокутного жесту йому потеплішало на серці.

— Це ще одне ошуканство! — став заперечувати полковник. — Вони скористалися з маячні людини, що вмирав, собі на пожиток!

— Ні, Джордже, — м'яко сказав Ніколсон. — Він насправді слуга, якого звати Бертран Бертон.

— О, Боже! — простогнала Люсі. Місіс Рассекс поспішила до неї, щоб втішити.

— Клянуся Христом Богом! — загарчав полковник, стискаючи кулаки. — Подивіться на мою доньку, сер! Обманом чи ні він уклав цей шлюб, але його консумували!

— Понад усілякі сумніви! — погодився губернатор. — Я так гадаю, що жоден суд у Меріленді не стане оскаржувати шлюб, якщо тільки ваша донька не подасть на його скасування, на що вона цілком має право. Але її чоловік — це Бертран Бертон, а не Ебен Кук, і цей суд позбавляє її права на будь-яку частину цього маєтку, чи то на підставі шлюбу, чи на підставі підлогу, що зробив Табмен. Ти записав це, Берлінґейм?

Генрі кивнув. Ендрю і Річард Совтер широко всміхалися, не приховуючи своєї радості від поразки полковника Роботема; й Ебенезер також, хоч йому і було дуже шкода і батька, і доньку, відчув полегшення від того, що принаймні один з претендентів залишив поле битви. Губернатор повідомив полковнику, що той може бути вільним або залишитися, як йому буде завгодно.

— Я їду негайно, — мовив дуже схвильований полковник, — бо інакше я ще приб'ю того хтивого брехуна, що лежить нагорі. Хай Бог його простить!

Ендрю, по-справжньому гостинний тепер, коли суперечку злагодили на його користь, запропонував провести Роботемів до їхньої карети, але полковник відмовився від такої люб'язності й залишив кімнату, супроводжуючи свою заплакану доньку.

— Отже, — сказав Ніколсон, втягуючи носом повітря, — тепер, я так гадаю, ми всі одностайні стосовно того, хто є Ебеном Куком, так чи ні? Чудово. Тепер перейдімо до розгляду суперечки між містером Смітом і містером Ендрю Куком, вирішення якої, на мій погляд, залежить від відповідей на три головні питання: це питання права, питання факту і ще одне питання права, саме в такому порядку. Чи давало Ебену Куку право розпоряджатися майном дозвіл на відчуження цієї маєтності, чи ні? Якщо давало, то чи вчинив він це відчуження свідомо, чи через свою необізнаність? І якщо несвідомо, то чи дійсний цей документ на передачу прав з погляду права? Я прошу вас, джентльмени, звернутися до розгляду першого питання.

Ендрю взяв слово і заявив, що хоч у повноваженнях, які він надав своєму сину, і не передбачалось якоїсь спеціальної умови, що забороняє йому відчужувати маєтність, але жоден розсудливий чоловік не стане ставити під сумнів те, що духом цих повноважень цього аж ніяк не передбачалося, — навіщо б він віддавав молодого чоловіка в науку до Пітера Паґґена, щоб він навчився купцювати на плантаціях, якби збирався продати свої землі у Меріленді? Але, додав він, якщо хтось таки збирається присікатися до цього і поставити під сумнів його наміри, тоді він може запропонувати як доказ копію своєї духівниці й заповіту, складених у 1693 році, якими він заповів мис Кука своїм дітям у рівних частках. Хіба це говорить суду про те, що він мав намір дати сину дозвіл на відчуження маєтності? Завершив свій виступ Ендрю тоном, повним обурення, а обличчя його почервоніло від гніву. Коли він скінчив, Роксанна кивнула, засвідчуючи справедливість його доказів, і подала йому свою лляну хустинку, щоб він міг утерти чоло.

— Якщо ви дозволите, Ваша Світлосте, — вирік Совтер, — мій підопічний охоче визнає, що наміри Ендрю Кука були саме такими; у нас немає жодних сумнівів, що молодий чоловік не отримував жодних вказівок щодо відчуження мису Кука. Але ж клянуся святим Абдоном, сер, питання стосувалося правочинності, а не вказівок: я вважаю, що доручення, отримане молодим паном Куком, давало йому законне право на відчуження власності, і питання наявності батьківського дозволу тут недоречне.

Губернатор потер носа й зітхнув.

— Суд із цим згоден.

Потім Совтер домігся ще однієї поступки від суду, змусивши його погодитися, що якби Ебенезер, управляючи маєтком, визнав за доцільне здати на оренду, продати чи дарувати якусь його невеличку частку, то його дії були б правочинними на підставі слів «у всіх відповідних до цього випадках», оскільки, зрештою, усе дур-зілля, призначене для продажу, за рахунок якого існує плантація, було невіддільною частиною маєтності. І, здобувши перемогу в цьому питанні, він вирік, що те, що стосується частини, також стосується і цілого; і робити довільні висновки щодо існування якихось обмежень у тексті довіреності — цілковите безглуздя.

— Якщо містер Кук мав право продати бодай один листок дур-зілля, — виснував Совтер, — то він мав право продати й усю маєтність.

Намагаючись спростувати його слова, Ендрю став наполягати, що коли тлумачити так широко слова «в усіх відповідних до цього випадках», то це насправді входить з ними у протиріччя, бо коли особа, що діє за дорученням, збуває всю маєтність, то таким вчинком вона також позбувається прав розпоряджатися майном.

— Що він, власне, і зробив! — засміявся Совтер. — А ми цього ніколи й не заперечували!

Ніколсон порадився з Берлінґеймом і сером Томасом.

— Боюся, що суд, — вирік він, — мусить підтримати пана Совтера в цьому першому питанні. Це загальноприйнята практика, коли управитель, що має право розпоряджатися майном, відчужує частину свого маєтку слугам, що уклали з ним договір про найм, наприклад, виконуючи свої зобов'язання згідно з цим договором, — саме це, як я пригадую, і було предметом суперечки в суді Кембриджа між містером Спердансом і містером Смітом. І хоча є звичною річчю, що особи, які діють за довіреністю, радяться з власниками, перш ніж провести будь-яку подібну велику операцію, але у випадку, якщо інший порядок не обумовлений зарання, суд повинен винести рішення, що Ебен Кук мав законне право відчужити всю маєтність, якщо він вважав це за потрібне.

Це був важкий удар для Ендрю; Ебенезер був зворушений, побачивши, що в погляді, яким обдарував його батько, було більше сум'яття, ніж гніву.

— Щодо другого питання, — похмуро провадив далі Ніколсон, — дозвольте мені поцікавитися, чи існують тут розбіжності в думках. Ви стверджуєте, чи не так, містере Кук, що хлопець відписав свій спадок містеру Сміту ненавмисно?

— Авжеж, — мовив Ендрю. — Ебен і сам може в тому присягнутися, так само як і… — він завагався, відчуваючи відразу до імені Берлінґейма і не бажаючи його вимовляти. — Так само, як і секретар цього Суду, і ця нещасна леді, що присутня тут, з якою містер Сміт примусив його одружитися. Обоє були тому свідками. Ба більше, Ваша Світлість може ознайомитися із записами окружного суду, сесія якого відбулася минулого вересня…

— Я вже це зробив, — сказав губернатор. — Пане Совтер, чи маєте ви намір ставити під сумнів це питання факту, чи ви визнаєте, що дародавець не усвідомлював сутність своєї дарчої?

— Ми не збираємося ставити під сумнів цей факт, — відповів Совтер. — Одначе…

— Ні, звільніть мене поки що від необхідності вислуховувати ваші «одначе», сер. Отже, далі: Ебенезер Кук мав повне право як особа, уповноважена Ендрю Куком, дарувати мис Кука Вільяму Сміту, але всі сторони погодилися, що він зробив це, не знаючи того, що відписує свій власний маєток. Тепер я прошу Ебенезера Кука описати в усіх подробицях обставини, за яких це було вчинено, а потім ми нарешті покінчимо з цією неприємною справою.

Поет відпустив руку Джоан на час, що йому був потрібен, аби зробити те, про що його попросили: він пригадав, як міг, подробиці своєї подорожі до Кембриджа з Генрі Берлінґеймом; їхню суперечку стосовно зв'язку, що існує між невинністю і справедливістю; своє обурення тим, як чинив суд суддя Геммейкер; те, як він втрутився в хід справи «Сміт проти Сперданса», і ті умови, якими був обставлений його вирок.

— Це було кричущим порушенням Правосуддя, і я, у своїй невинності й наївності, прагнув його виправити, — завершив він. — Одначе коли в мене відняли цю невинність, я побачив, що не тільки не виправив, а вчинив ще одну несправедливість. Я не тільки подарував те, що не мав права дарувати, тобто я маю на увазі моральний бік цього питання, але й, вчинивши так, занапастив доброго і чесного чоловіка Бена Сперданса; й опосередковано, віддавши цей дім Вільяму Сміту, перетворив його на вертеп гріха й розпусти і занапастив ще одне людське життя, за що відповідатиму перед Богом.

— Я розумію, — сухо всміхнувся Ніколсон. — І чи може суд зробити висновок, що ваше розуміння невинності внаслідок цього зазнало змін?

І хоча він знав, що, питаючи це, Ніколсон не мав жодних злих намірів, Ебенезер не зміг відповісти на усмішку усмішкою.

— Суд може зробити такий висновок, — тихо відповів він і сів на своє місце. Рідко коли він почувався таким пригніченим і спустошеним, як цієї хвилі, коли, подолавши багато небезпек, мав вільний час обміркувати те, до яких руйнівних наслідків привела його невинність. І він ледве звернув увагу на той факт, що цього разу вже Джоан взяла його за руку; він нишком кинув винуватий погляд на свою сестру, чиї очі, повні смутку, виразно сказали йому, що цей жест не оминув її увагу.

Ніколсон зажадав вислухати від Ендрю Кука і Річарда Совтера попередні заяви стосовно того, чи має дарчий акт законну силу.

— Я хочу зробити три заяви, сер, — вирік Ендрю. — По-перше, я стверджую, що суддя Геммейкер не мав права передавати виконання своїх обов'язків моєму сину, який не обізнаний з правом, а отже, вирок, винесений Спердансу, є незаконним; по-друге, навіть якщо цей вирок і є законним, то дарчий акт не є таким, оскільки дародавець робив це, не усвідомлюючи наслідків своїх дій; і третє, навіть якщо цей дарчий акт визнають обов'язковим до виконання, умови, які висунув мій син, не виконано. Тобто я хочу сказати, що Сміту веліли знайти чоловіка для цієї дівчини С'юзен Воррен, яка вважалася його донькою; але я стверджую, сер, що її шлюб з моїм сином є недійсним на тих підставах, що його змусили одружитися з нею і що її звати не С'юзен Воррен, а Джоан Тоуст. Умови, отже, не виконано, і дарчу треба відкликати.

Хоч Ебенезер і був вражений тим, як переконливо його батько виклав своє бачення цієї справи, але його дуже стурбувало це останнє твердження.

— Дозвольте взяти слово, Ваша Світлосте! — звернувся він.

— Не зараз, — сказав Ніколсон. — Слово надається містеру Совтеру.

Совтер одразу заявив, що має намір показати, по-перше, що, згідно з чинною судовою практикою, суддя Геммейкер мав право за особливих обставин передавати повноваження судової колегії де-факто, оскільки він фактично ніколи від них і не відмовлявся: іншими словами, він лише надав Ебенезеру привілей виголосити вирок, який потім затвердив і таким чином зробив законним, але він міг так само легко і відхилити його; правду кажучи, це була лише консультація, до якої вдався Геммейкер, оскільки суддя часто звертається по пораду до знавців і третіх незацікавлених сторін перед тим, як винести рішення у складних цивільних позовах (поза тим, додав він, окремо звертаючись до Ендрю, треба визнати, що Ебенезер таки був незацікавленою стороною; бо інакше доведеться визнати, що дарча була здійснена свідомо і тоді навряд чи може бути оскаржена). По-друге, він мав намір, вдавшись до логіки і прецедентів, показати, що жоден чоловік, знайомий зі справами, у яких розглядаються цивільні правопорушення, ніколи не стане по-справжньому ставити під сумнів те, що договір, укладений на законних підставах і законним чином підписаний, є обов'язковим для виконання, і на сторонах, які його підписують, лежить відповідальність за те, щоб ознайомитися з його умовами. Ба більше, цей суд перетворився б на посміховисько, якби хтось узявся стверджувати, що порушення умов договору, вчинене Беном Спердансом, було б варте більшого осуду, ніж те ж порушення, скоєне містером Куком і його сином; якщо, на думку окружного суду, Вільяму Сміту мав належати весь Молден (за вирахуванням півтора акра) як відшкодування за заподіяні йому кривди, тоді, звісно, він має йому належати, незалежно від того, що його власником, так сталося, є сквайр Кук, а не бідолашний Сперданс — Сперданс також, суд не повинен це забувати, мав право розпоряджатися майном і на цій підставі діяв у інтересах Ендрю, коли позбавив бондаря заслуженини. А щодо тієї кволої казуїстики стосовно шлюбу…

— З вашого дозволу, Ваша Світлосте, — Берлінґейм увірвав йому мову на півслові, — у мене скінчився атрамент. — Він показав Ніколсону папір, на якому записував свідчення. — Бачите, я був змушений лишити речення містера Совтера недописаним? Я прошу Вашу Світлість дозволити мені піти пошукати ще одну пляшечку атраменту, а також краще перо.

Було видно, що спочатку губернатор, так само як Совтер і Ендрю Кук, був роздратований тим, що довелося перерватися, але щось в обличчі Берлінґейма, що зауважив також Ебенезер, але Совтер не міг помітити зі свого місця, змусило губернатора поглянути на сторінку, де були записані свідчення.

— Ну, що ж, морока, звісно, Генрі, але що тут вдієш, і крім того, думаю, що я тут не один, кому Пані Природа вручила свою повістку. — Він стукнув об край стола й підвівся. — Суд оголошує перерву десь на пів години. Ви можете вийти з кімнати, якщо хочете, але будинку не залишати.

21

Поет здобуває свій маєток

Тільки-но суд оголосив перерву, Річард Совтер і Вільям Сміт перейшли до інших покоїв, після чого Берлінґейм, який і не збирався вирушати на пошуки атраменту, радо доповів, що його

Частина III: Молден заслужений

каламар ще наполовину повний, але про людське око все ж таки мусив відправити двох ратників, щоб вони принесли ще.

— Ну, і нащо ти нас обдурив? — спитав Ендрю. — Я категорично протестую!

Берлінґейм знизав плечима.

— Щоб врятувати посаг Анни, — лукаво мовив він. — Я б не хотів втрачати мою частку мису Кука.

— Ні, Генрі, — дорікнула йому Анна. — Перестань!

— Я вам потім дещо скажу, леді, — з погрозою в голосі мовив Ендрю. — А зараз…

— А зараз у нас виникла критична ситуація, — втрутився Ніколсон, — і ми маємо не так багато часу, щоб скласти план.

— Критична ситуація? Дурниці! Ви ж чули мої доводи?!

— Так, і такі контрдокази Совтера, що він вам від маєтку і горщика нічного не залишить, щоб було куди посцяти. Власне, цей грубий троп нагадав мені… — він вклонився присутнім дамам і збирався було вийти.

— Ні, сер, — зупинив його Берлінґейм. — Дуже важливо, щоб і ви це вислухали.

— Е ні. — Ніколсон похитав пальцем. — Я нагадую вам, що ми оголосили себе судом, й існує загальноприйнята думка, що суддя мусить бути неупередженим.

— Як і секретар, — рішуче додав Ендрю. — Я виграю цю справу без твоєї допомоги, містере Берлінґейм.

— Та срати я хотів на твою справу! — вигукнув Генрі. — Мене не більше, ніж Ебенезера чи твою доньку, обходить, хто володітиме цим шматком багнюки! Я турбуюся про долю Провінції.

— Га? — Губернатор зупинився у дверях. — Ти це про що, Генрі?

Берлінґейм зібрав усіх чоловіків для наради довкола столу, вкритого зеленим сукном.

— Ідеться про ту останню частину Протоколів Асамблеї, — оголосив він. — Усі тут присутні, за винятком вас, містере Кук, усвідомлюють її характер і вагу — я тільки прошу вас повірити на слово Його Світлості, що без цього документа Білла Сміта ми можемо програти набагато важливіший процес, аніж цей, а можливо, і всю Провінцію Меріленд на додачу! Маючи на руках повний «Діярій», ми зможемо, якщо і не заарештувати того, кого ми шукаємо, то принаймні порушити проти нього справу.

— Так і є, сер, — запевнив Ендрю Ніколсон. — Але що нам з того?

Берлінґейм усміхнувся.

— Ми вислухали міркування містера Кука в цій справі й містера Совтера, сер, і ви так само добре, як і я, знаєте, що наразі справа виглядає так, що містер Кук програє за всіма статтями.

Ендрю став рішуче заперечувати проти такого погляду, а Ніколсон нагадав Берлінґейму про те, що неетично питати суддю, чиїй стороні він віддає перевагу, до закінчення судових дебатів. Але його усмішка натякала, принаймні Ебенезеру, що доводи Ендрю в цій справі, можливо, і не були такими потужними, як думав поет.

— Я так гадаю, що мені треба вам зараз дещо сказати, сер, — мовив Ебенезер, звертаючись до батька. — Я не маю жодних намірів зрікатися цього шлюбу, дарма, якими будуть наслідки. Я відповідаю за той стан, у якому опинилася Джоан… — Тут він відмахнувся, коли Макевой спробував було заперечити. — Ні, Джоне, я за це відповідаю і не кину її хоч би й задля тисячі Молденів.

Даремно намагався його батько нагадати, що вона тяжко хвора повія, яка скоро помре; даремно він змінив свій гнів і, кинувши погрози, спробував було переконати його, а потому почав благати, а потім знову повернувся до гніву. Ебенезер уперто стояв на своєму.

— Ну, то нема більш про що говорити! — врешті-решт вигукнув батько. — Женися з тією шльондрою вдруге, коли виграємо нашу справу, і йди до біса! Я тільки прошу тебе дозволити мені, для тебе ж таки, врятувати Молден!

Тепер Ебенезер опинився між двома вогнями, відчуваючи свою відповідальність і перед батьком, і перед дружиною, і не знав, як можна примирити ці суперечності. Це була болісна хвилина, поки Берлінґейм не прийшов йому на допомогу.

— У будь-якому разі все це не стосується справи, джентльмени, — сказав Генрі. — Якщо в Совтера не забракне клепки в його злодійській голові, то він погодиться з тим, що шлюб неправомірний (ти вже вибач мені, Ебенезере, але батько повинен знати, що шлюб не консумовано). Але ж поставлена умова, яка цього вимагала, була неправомірною через ту саму причину: Джоан Тоуст — не С'юзен Воррен, а С'юзен Воррен — це не донька Білла Сміта, і на тому кінець! А щодо решти доводів, то вони просто не тримаються купи; Совтеру не завдасть великого клопоту довести свою правоту, покладаючись на прецеденти. Ви згодні, Томе? Ви ж тепер не суддя.

Сер Томас Лоуренс визнав, що, коли виходити з тих доводів, які представив Ендрю, то його позиція хистка, а доводи Совтера скидаються на відносно міцні, але додав, що, на його думку, містер Кук прогледів кращу лінію для нападу.

— Якби я був вашим адвокатом, — сказав він Ендрю, — то спробував би оскаржити надзвичайну суворість вироку окружного суду, а не його правочинність. Я визнав би, що Сперданс був неправий, але подав би клопотання про те, щоб міру відшкодування пом'якшили, ну, скажімо, до умов, зазначених у договорі Сміта про найм, додавши накладні витрати, ну, і кинувши якусь подачку за завданий клопіт.

Берлінґейм похитав головою.

— Ви не розумієте, у чому тут проблема, Томе. Ми не хочемо, що Совтер виграв, але ми не можемо дозволити собі, щоб він програв!

— А це чому ж ні, хочу спитати? — озвався Ніколсон.

— Через цілком зрозумілі причини, сер, — спокійно відповів Берлінґейм. — І ви, і я, і сер Томас добре розуміємо, що цей суд має для свого існування законних підстав не більше, ніж існування бурдею.

Ебенезер висловив свій подив, а Ендрю відкрито звинуватив Берлінґейма в тому, що той вдається до всіляких викрутасів, аби не давати прямої відповіді; але сер Томас зашарівся, а сер Ніколсон, зніяковівши, кинув на нього похмурий погляд.

— Ет, та що вже там, Генрі! — він сердито роззирався довкола кімнати. — Маю визнати, що не щодня губернатор вдається до подібних речей, але що зроблено, то зроблено, кат його бери! Якщо я віддам перевагу Сміту, то винесу рішення на користь Сміта, а якщо Куку — то винесу на користь Кука, і хай ідуть до біса всі ці доводи і прецеденти! Не думаю, що наш приятель Совтер буде скаржитися в Комітет з плантацій!

— Я певен, що не буде, — погодився Генрі. — Але коли суддя Геммейкер взнає, що ви одного вечора, сидячи в цій вітальні, переглянули рішення окружного суду, тоді, можете бути певні, він здійме галас у Лондоні! Й Ендрос буде від того шуму в захваті!

— Досить! — гаркнув Ніколсон. — Річ цілком зрозуміла. — Тон його голосу не віщував Ендрю нічого доброго.

— А хай йому грець! — вигукнув той. — Я хотів би нагадати вам, панове, що мій голос важить в Комітеті з плантацій не менше, ніж голос Геммейкера! Якщо цей суд не має юрисдикції, то від того, що ви вирішите справу проти мене, краще почуватися ви не станете!

— Саме так, — усміхаючись, погодився Берлінґейм, — особливо тепер, коли я показав вам шлях. Крім того, нам потрібно отримати решту «Особистого діяріуша» так само, як і здобути маєтність, якщо не більше. Совтер знає, що позиція його клієнта доволі хистка — спроба Сміта втекти підтвердила це, — але він також знає, що існує певний зв'язок між мною і Куками. Він не дуже впевнено почуває себе, особливо з огляду на наші звинувачення в розпусних діях і підривній діяльності, і я так гадаю, єдине, що спонукає його захищати Сміта, це бажання дати своєму підопічному, коли настане час торгуватися, кращі можливості для торгу.

Ніколсон скипів і почав совати своєю палицею.

— Знаєш, ти міг би сказати про це раніше, до того, як ми скликали цей суд!

— Це було б передчасно, — вирік Берлінґейм. — Ми вже позбулися полковника, і ви мали цілковите право накласти арешт на мис Кука у цьому випадку — і це насправді був сильний хід.

— Як це люб'язно з вашого боку!

— Але ви не можете довго утримувати маєтність під арештом на таких підставах і не можете через суд присудити її жодній стороні. Саме тому я і попросив вас оголосити в засіданні перерву.

Ніколсон витер чоло.

— А дідько б узяв усіх тих адвокатів разом із тими їхніми кодексами! Яка ж то провінція могла би бути без них! І що ми робитимемо тепер?

Берлінґейм знизав плечима.

— А що роблять усі адвокати, коли їхня справа розпадається, сер? Ми врегулюємо справу в позасудовому порядку!

— Стривай! — застеріг його Ебенезер. — Ось і вони.

Річард Совтер і Вільям Сміт повернулись із сусідньої кімнати. Бондар і справді не справляв враження людини, впевненої в собі, але його радник мав вигляд жвавий і безтурботний, як і досі.

— Ну, що, ви роздобули трохи чорнил, пане секретарю? Чудово! Клянуся святим Людовіком, було б дуже прикро, якби красномовство містера Кука не залишилося записаним на папері!

Товариство, що зібралося довкола столу, розійшлося. Помітивши з деяким подивом, що Анна пересіла на канапу і захоплено говорить про щось із Джоан, Ебенезер із батьком повернувся до свого попереднього місця. Ендрю був такий пригнічений розвитком подій, що навіть не став противитися, коли син взяв його попід руку і припровадив на місце.

— З вашого дозволу, Ваша Світлосте, — звернувся Совтер, — я можу продовжувати свій виступ?

Берлінґейм, як помітив Ебенезер, порадившись про щось пошепки з губернатором і сером Томасом Лоуренсом, сів на своє місце і підморгнув Ебенезеру, неначе не було про що турбуватися.

— Ні, не можете, — невдоволено буркнув Ніколсон.

Обличчя Совтера потьмарилося.

— Ваша Світлосте?

— Суд прийме рішення щодо позову вашого клієнта іншим разом, — сказав губернатор. — А зараз я забираю вас обох і везу до в'язниці в Енн-Арунделі. Звинувачення такі: злочинна змова, підбурювання до заколоту, державна зрада, і після того, що розповів мені присутній тут Тім Мітчелл, я сподіваюся побачити вас на шибениці ще до кінця цього року!

Це їх так здивувало, що навіть похмурий і відлюдькуватий бондар звівся на ноги.

— Тім Мітчелл!

— Так, джентльмени, — усміхнувся Берлінґейм. — Гордість і розрада капітана Біллі, поки не повернувся його справжній син. — Руки його були чимось зайняті, поки він говорив, і його зовнішність змінилася наче від помаху чарівної палички. Раптом зникла велика напудрена перука, а на її місці виникла коротка і чорна; з його рота зник якийсь чудернацький пристрій, що, як з'ясувалося, тримав на місці три штучних зуби. Але найбільш неймовірним було те, що він, здавалося, міг довільно змінити будову м'язів свого обличчя: крива лінія його щік і опукла форма носа змінилися просто в них на очах; його зазвичай насуплене чоло розгладилося, а там, де їх раніше не було, виникли зморшки. Нарешті голос його став глибшим і грубшим; він так згорбився, що, видавалося, став дюйми на два меншим на зріст; очі набули хитрішого виразу, і Ніколас Лоу за декілька дивовижних секунд став Тімоті Мітчеллом.

— Оце так! — вигукнув сер Томас Лоуренс, і сам губернатор, який, як можна було припустити, вже мав нагоду бути свідком перетворення свого агента раніше, похитав головою від подиву.

— Ось вам сторінка з Овідія! — подивувався Ебенезер. Решта також висловили свій захват подібним чином, окрім Сміта та Совтера, що втратили дар мови.

— А тепер, містере Сміт, — зловісно сказав Берлінґейм, — я так гадаю, ви розумієте, в якій ви халепі, якщо я почну свідчити проти вас, а якщо ні, то дозволяю вам порадитися з містером Совтером, який складе вам компанію у в'язниці за свої злочини.

Бондар, здавалося, був готовий застосувати силу, але Совтер покірно махнув рукою.

— Ну що, ви згодні, що ми вас взяли за одне місце? Чудово! Тоді слухайте мене уважно: я маю намір викрити слідству всю торгівлю опієм і повіями, прибутки з яких йшли на оплату всіляких безчинств Джона Куда і, можливо, Балтимора також. Усі, хто мали до цього стосунок, — він усміхнувся до Ендрю, — будуть притягнені до відповідальності, незалежно від стану і чину…

— Клянуся чуприною святого Людовіка! — не витримав Совтер. — Відвезіть нас до в'язниці, і на тому кінець, але не примушуйте вислуховувати подібне злорадне і благочестиве словоблуддя!

— Терпіння, Діку. — Генрі підвів догори свого пальця. — Це моя передмова перед тим, як запропонувати угоду. На підставі моїх свідчень Його Світлість доручив серу Томасу розпочати слідство проти Куда, Білла Мітчелла й усіх зрадників-бандурів у його оточенні — за винятком, можливо, тільки вас.

Очі Сміта примружилися, а обличчя Совтера набуло розважливого виразу, коли Берлінґейм запропонував скасувати висунуті проти них звинувачення в обмін на бондареву частину «Особистого діяріуша», на звороті якого, як вважалося, містилися записи щодо конфіскацій і судових переслідувань, до яких вдавався Куд упродовж свого короткого перебування при владі. Бондар одразу ж погодився на обмін, але Совтер стримав його.

— Ти тільки подумай про наслідки, Білле! — застеріг він його. — Гадаєш, ми протягнемо більше, ніж місяць, коли Джон Куд довідається, що ти випустив ці папери з рук? І поза тим, Його Світлість, видається, надає їм великої ваги, раз зробив нам таку пропозицію, а хіба ти не знаєш, що Те, що може принести одинадцять пенсів, може так само легко принести і цілого шилінга…

— Забирайте їх, сержанте, — різко відрізав Ніколсон. — Мені прикро тебе розчаровувати, Генрі, але я не стану більше торгуватися зі зрадниками тільки для того, щоб дістати щоденник твого дідуся.

— Стривайте! — негайно крикнув Совтер. — Ми принесемо вам ці кляті папери! Тільки пообіцяйте нам письмово…

Ніколсон похитав головою.

— Я не такий дурень.

— Ой леле! Ну, тоді зробіть бодай це, сер: ми не матимемо ніякого зиску, якщо Джон Куд приб'є нас; пообіцяйте, що дозволите нам без перешкод дістатися Віргінії, й отримаєте ці папери.

І знову Берлінґейм пошепки порадився з губернатором і сером Томасом.

— Його Світлість повідомив мені, що дає вам свій дозвіл на безпечний виїзд, — вирік Генрі, — але ця умова не входить до нашої першої угоди. Ми вивеземо вас уранці з Меріленду, якщо Сміт відмовиться від прав на цей маєток.

— Хай вас Бог благословить, сер! — вигукнув Ендрю.

— А хай йому грець! — обурився Совтер. — Ви з нас дерете останню шкуру!

Ніколсон вишкірився.

— І ми відвеземо вас не до Віргінії, а до Пенсильванії. У нас і так достатньо ворогів у Віргінії.

— Які ж то брехуни, що називають вас католиком! — крикнув Вільям Сміт. — Таж вас навіть жиди можуть узяти за свого!

Совтер зітхнув.

— У нас немає вибору, Білле. Принеси папери, а я складу документ про передачу прав.

Решта присутніх, почувши це, зраділа: Анна й Ебенезер обійнялися з полегшенням; Ендрю сухо вибачився перед Берлінґеймом і похвалив того за обрану ним стратегію так само, як Ніколсон, сер Томас і Джон Макевой; Роксанна і Генрієтта задоволено дивилися на це все. Тільки Джоан Тоуст залишалася байдужою, і радість Ебенезера, коли він глянув на неї, від цього потьмарилася.

Бондар під вартою залишив кімнату і повернувся із сувоєм пожовтілих паперів, які Берлінґейм радо прийняв. Разом із сером Томасом вони побіжно переглянули verso і засвідчили, що цих доказів, якщо до них додати Протоколи Асамблеї за 1691 рік, цілком вистачить, щоб розпочати справу проти Куда і його спільників. Потому, поки Совтер, сер Томас і губернатор обговорювали подробиці передачі Молдену й те, як переправити обох чоловіків Затокою до Пенсильванії, Берлінґейм відвів Ебенезера вбік.

— Пригадуєш ту історію, що я розповідав тобі по дорозі до Плімута? — запитав він схвильовано. — Як сера Генрі й капітана Джона взяв у полон Поухатан?

Ебенезер усміхнувся.

— Вони уклали спорзну угоду, що стосувалася доньки короля, наскільки я пригадую, але ми так і не дізналися, чим те все скінчилося. Це закінчення тієї повісті?

— Ага, і я так гадаю, що нашу історію можна вважати завершеною. Нумо прочитаймо її, поки Том і губернатор зайняті тими поганцями.

І просто там, не сходячи з місця, попри загальний галас і метушню, що панували в кімнаті, вони, не гаючи часу, одразу ж разом і прочитали другу і останню частину «Особистого діяріуша» сера Генрі Берлінґейма, яка починалася (там, де закінчилася перша) тим, що автор і капітан Джон Сміт, ув'язнені в селищі імператора Поухатана, очікували світанку, коли капітан, поставивши на кін їхні життя, спробує довести власні здібності й зробити те, що виявилося нездійсненним для найздібніших молодиків міста: позбавити Покахонтас цноти.

Стерегти нас поставили двох дебелих вартових [написав сер Генрі], наказавши їм сповняти всі наші бажаня та забити нас, тільки-но ми спробуємо втекти. Мій капітан заходився оповідати мині всілякі безкінечні та хтиві історійки про ріжних дівчат з диковинних країв, яких він позбавив цноти, аж поки я од того так втомився, що мусів вдати, нібито сплю. Але я споглядав на нього потаємне всю ніч.

Близько опівночі, гадаючи, що я міцно сплю, мій капітан звівся зі свого ложа (котре, як і моє, було бруднющим сінником, що лежав на землі) і викликав одного з вартових. Опісля між ними відбулася бесіда, яка велася пошепки, але не надто тихо, бо я міг чути її зміст. Вряди-годи він позирав на мене, аби переконатися, що я сплю. І на первий погляд так воно і здавалося. Але я, трохи розплющивши одне око і нашорошивши вуха, міг стежити за розмовою доволі легко. Сміт заявив, що зголоднів, що мене неабияк здивувало, бо ж я бачив, як на учті в цісаря він наївся вдосталь, так що сього вистарчило б на те, щоб годувати весь Джеймставн цілу зиму. Він зажадав, щоб йому негайно принесли попоїсти. Дикун, як си мині здало, не хтів сим завдавати собі зайвого клопоту, тим паче, коли мій капітан почав казати, яких страв йому заманулося; а саме: один баклажан (сей овоч дехто ще називає обержином) з кукурудзяним борошном і води, аби теє було чим запити…

— Баклажан! — пробурмотів собі під ніс Берлінґейм.

Він запевняв, що тільки так білі люде готують сей плід рослини, що зветься баклажан, що, як я добре знав, було брехнею.

Дикун хотів було покликатися на пізню годину і на пору року, але, коли мій капітан наполіг на своєму (ще й підкупив його, діставши якесь брязкальце зі своєї клятої кешені), він зрештою погодився поцупити один баклажан і трохи борошна зі спільної комори, що була поблизу хижі цісаря. Він пійшов, і поки його якийсь час не було, мій капітан нетерпляче міряв кроками хатину, мов той чоловік, дружина якого ось-ось має народити, не забуваючи при тому час од часу впевнятися, що я сплю міцним і безтурботним сном.

Коли дикун нарешті таки повернувся, принісши з собою два сушених баклажани і полумисок борошна, не кажучи вже про глек з водою, мій капітан винагородив його, давши знову якусь дрібничку, і попросив, якщо його ласка, вийти з хижі і чекати назовні, адже білі люде (як він стверджував) готують їжу не інакше, як усамітнившись. Коли дикун, радий, що може краще роздивитися свої скарби, зробив те, про що його попрохали, і залишив нас на самоті, мій капітан ізразу ж узявся до роботи із тим баклажаном, готуючи його у найдивовижніший спосіб, який мині коли-небудь доводилося бачити. Одним словом, я сим був так вражений, що навіть зараз, декількома тижнями пізнійше, у Джеймставні, коли я узявся писати сю повість у свойому Діяріуші, мині важко уявити собі, що се все правда. Бо якби я не бачив се на власні очі, то ніколи б не повірив, що се щось інше, ніж хтивий вимисел чиєїсь хворобливої уяви. Достоту незчисленні, що не вкладаються в головах поміркованих і чеснотливих людей, є звичаї і брудні засоби тих похітливих осіб, служителів плоті, які й досі ставлять Венеру й Бахуса понад чеснотливу Мінерву і вивчають зі старанністю, гідною справжніх учених мужів, усі ті вишукані штуки й таємничі викрутаси тілесних зносин! Мене бере сором, коли я викладаю усе се на папері, ба навіть на потаємних сторінках свойого Діяріуша, і я заприсягся, що він не потрапить на очі жодній людині, допоки я живу.

— От тобі й на! — вигукнув Берлінґейм. — Бракує решти сторінки, а також частини наступної! Ти розумієш, що тут у нас на руках, Ебене?

— Ти хочеш сказати, що тут ідеться про Священний Баклажан, за який розповідав таяк Чікамек? Не без того, що тут існує певний зв'язок…

— Я знаю, що він є! О Боже, що б то могло значити!

Вони стали читати далі, Берлінґейм з виразом жадібного, майже болісного прагнення довідатися, що ж там буде далі, тоді як Ебенезер відчував перші ознаки ніяковості.

З сеї причини [так продовжувалася після перерви оповідка] мині було вельми прикро, що коли декількома годинами пізнійше я отямився, то усвідомив, що мене й насправді охопив той стан, який я допіру тільки вдавав, а саме міцний і безтурботний сон…

— Шляк би його трафив! — вигукнув Генрі.

Мій одпочинок був перерваний дикуном, отим вартовим наглядачем, і, підхопившись, я побачив, що сонце вже зійшло. Знадвору до моїх вух долинало гикання і завивання багатьох дикунів, і я здогадався, що вони всі зібралися, щоби бути присутніми при тому, як мойого капітана піддадуть сьому хтивому спробунку із їхньою принцизною. Мій капітан, коли я подивився на нього, був повністю вдягнений, і жодних ознак обержина чи чогось іншого видко не було, тож я міркував, чи не була часом та сцена, самовидцем якої я був минулої ночі, лише якимось фантастичним сном, одним із тих, що звичаєм сняться людям, коли їхнє житє близиться до кінця…

— Отже, він і справді бачив це на власні очі, — висунув здогадку Ебенезер, — хоч би що там було.

— Але ж сторінка зникла!

Се правда [писалося далі в «Діяріуші»], що коли ми під поглядами наших вартівників-дикунів вийшли з хижі й нас повели до громадського пляцу, було видко, що мій капітан мав певні труднощі з ходою, наче йому було важко зводити докупи ноги; але сю ваду можна було скласти як на страх (який, як се добре відомо, здатен спричинитися до того, що чоловік мимохіть попустить цуглі своїй утрібці), так і на його дивну поведенцію минулої ночі. І те перве, здавалося, було більш імовірним, позаяк сцена, що відкрилася нашим очам, аж ніяк не могла нас втішити.

Довкола подвір'я стояли кружка люде, мешканці міста, що свойми жахливими криками і виттям наганяли на нас страху. Посеред великого кола утворилося менче, що складалося десь із десятка ватагів цісаря. Се були здорові бронзовошкірі дикуни, прикрашені пір'ям і розмальовані так, щоб надати собі найлиховіснішого вигляду, котрі, не маючи на собі нічого, опріч сього вбрання, стрибали і витанцьовували, несамовито вигукуючи й розмахуючи томагавками. Посеред сього малого кола, підносячись над усим натовпом, на височенному фотелі важно сидів цісар Поухатан, а перед ним на камені, що чимось скидався на вівтар, лежала Покахонтас, позбавлена будь-якої вдяганки та припнута ремінцями з сириці для відбування сього поганського обряду. Втім, попри свій принизливий стан, принцизна, здавалося, анітрохи не була сим стривожена, а на її лиці грала широка усмішка, із чого я виснував, що сей мерзений спосіб подавати дівчину нареченому є до такої міри поширеним межи дикунських народів явищем, що вони, оскільки всі ми є рабами Звички, у своїй поганській гріховності навіть насолоджуються сим видовиськом. Незважаючи на се, всередині мене все тремтіло од страху, тим паче, що зваживши на значні мужеські прикмети сих дикунів, які голяка стрибали довкола нас, і пригадавши, що мій капітан був у сьому доволі скромно обдарований (він, попри усі його вихвалки, був, як мині колись довелося нишком побачити, хіба що посередньо озброєний для вправ у Венериних забавах), я не плекав жадної надії на те, що він зможе дати собі раду там, де вони зазнали поразки. Адже якби я був на його місці, то вже, безперечно, не спромігся б одзискати в собі бодай дрібку чоловічої моці, знаючи, що сі томагавки стоять напоготові, аби розчерепити мою голову за первих ознак немічі.

Щойно дикуни вгледіли нас, як ізразу ж подвоїли свій гамір. Люде, що утворювали велике коло, кричали і ляскали в долоні, ватажки дикунів вистрибували і вигопцьовували, і навіть Покахонтас примудрилася якось крутитися на свойму п'єдесталі, так що сі рухи, з огляду на те, як вона там була зв'язана і припнута, свідчили про неабияку гнучкість її членів і готовність до того, що мало би небавом відбутися.

Нас підвели до малого кола і поставили перед вівтарем Венери (од виду якого у мене кров кинулась до обличя), опісля чого дикуни вхопили мойого капітана і одним рухом стягли з нього штани. Із того місця, де я стояв, а так сталося, що я опинився позад нього, видовисько було досить непривабливе, але дикуни, що стояли попереду, раптом усі замовкли. Цісар долонею прикрив очі од вранішнього сонця, аби якомога краще роздивитися, а Покахонтас, попри свої пута (які тримали її так міцно, як і ті, що Вулкан виготував для своєї невірної дружини), ця Покахонтас, кажу я вам, ледві не зламала собі карк, прагнучи се побачити, і та безецна усмішка, яка допіру вигравала на її вустах, тепер геть зникла.

Потому мій капітан повернувся навкруги, аби переконатися, що я на місці, і я нарешті отримав змогу побачити як причину сеї дивовижі, так і наслідки його чарівних дій минулої ночі; і щоб розповісти про них, мині доведеться забути про смак і вийти за межі всілякої пристойности, але промовчати означатиме зрадити Істині й залишити те, що сталося, далі таємницею. Щоб скінчити з сим, скажу, що довгань мого капітана стояв сторчма, і теє, що ранійше могло викликати радше спочутє, аніж подив, тепер було насправді страхітливим знарядєм: його диявольське вариво мало таку силу, що коли тепер його струк стояв готовим до нападу, то він, пнучись догори, мав не менче од одинадцяти цалів у довжину і добрих три цалі в обхваті — справжня зброя Богів! До сього належить додати, що він був вогнисто-червоним, пахтів ароматом кориці та ванілі і, здавалося, був таким само міцним, як і той камінь, на якому лежала його жертва. Могутній гук вирвався у присутнього тут люду; ватаги, що, без сумнівів, свого часу були залицяльниками принцизни, впали навколішки, неначе збиралися знести молитву; цісар аж підскочив на свойму високому сідалі, нажаханий тією долею, що випала його доньці; а щодо самої цієї Покахонтас, то вона враз зомліла.

Мій капітан негайно ж удався до свойого діла, про яке я можу сказати хіба що тілько одне: милосердним, яким же милосердним виявилося Провидіння, що дозволило поганській дівчині лежати непритомною, поки мій капітан робив з нею те, що ніхто не робив досі! А позаяк він робив се, не стримуючи себе, то цісар невдовзі став благати його покласти край сьому спитку, щоб його донька не розпрощалася із житєм. Він оголосив мойого капітана звитяжцем, скасував смертний вирок, що висів над нашими головами, одпустив усіх присутніх і звелів однести Покахонтас додому, де впродовж трьох днів вона висіла поміж смертю і житєм. По тому для нас приготували учту, де Поухатан висловив свій намір оддати свою доньку за мого капітана, оскільки жаден дикун його племені не міг зрівнятися з ним у чоловічій моці. Мій капітан одхилив сю пропозицію, після чого цісар запалав гнівом, і ми знову були б змушені повернутися до нашої хижі, якби мій капітан не запропонував посвятити його у сю таємницю, завдяки якій він зміг так суттєво збільшити себе в розмірах. Се більш ніж вдовольнило цісаря, якому вже давно годилося б забути про такі суєтні речі, і ми, залишившись добрими друзями, вирушили нарешті до Джеймставна, і цілий загін дикунів супроводжував нас на нашому шляху.

Упродовж сеї подорожі, як можна було здогадатися, капітан з бундючним виглядом вихвалявся, не знаючи міри. Він вирік, що я завдячую йому житєм, хоть сей його вчинок зберіг житє нам обом; і він пообіцяв убити мене у якийсь підступний і таємничий спосіб, якщо я коли-небудь розголошу в Джеймставні, як нам вдалося порятуватися. Я навряд чи міг протестувати, позаяк він і справді зберіг мині житє, але се був на смак гіркий овоч, бо ж я мусів підкоритися йому і мовчки, не сміючи скаржитися, терпіти його пихатість, погрози і хвастощі. Одним словом, я мусів удавати, що мене затримав Опеканкануг і мого капітана одного одвели до цісаря. Ба більше, він одважився навіть показати мині записану ним розповідь про те, як його врятувала Покахонтас, котру він мав намір включити до своєї брехливої Історії: у сій версії немає жадної згадки про те, як він у непристойний спосіб розквітчав принцизну, а лише натяк на те, що вона захопилася його чоловічою поставою і гарненьким лицем! Отож я і мусів вдавати, що вірю у сей фарс і побрехеньку, і се зрештою змусило мене, у надії вгамувати моє нечисте сумління, викласти сю правдиву історію у мойому Діяріуші, і я молю Бога, щоб він ніколи не потрапив на розпусні очі мойому капітану!

На цьому і закінчувався «Особистий діяріуш» сера Генрі, хоча там ще був останній запис, датований декількома тижнями пізніше, після його повернення до Джеймстауна і лише за кілька місяців перед тим, як він зголосився вирушити в ту фатальну подорож угору Чесапіком:

Березоль, 1608: Покахонтас, донька цісаря, відновивши нарешті своє здоровля, увесь час вештається зі своїм почтом побіля воріт міста, напитуючи мойого капітана. Він, як тілько може, намагається її уникати, хоча за її відсутності й у своїй Історії він вихваляє її, добираючи найвишуканіших слів. Правда полягає в тому, що він боїться, що його мерзенна пригода вийде наяв, і я так підозрюю, що він розривається між небажанєм одружитися з нею (і таким робом зробити з неї чесну жінку) і своїм жаданєм ще раз вдовольнити із нею свою хіть. І хотя од самого згуку його голосу мене починає нудити, так я його ненавиджу, одначе він ніяк не може тримати при собі свій сороміцький подвиг і досі мусить, коли ми залишаємося наодинці, товкти старе, заявляючи, що її квітка була найсоковитішою з тих, які йому коли-небудь доводилося зривати et cetera.

А що стосується принцизни, то вона й досі ще ошивається коло воріт, повна жаданя, і посилає йому через своїх прислужників плетені кошики, повні великих сушених баклажанів…

— Боже ж ти мій! — вигукнув наприкінці Берлінґейм. — Ваша Світлосте, тільки гляньте на це!

Ніколсон усміхнувся, сидячи за зеленим столом, де завершував оборудку із Совтером.

— Нові докази проти Куда, так?

— Та до біса того Куда! — відповів Берлінґейм. — Ось, прочитайте це, сер! Це все стосується того таємничого баклажана, про який я вам стільки розповідав! О Боже, якби тільки там був ще й рецепт! Як думаєш, Ебене, що то таке, якась енкавстика чи афродизіак? Оце «вогнисто-червоний» — це щось на кшталт phlogosis[104]… Але ж, їй-бо, у чому ж тут фокус? Та з цією штукою я міг би врятувати цю нещасну Провінцію!

— Ану стривайте, я щось не збагну! — заявив Ніколсон, якого, як і всіх, окрім Ебенезера, це спантеличило; але коли йому пояснили зміст «Діяріуша» і його значення, його обличчя набуло серйозного виразу. — І навіть так, це все одно було б ризикованою справою, — вирік він, маючи на увазі посольство на острів Бладсворт, яке запропонував здійснити Берлінґейм, — але ця штука з баклажаном могла б викликати в них замішання…

— Я міг би це зробити! — не вгавав Берлінґейм. — І вже до кінця тижня міг би бути королем агатчвупсів, якби мав той рецепт! Сміте! — Він повернувся до здумілого бондаря. — Де та частина записок, якої тут бракує? Присягаю, ти не залишиш Провінції, поки ми її не отримаємо!

І на превелике здивування Ебенезера, перш ніж спантеличений бондар встиг щось заперечити, вперше за весь час озвалася Джоан Тоуст:

— Ви дарма погрожуєте йому, — сказала вона. — Він і гадки не має, що ви від нього хочете чи де його шукати. Я вкрала ці сторінки і нікому їх не віддам.

Берлінґейм, Ніколсон і сер Томас — усі заходилися її вмовляти, щоб вона віддала ті відсутні сторінки або принаймні відкрила, у чому полягає цей фокус, який капітан Джон Сміт провернув, аби виказати свою звитягу у Віргінії; вони пояснили, яка серйозна ситуація склалася на острові Бладсворт, і ту стратегію, що обрав Генрі, щоб запобігти повстанню, але все було марно.

— Гляньте на мене! — з гіркотою в голосі крикнула дівчина. — Подивіться на ці плоди розпусти! Відфайдолили, коли було дванадцять, заразили пранцями у двадцять, і мертва в двадцять один! Спустошена, спотворена, зґвалтована і зраджена! Жіноча доля й без того жалюгідна; і ви гадаєте, я передам оцей убивчий рецепт, аби зробити її ще гіршою?

Марно потім присягав Берлінґейм ніколи не застосовувати Смітової суміші для хтивих цілей, а тільки для того, щоб довести агатчвупсам, хто він такий.

— Хворий Диявол ладен пообіцяти у ченці податися, — відказала Джоан. — Настане час, коли ти захочеш завести дитину з Анною чи з кимось іншим… І я не стану тобі допомагати приготувати це гидке й паскудне вариво!

— Отже, він таки вживав якийсь напій! — вигукнув Генрі. — Чи цю штуку треба мастити?

Ніколсон стукнув своїм ціпком об підлогу.

— Ми маємо це знати, дівчино! Назвіть свою ціну!

Джоан розсміялася.

— Ви гадаєте, що можна підкупити мертву? Ні, сер, Бог свідок, що Великий Самець «кровосіся» й без того кусає досить дошкульно. І я не даватиму йому більше зубів, ніж у нього вже є! Але стривайте… — Її поведінка раптом змінилася, і в ній прокинувся схожий на Совтера розважливий ділок. — Я можу назвати мою ціну, так, сер?

— У межах розумного, звісно, — підтвердив губернатор. — Те, що ви попросите, має належати нам, щоб ми могли це дати.

— Ну, що ж, дуже добре, — вирекла Джоан. — Моя ціна — Молден.

— Ні! — крикнув Ендрю.

— Ні, благаю тебе! — вигукнув Ебенезер, якому, як і Анні, від цих перемовин стало ніяково.

— Це висока ціна, — завважив Берлінґейм, зацікавлено придивляючись до неї.

— Не така вже й висока, коли зважити на те, яку кепську послугу я роблю своїй статі, — відказала Джоан.

Тепер навіть Макевой був настільки схвильований, що долучився до загального хору тих, хто намагався її відмовити.

— І що ти збираєшся робити з цим маєтком, моя люба? — лагідно запитав він. — Тобі від нього тепер не буде жодної користі. Якщо й існує хтось, кого ти збираєшся забезпечити на майбутнє, ну, що ж, тоді, либонь, губернатор зможе це якось влаштувати.

Джоан повернула до нього своє обличчя, і його вираз пом'якшився, але її рішучість жодним чином не змінилася.

— Ти знаєш так само добре, як і я, що нема нікого, Джоне. Чому ти питаєш? Невже ти забув першу засаду розпусника? — І для інших вона повторила її: — Питайте у повії про ціну, але не те, чому вона така. Моя ціна — це право власності на мис Кука, і кінець торгам, хочте — приймайте її, а хочте — ні.

Ніколсон і Берлінґейм перезирнулися.

— Згода, — сказав губернатор. — Підготуйте папери, Томе.

— Ні, заради Бога, ні! — крикнув Ендрю. — Це протизаконно! Коли Сміт відмовився від прав, то право власності перейшло до мене!

— А от і ні, — сказав Берлінґейм. — Воно перейшло до Провінції.

— Чорт тебе забирай, чоловіче! На чиєму ти боці?

— Зараз на боці Провінції, — відповів Генрі. — Ці сторінки варті двох Молденів.

Ендрю став погрожувати, що подасть скаргу до Комітету з плантацій, але губернатора він цим не залякав.

— Мені рідко коли доводиться мати міцніший ґрунт під ногами, — вирік він. — Я прийняв рішення, як урятувати Провінцію, а ви можете скаржитися хоч самому королю, побачимо, чого ви цим доскочите, і хай вам помагає Бог. Де папери, місіс Кук?

І тільки зараз, коли він почув це незвичне звернення, Ебенезер почав потроху усвідомлювати, що ж насправді рухало Джоан. І тепер, хоч це було лише передчуття, у нього по спині побігли мурашки; тепла хвиля затопила його серце.

— А де ваші папери? — у відповідь запитала вона і пообіцяла, що й пальцем не поворухне, поки сер Томас не перепише на неї право власності на мис Кука. Потім вона спокійно засунула руку під корсаж і витягла звідти щільно складені аркуші, які, коли вона вручила їх Берлінґейму і той їх розгорнув, справді виявилися тими трьома сторінками з «Діяріуша», яких бракувало.

— Ти тільки глянь, Ебене! — вигукнув Генрі. — Можна він подивиться, Джоан?

— Тепер це не моє, тож я не можу забороняти, — понуро сказала дівчина і, здалося, знову збайдужіла до всього навкруги.

Передусім [так починався фрагмент, якого бракувало] він налив трохи води у полумисок з борошном і, розмішавши пальцями, зробив з того густе тісто. Потім він поставив того глека, у якому ще лишилася вода, на слабкий вогонь, котрий дикун, вчинивши доволі по-християнськи, розпалив для нас, щоб ми не мерзли. Коли він побачив, що ся вода вже починає парувати і булькотіти, він витяг зі своєї кешені (яка достоту мусила би бути просторою!) ріжноманітні складники і додав їх до тіста. З усих них я можу назвати хіба тілько декілька, позаяк я не міг викрити мойому капітану, що тілько вдаю, що сплю; але згодом я довідався з його вихвалок, що сей рецепт дуже високо ціниться і його складено для певних цілей (про які мині тоді ще нічого не було відомо) муринами з Африки, од яких він його і взнав. Отже: дещиця пружного дерева, або чилібухи (власне, треба сказати, що се була кора сього дерева, Nux vomica, з якої аптекарі видобувають бруцин і стрихнін), 2 чи 3 сушені перчинки пім'єнто (котрий мурини називають зозос), з десяток горошин чорного перцю і стільки ж цілих гвоздик, 1 чи 2 стручки ванілі, щоб додати аромату. Водночас він закип'ятив інший відвар, що складався з води, змішаної з декількома краплями калачикової олії, але для якої мети, я здогадатися не міг. Оці всі трави та прянощі, я хочу додати, він носив при собі не тілько для їхнього теперішнього вжитку, а й для того, щоб присмачити їжу, бо ж він любив, щоб страви були пекучими і пряними, — звичка, яку він набув за ті роки, коли воював із маврами; і з тієї причини він просив капітанів кораблів, щоб вони привозили йому такі прянощі з ріжних портів, куди їм доводилося заходити в обох Індіях.

Коли се тісто було готове, а в обох посудинах кипіла вода, мій капітан заходився коло баклажана, розрізавши його у винятковий спосіб. Адже люде звичаєм тримають обержина за один кінець і ріжуть його впоперек, роблячи маленькі тоненькі кружальця. Але мій капітан, діставши з-за пояса ножа, розрізав овоч вздовж на дві половинки од верху до низу. Потім він вишкріб глибоку довгу канавку в кожній половинці таким робом, що, коли їх з’єднати, вони нагадували дві половини форми для литя металу, так що вислідом сього була глибока циліндрична порожнина посередині, близько трьох цалів у діаметрі й 7 чи 8 углибину, бо се був незвичайно довгий баклажан. За сим усим я спостерігав з дедалі більшою цікавістю, але стараючись зберігати обережність, аби він не помітив, що я тілько вдаю, що сплю.

Се дивне вариво готувалося певний час, після чого мій капітан ізняв усе се з вогню. Вміст першої посудини, де варилися всі прянощі, він розмішав, додав до тіста і добряче все вимісив, аж поки воно не стало схожим на тиньк. Потому він ізняв із себе одежу і просто в мене на очах, узявши до рук свого члена, одтягнув тую частину, що діти дому ізраїлевого зазвичай приносять у жертву Єгові, й одкрив тілесную жилу. Заголивши таким робом свого струка (якого поети порівнюють із тим Змієм, що колись спокусив Матусю Єву в Райському Саду), він наніс на нього теє місиво і вклав його між двома половинками баклажана. Там він залишався декілька хвилин, хоч сей тяжкий спиток мав бути болючим, позаяк прянощі та складники, що були у рецепті, мали бути вельми пекучими і гарячими. Лице його смикалося і корчилося, неначе він сунув свого довганя прямісінько у вогонь, і коли він нарешті прибрав обержин і змив той тиньк варивом з калачиковою олією, я міг з полегшею побачити, що його орган і справді палав вогнем! Ба більше, він боявся навіть торкатися його з обави, що се завдаватиме йому болю.

І хотя се видовисько було далеким од того, щоб скласти добру науку чоловіку добропорядному і чеснотливому, втім, я маю визнати, що стежив за сим із великим інтересом зарівно як через природню свою цікавість, так і для того, щоб оцінити для себе глибину порочности й розбещености капітана. Адже се й досі приємна для християнина річ, коли він оддається вивченю збоченств, аби потім можна було удовольнитися (і без гріховної пихи) контрастом, протиставивши сьому свою високу моральність, не кажучи вже про істину, котру засвідчили Августин та інші святі Отці: що справжня чеснота полягає не в невіданні й невинності, а у цілковитому знанні тих підступних і вишуканих штук, до яких вдається Диявол…

Так закінчувався цей фрагмент, через який сер Генрі несамохіть запав у сон, із якого різко прокинувся.

— Я можу це зробити! — пробурмотів Берлінґейм. — Це все, що мені потрібно!

Ебенезер відвернувся, відчуваючи відразу не тільки від самої повісті, а й від більш безпосередніх картин. Він помітив, що Анна також, хоч і не читала «Діяріуш», цілком розуміла його значення; вона опустила очі долу, а її щоки пломеніли рум'янцем.

— Ну, що ж, — вирік губернатор, підводячись з місця. — Я так гадаю, Томе, що ми тут свої справи владнали. Забери цих двох поганців завтра вранці на мій корабель і подбай про те, щоб їх переправили до Пенсільванії.

Усі інші також заворушилися.

— Отакої, пане Лауреате! — зневажливо кинув Совтер з другого кінця кімнати. — Бенкет скінчився, а ви так і залишилися без гроша, як святий Егідій!

Ендрю лайнувся, а Ніколсон, почуваючись дещо ніяково, насупив чоло.

— Ти помиляєшся, Діку Совтере, — кинула з канапи Джоан.

Усі обернулися до неї.

— Мені недовго вже залишилося жити, — вирекла вона, — а маєток дружини по її смерті переходить до чоловіка.

Ендрю аж рота роззявив від подиву.

— А бодай тебе! Ти чув це, Ебене?

Усі, крім Совтера і Сміта, зраділи, коли відкрилися справжні мотиви її вчинку. Ебенезер кинувся до неї, щоб обійняти, а Ендрю аж заплакав від радості.

— Неймовірна дівчина! Вона ж справжнісінька свята, Роксанно!

Але Джоан відвернулася.

— Залишається, як я бачу, хіба що одна-єдина небезпека, — мовила вона. — Як уже сьогодні зазначили, такий фальшивий шлюб, як наш, можуть визнати недійсним, і мою спадщину можуть оскаржити в суді, — адже його так і не було ще підтверджено шлюбними стосунками.

Запала тиша; приголомшені близнюки подалися назад.

— Святий Боже! — прошепотіла Роксанна і міцно вхопила Ендрю за руку. Вираз на обличчі Берлінґейма свідчив, що він у захваті.

Бондар голосно розреготався.

— Ой, не можу! Ох! Ах! Ти чув, що каже ця дівка, Совтере? Та це ж справжнісінька Блудниця Вавилонська, а Кук має її відфайдолити, щоб отримати маєток! Ох, ха! Та я її і тичкою тютюновою побоявся б торкнутися!

— Мій хлопче… — сказав Ендрю, звертаючись до сина, і було видно, що ці слова даються йому важко. — У неї… соціальна хвороба, ти розумієш… і хоч я люблю Молден, як саме життя, я ніколи не стану думати про тебе погано, якщо…

— Стривайте! — втрутився Берлінґейм. — Ти підчепиш її болячку, Ебене, але від неї, я так гадаю, не помреш: можливо,то всього тільки клятий збур, а не французька хвороба. Їй-бо, хлопче, якщо на шальках терезів лежить Молден…

Ебенезер похитав головою.

— Це не має значення. Генрі. Хай там що вона має, але це все сталося з нею з моєї вини, під такою вже нещасливою зіркою зародилося наше кохання. Мене тепер мало турбує моя спадщина, важливо тільки те, що я повинен її здобути. Я прагну спокути: я маю відкупити свої гріхи перед дівчиною, перед батьком, перед Анною й навіть перед тобою, Генрі…

— Які ще гріхи? — запротестувала Анна, стаючи поруч із ним. — Якщо і є якась людина на планеті, вільна від гріха, то це ти, Ебене! Що ж іще змусило Джоан перетнути пів світу, як ти гадаєш, і пройти крізь оці всі жахіття, як не та риса в тобі, що віднадила мене від усіх інших чоловіків і навіть Генрі довела ледь не до божевілля…

Вона зашарілася, зрозумівши, що наговорила зайвого.

— Ти ж саме втілення Невинності! — закінчила вона тихо.

— Це і є той самий злочин, у якому мене звинувачено, — відказав брат, — злочин невинності, тягар Наділених Знанням. Є один справжній Перворідний Гріх, який кожен носить у своїй душі, відколи народився: йдеться не про те, що Адам взнав, а про те, що він мусив взнати… одним словом, що він був невинним.

Він сів на край канапи і взяв Джоан за руку.

— Одного разу, раніше, ця дівчина відпустила мені цей гріх, а я побільшив його, кинувши її. Хоч якими будуть наслідки, я радий, що маю другу нагоду отримати прощення гріхів.

— А хай йому грець! — озвався Макевой. — Ти хочеш це зробити?

— Так.

Анна обвила руками його шию і заплакала.

— Як я тебе люблю! Ми всі вчотирьох житимемо тут, і якщо Генрі не залишиться на острові Бладсворт… — тут голос зрадив її; Берлінґейм обережно забрав її з канапи.

Ебенезер поцілував руку Джоан, і вона нарешті звела на нього свої виснажені очі.

— Ти втомилася, Джоан.

Вона заплющила очі.

— Ти навіть не можеш собі уявити як.

Він звівся на рівні, досі тримаючи її за руку.

— У мене ще немає сил, щоб віднести тебе до наших покоїв… — Він несміливо роззирнувся довкола, і риси його обличчя почали витанцьовувати. Усі жінки стояли в сльозах; чоловіки або хитали головами, як Макевой і губернатор, або морщилися, як Ендрю, або ж, насупивши чоло, дивилися з мимовільним захватом, як Сміт і Совтер.

— Матиму за честь! — вигукнув Берлінґейм, і напруження спало. Усі заворушилися, щоб якось приховати загальне сум'яття: Ендрю і Джон Макевой заходилися втішати своїх жінок; сер Томас і губернатор збирали свої папери й гукнули, щоб їм принесли люльки; Сміт і Совтер у супроводі сержанта вийшли з кімнати.

Берлінґейм підхопив Джоан на руки.

— Усім добраніч! — весело крикнув він. — Ендрю, скажіть кухарці, щоб вона вранці приготувала нам весільний сніданок! — І на півдорозі, простуючи до передпокою, він зі сміхом додав:

— Ви тільки гляньте, на що ладні піти ті, що впали, аби збільшити своє число! Ходімо зі мною, Анно: ця справа потребуватиме допомоги компаньйонки.

Зашарівшись, Анна взяла Ебенезера під руку, і близнюки пішли слідом за своїм вихователем східцями нагору.

— Ну, що ж, а тепер, — лунав голос їхнього батька у вітальні, — у нас є за що випити, пані та панове, підстав нам не бракує! — І, звертаючись до невидимої служки на кухні, він гукнув: — Ґрейс? Ґрейс! А бодай тебе, неси нам барильце рому!

Частина IV:

Автор перепрошує у читачів; Лауреат складає свою епітафію

Аби уникнути закидів з боку певних важкодумів-мудрагелів, любителів старожитностей, що в цій своїй довгій історії він дозволив собі обійтися з Кліо, цією музою літописців, легковажніше, ніж це будь-коли собі дозволяв капітан Джон Сміт, Автор тут зарання подає, для більшої певності, три випробувані часом відповіді на них, викладені в порядку спадання їхньої значущості. Насамперед треба пам'ятати, як завважив сам Берлінґейм, що всі ми, у більшій чи меншій мірі, із плином життя вигадуємо наше минуле так, як це нам диктують Примха й Інтерес; події минулих часів — це глина в теперішньому менті, із котрої, хочемо ми того чи ні, мусимо ліпити щось своє. Отак Буття і робить з усіх нас Позитивістів. Ба більше, Кліо й так була вже добряче попсованою і лукавою хвойдою, коли Автор її надибав; і потрібен відточений казуїст у справах з такими, як вона, щоб відрізнити спокусника від спокушеного. Але якщо, попри все, перед Судом Громадської Думки його все ж таки звинуватять у вчиненні ґвалту над тією мізерною чеснотою, на яку та блудниця могла б ще заявить свої права, то тоді Автор із задоволенням долучається до того найпринаднішого гурту, який тільки можна уявити, до своїх побратимів-розпусників, до чиїх лав належать найшляхетніші поети, прозаїки й політики; бути засудженим у такому суді, коротше кажучи, за таким звинуваченням, робить честь митцю і його творінню — за своїм масштабом це приблизно як бути обраним до Index Librorum Prohibitorum[105] або зазнати утисків з боку цензури й захисників моралі.

Це те, що стосується суперництва Факту й Уяви, яким художник, подібно до губернатора Ніколсона, може цілком безкарно і законно знехтувати. Одначе коли обвинувачення позивачів стосуються радше питань форми, аніж змісту, то тоді вони становлять дилему, якої мало кому з оповідачів вдається уникнути безкровно. Саме таким і є теперішнє становище, у якому опинився Автор, як про те може судити той, хто це читає.

Історію Ебенезера Кука розказано; закони Драми вимагають лише, щоб він пристав на умови Джоан Тоуст, а ті різноманітні наслідки, які це за собою тягне, цілком зрозумілі й так. Усе інше — то антиклімакс: сходи, що ведуть його вгору до покоїв молодих, заразом провадять його вниз крутим схилом до dénouement[106]. Що ж до історії взагалі, то там є ще багато чого — усе це спирається на вбогі факти й міцну уяву, так що Автор мусить ризикнути і cornadas[107], аби поновити її, вірячи в те, що Читач досить зацікавлений у тому, як склалася надалі доля близнюків, їхнього вихователя, Бертрана Бертона, Слая і Скеррі та решти, щоб вдовольнити цю Цікавість за рахунок Форми…

Упевненість Ендрю Кука (про яку він висловлювався безліч разів упродовж того вечора, коли вони розпивали те барильце рому, і потім під час весільного сніданку), що сонце назавжди зайшло над їхніми бідами та відтоді зійде і світитиме не тільки над щасливою і заможною родиною, але й над більш щасливою і шляхетною Провінцією — на жаль! — історією повністю аж ніяк не підтвердилася. І справді, за винятком хіба що бондаря Вільяма Сміта і капітана Мітчелла, торговця опієм, які зникли зі сцени Кліо невдовзі після цього, так що про них нічого не чутно аж до сьогодні, не можна було б сказати, що життя будь-кого з персонажів склалося якось по-особливому благодатно, так, щоб це вирізняло їх з-поміж решти; декотрі, правда, вели доволі безтурботне життя, але в решти воно, більшою чи меншою мірою, обернулося на гірше, а дехто навіть зазнав дочасного кінця.

Тому Тейло, наприклад, огрядному гендляру слугами за договором про найм, дали свободу, відпустивши з Молдену одразу ж по тому, як він пообіцяв не висувати звинувачень проти Макевоя; можна було б сподіватися, що цей досвід приведе його до менш огидного заняття, але вже за тиждень він знову торгував відшкодівниками по всьому округу Телбот, і за декілька років по тому його на острові Тілгмена задушив один з тих, у кого він вклав свої гроші, — один здоровенний шотландець, котрий мав Макевоєву пристрасть до свободи, але не був таким винахідливим, як він. Не більше пощастило і Бенджаміну Спердансу, «чоловіку, якому не було чого втрачати»: Ендрю відшукав його у в'язниці в Аннаполісі, де він відбував термін за дрібну крадіжку, і повернув на колишню посаду управителя тютюновими полями на мисі Кука, але бурлацьке життя і розпач так його виснажили, що вже наступної зими пропасниця одібрала в нього ту останню річ, яку він до того ще не втратив.

Про полковника Роботема, який заслаб на схожу недугу у квітні 1698 року, можна було б сказати, що Життя відпустило йому вдосталь років і більше нічого не винне; але ж хто не шкодуватиме про те, що його мандрівка скінчилася… ні, не ганьбою, яка, набувши довершеної форми, може бути так само живодайною, як і успіх, а соромом? Співучасник революційних подій '89 року і член ради Меріленду при двох королівських губернаторах, він і чотири інших політичних діячі, що також вміли прогнутися там, де треба, 1696 року втекли, як боягузи, до Англії, коли Ніколсон відкрив справу проти їхнього колишнього провідника. На додачу до цього приниження слід сказати, що Люсі так ніколи і не знайшла собі чоловіка. Її дитя, дівчинка, народилося, як і було зачато, поза шлюбом, і його виховала в маєтку полковника його вдова. Сама ж Люсі зовсім пустилася берега пристойності: кинувши свою дитину, вона відкрито стала жити в Порт-Табакко як коханка свого спокусника, велебного містера Табмена, поки цього джентльмена і його колегу, велебного Переґріна Коні, у 1698 році не усунув від виконання їхніх обов'язків єпископ, звинувативши у пияцтві, азартних іграх і двоженстві. Про її життя потім нічого напевно не відомо, але ходили неприємні чутки про одну молоду проститутку в таверні Рассексів (частині маєтку Роксанни, що її Мері Манґамморі викупила і де порядкувала разом із Гарві Рассексом), яка зажила певної слави межи звіроловів нижнього Дорсету через «Ведмедицю на дупці» — може, то була веснянкувата Велика Ведмедиця?

Принаймні полковник був позбавлений клопотів, пов'язаних зі скасуванням другого шлюбу своєї доньки, оскільки вона стала вдовою раніше, ніж матір'ю. Бідолашний Бертран після тієї останньої години, яку він провів з Ебенезером, коли свідомість його трохи прояснилася, впав спочатку у тривалу гарячку, під час якої він, марячи, був об'єктом поклоніння «доброго святого Дрейкпекера», видавав себе за Поета-лауреата на острові Брендона та розквітчував цілі гареми Бетсі Бердсел і Люсі Роботем; потім впав у непритомний стан, із якого Берлінґейм і лікар марно намагалися його пробудити, і три дні по тому помер у своєму ліжку в Молдені. Ебенезер був дуже засмучений цією смертю, і не тільки тому, що він до певної міри відчував за це свою відповідальність, а й тому, що всім серцем щиро прив'язався до свого «радника» через ті важкі випробовування, які їм довелося пережити разом; одначе так само, як скарлатина може вилікувати людину від меланхолії, втрату Бертрана затьмарила набагато болісніша втрата, що йшла за нею слідом: Джоан Тоуст, як усі й очікували, спочила навіки, перш ніж рік встиг добігти кінця — у ніч на друге листопада 1695 року, якщо вже бути точним, проте звели її в могилу не опій і не пранці. Якби не вони, вона б, безперечно, вижила; вони підкосили її і відняли сили, але останнього смертельного удару — і це був один з тих проявів жорстокої іронії долі, що раніше змусила поета назвати Життя безсоромним драматургом — їй завдало народження дитини! Отже, слухайте цю історію:

Після того пам'ятного вечора, який повернув мис Кука Ебенезеру (і на цьому можна було б поставити крапку, бо сюжет вичерпався), відбувся загальний вихід з Молдену. Губернатор Ніколсон, сер Томас Лоуренс, Вільям Сміт і Річард Совтер відплили до Енн-Арундел-Тауна наступного дня, а посполите рушення вирушило у своїх справах, кожний своїм шляхом; Берлінґейм якийсь час зволікав, поки ще міг щось зробити для Бертрана, а потім один вирушив зі своїм ризикованим посольством на острів Бладсворт, пообіцявши повернутися весною й укласти шлюб з Анною, на який її батько дав згоду. Джон Макевой і Генрієтта, яких Ендрю також поблагословив, невдовзі після цього одружилися, влаштувавши весілля в Молдені (на радість парижанці з кухні, яка пустила сльозу) і відплили до Англії, тільки-но суд затвердив право на спадщину на підставі заповіту сера Гаррі; ба більше, усупереч загальним очікуванням, Роксанна також поїхала з ними, чи то через те, що її давнє кохання до Ендрю так і не спромоглося взяти гору над образою, чи то через те, що вона вважала себе вже надто старою, щоб брати на себе нові зобов'язання, чи через те, що зазнала надто глибоких душевних ран від співжиття з грубим мірошником, або ж на те була ще якась, менш очевидна причина — це невідомо. Ендрю поїхав слідом за ними, залишивши опікуватися Молденом свого сина і Бена Сперданса, і близнюки тішили себе думкою, що Роксанна, зрештою, таки збирається вийти заміж за їхнього батька, але не раніш, ніж відплатить йому його ж таки монетою. Одначе, якщо Ендрю і тішив себе надіями здобути її серце облогою, то вони так ніколи й не справдилися: завдяки доходам зі свого маєтку вона змогла вирушити в подорож Європою разом з донькою і зятем. Макевой заходився було вивчати музику в самого Лотті у Венеції, але, вочевидь, втратив інтерес до композиції; дітей у них з Генрієттою не було, і вони вели безтурботне життя аж до вересня 1715 року, коли разом з Роксанною і ще п'ятдесятьма іншими душами вирушили на борту корабля «Далдун» з Пірея до Кадіса, і відтоді про них уже ніколи нічого більше не чули.

Отже, до весни всі, окрім близнюків і Джоан Тоуст, виїхали, і життя в Молдені пішло своїм розміреним трибом. Ебенезер і справді підчепив хворобу від дружини, але йому вдавалося тримати її в шорах за допомогою певних трав та інших аптекарських засобів, які йому постачав Берлінґейм, тож деякий час він відчув хіба що деякі незручності; а вже після перших двох тижнів здоров'я Джоан стало надто слабким, щоб вона могла дозволити собі фізичні стосунки зі своїм чоловіком. Усі троє здебільшого присвячували час читанню, музикуванню та іншим шляхетним заняттям. Близнюки стали так само близькими, як і колись були в Сент-Джайлзі, із тією тільки різницею, що цей їхній зв'язок був небагатослівний; на ті темні, неприйнятні для суспільства аспекти їхньої прив'язаності, які так стривожили їх у нещодавньому минулому, не звертали уваги, наче їх ніколи і не було; і справді, простий свідок їхнього теперішнього життя міг би виснувати, що це все було лише витвором Берлінґеймової уяви, але більш проникливий спостерігач, або, якщо хочете, цинічний, здивовано скинув би бровою на те, із яким задоволенням Ебенезер зізнався у своїх недавніх сумнівах стосовно добрих намірів Генрі, і на той запал, із яким він тепер стверджував, що Берлінґейм «більше, ніж просто друг; більше, ніж майбутній зять: він мій брат, Анно, — так, і був ним від самого початку!». І хіба не посміхнувся б той цинік, побачивши, із якою сором'язливою відданістю Анна доглядає нездужалу Джоан, котрій вона щоранку допомагала вмитися і вдягтися?

Минуло весняне рівнодення. У квітні, залишаючись вірним своєму слову, у Молдені, в зачісці та вбранні справдешнього агатчвупса, з'явився Берлінґейм, який ознаймив, що завдяки разючій дії Чарівного Баклажана (котрого він, через непідхожу пору року замінив на індіянського довгастого гарбуза) його виправа значною мірою досягла успіху: він, поза сумнівом, щиро полюбив свою нововіднайдену родину, і на нього справили велике враження Куассапелаг і здібності, що виказав Дрепакка, стосунки між якими, додав він, значно погіршилися, що дуже втішало. Він був переконаний, що зможе взяти над ними гору, але щодо брата, то тут у нього не було такої впевненості: Коханкоупретс, який прагнув крові, мав перевагу — бронзовий колір шкіри, і клопіт, пов'язаний із тим, щоб його усунути, ускладнювався тим, що Берлінґейм дуже його полюбив. Отож, як сказав насамкінець Генрі, у нього там залишилися справи, які треба залагодити; він посіяв зерна розбрату, але, одружившись з Анною, він буде змушений повернутися на острів на все літо, щоб зростити ці зерна як слід.

Його поява порушила мирний плин життя в Молдені. З наближенням весни Анна ставала дедалі більш знервованою і тепер, здавалося, була на межі істерії: вона не могла всидіти спокійно і бодай на якусь мить урвати розмову, настрій її був так само мінливий, як і лик Чесапіку, а зміни відбувалися частіше й непередбачуваніше; будь-якого сумнівного зауваження, коли, скажімо, Ебенезер казав, що бачив сушені індіанські гарбузи в хатині у Сперданса, було досить для того, щоб вона з плачем вибігала з кімнати, а подеколи вона починала дуже недобре шкилювати з брата щодо його заразної хвороби і лихим і дуже недоречним тоном розмірковувати над тим, яку дію може на нього справити пластир з баклажана. Берлінґейм спостерігав за її поведінкою із великим інтересом.

— Ти справді хочеш вийти за мене, Анно? — запитав він нарешті.

— Звичайно! — мовила вона тоном, що не допускав жодних сумнівів. — Але визнаю, що воліла б радше дочекатися листопада, коли ти вже раз і назавжди покінчиш свої справи з тими дикунами.

Генрі, повернувшись до Ебенезера, усміхнувся.

— Як хочеш, моя кохана. Тоді я вирушу завтра вранці, як то кажуть — Раніше підеш, раніше прийдеш.

На те, що сталося в проміжку між цією розмовою, яка відбулася за сніданком, і від'їздом Берлінґейма наступної доби, Ебенезер навряд чи міг не звернути уваги: та рішучість, із якою він гнав цю думку подалі (хіба тільки для того, щоб вона знов і знов дедалі наполегливіше виникала в його голові), свідчить про те, що він цілком усвідомлював, що така можливість існує; раптова потреба допомогти Спердансу приглянути за сівбою після обіду свідчить про те, що він був згоден з тим, що могло відбутися; і те, що він ніяк не міг заснути тієї ночі, навіть попри вату у вухах і подушку, якою він накрив голову, свідчить про те, що його підозри справдилися. Анна залишалася у своїй кімнаті цілий ранок, і поет був змушений побажати своєму другові щасливої дороги і від свого імені, і від її.

— До листопада, здається, страх як далеко, — зауважив він нарешті.

Генрі всміхнувся і знизав плечима.

— Але не для тих, хто вже впав, — відповів він. — Adieu, мій друже: і я так гадаю, що пророцтво папи Климента справдиться.

Це були його останні слова, промовлені до поета не тільки того дня і пори року, але й взагалі. Пізніше того дня Анна висловила свої побоювання, що Берлінґейм може назавжди залишитися в агатчвупсів, і вже набагато пізніше, у 1724 році, зізналася, що сама відіслала його геть, щоб назавжди присвятити себе брату і залишитися тією єдиною людиною, яка доглядатиме його до самого кінця. Так чи інакше, але якщо тільки одна фантазія Ебенезера в останні роки його життя не була правдою, то вони більше ніколи не бачили свого друга й нічого про нього не чули. Невідомо, сталося це завдяки його зусиллям чи ні, але велике повстання так ніколи і не відбулося, хоча в 1696 році воно здавалося таким неминучим, що Ніколсон збільшував кару за підбурювання до бунту майже щомісяця: навіть лояльні піскатавеї, які годували найперших поселенців 1634 року, були настільки обурені — до чого, як то дехто стверджував, спричинився губернатор Віргінії, — що всі покинули свої міста на півдні Меріленду і подалися на захід у гори разом зі своїм імператором (Очотомакуатом), де або померли з голоду, бо більше були схильні до землеробства, аніж до мисливства, або ж асимілювалися з північними племенами. Завдяки зусиллям мсьє Кастена, генерала Фронтенака і, можливо, також Дрепакки французи переманили на свою сторону П'ять великих Націй, і різанина, що відбулася в Шенектаді й Олбані, майже напевно прокотилася б по всіх англійських провінціях, якби великі заколотники на острові Бладсворт не розділились. Той факт, що Ніколсон так ніколи і не зібрався на силі, щоб напасти на острів, наводить на думку про те, що з Берлінґеймом існував зв'язок, йому довіряли й покладали на нього великі надії; до кінця сторіччя це місце перетворилося на безлюдні мочарі, якими воно є і до сьогодні. Дехто вважає, що агатчвупси під чиїмсь проводом мігрували на північ у Пенсильванію, як і нантікоки, і з часом їх стали зараховувати до групи П'яти Націй. Щодо того, як надалі склалася доля Куассапелага, Дрепакки, Коханкоупретса і Берлінґейма, Історія мовчить.

Але хоч їхній друг і поїхав, життя в Молдені так ніколи і не поновило свого спокійного плину. Анна залишалася у своєму вкрай знервованому стані; потім у травні стало зрозуміло, що під час їхнього короткого співжиття три місяці тому Джоан Тоуст завагітніла від свого чоловіка. І це вже й справді була дуже серйозна справа, бо якщо вона доносить плід до кінця, то пологи вже напевно її вб'ють, й у будь-якому разі дитина народиться хворою; тим-то, попри раптове пристрасне бажання стати батьком, яке Ебенезер відчув так сильно, що навіть сам злякався, він був змушений молити Бога, щоб стався самовільний ранній викидень. Але його молитви не тільки не знайшли відповіді; неначе це було карою за них, Анна посеред літа зізналася, що також у тяжі, і поетові знадобилось усе його красномовство, аби відмовити її від думки вкоротити собі віку!

— Я… я пропаща жінка! — лементувала вона, заворожена цими словами. — Я повністю збезчещена!

— Повністю! — погоджувався Ебенезер, — так само, як і я, відколи приїхав до Меріленду! Ти мусиш пошлюбити свій сором із моїм, або ж я зійду в могилу слідом за тобою!

Отож так сталося, що Анна залишилась у Молдені, живучи відносно самотньо, тоді як між слугами й сусідами-плантаторами ширилися найганебніші чутки. Одного разу Ебенезер повернувся з Кембриджа з обличчям сірим, як попіл, і вирік:

— Люди кажуть, що це я нагородив дітьми вас обох!

— А чого ж ти очікував? — відповіла Анна. — Їм нічого не відомо про Генрі, і навряд чи я захочу зробити містера Сперданса своїм коханцем.

— Але чому я? — кричав Ебенезер. — Невже люди з природи своєї такі зловмисні? Чи це Божа кара, щоб присоромити нас за те, про що…

Анна похмуро всміхнулася, побачивши його сум'яття.

— Про що ми навіть не могли помислити у своїх снах, не зашарівшись від сорому? Либонь, так воно і є, Ебене: і якщо це правда, то вирок, який виніс Він, має прецедент. По всьому світі дикуни та прості селяни підозрюють, що близнюки протилежних статей согрішили ще у лоні матері; то навряд чи вони тепер вважатимуть нас невинними.

Але, як здається, не існує сорому, настільки страшного, щоб з часом не можна було призвичаїтися з ним жити: до Молдену не приїздили жодні гості, а стосунки Ебенезера із домашньою челяддю і робітниками в полі стали холодними й формальними, але ані він, ані Анна більше не говорили про самогубство, навіть коли стало зрозуміло, що Берлінґейм не збирається повертатися. У кінці листопада Джоан Тоуст померла від тазового передлежання, яке забрало б життя й у здоровішої жінки, і її новонароджена донька померла також; убитий горем, Ебенезер поховав їх обох на березі, біля своєї матері. У січні настала пора народити Анні; короткі перейми почалися пізно ввечері, і, за браком професійної допомоги, вона, з поміччю кухарки Ґрейс (котра мала якийсь досвід повитухи) і самого поета, народила здорове немовля чоловічої статі. Було маловірогідно, що Ендрю Кук коли-небудь повернеться до Меріленду або почує про скандальну новину від третіх осіб, тож Ебенезер вирішив, що краще вже не засмучувати батька в його похилому віці, розповідаючи правду; натомість він написав, що хоча Джоан і віддала Богові душу при пологах, їхня дитина — син, названий Ендрю Третім, вижив, і ним опікується Анна. Що й казати — старигань не тямився від радощів.

Ця вигадка, коли вже з'явилася, мала значний вплив на Ебенезера і його сестру. Попри свій сором, Анна, здавалося, була надзвичайно готова і тілом, і душею до материнства; вона розквітла під час вагітності; пологи були легкими; груди її були повні молока, і хоча вона подеколи знову кидалась у сльози, однак тішилася дитям, як і воно тішилося нею, пригощаючись і з кожним днем стаючи дедалі пухкішим і рум'янішим. Вони і справді назвали дитину Ендрю і почали подумувати над тим, щоб зовсім переїхати з Молдену, щойно це стане можливим, «заради хлопчика»…

Однак це підводить нас майже до кінця історії, а нам, перш ніж дістатися його, треба на якусь хвильку відійти вбік, якщо ми хочемо щось довідатися про долю головного лиходія Джона Куда, про метикуватого губернатора, що збирався притягти його до відповідальності, та про хрестовий похід лорда Балтимора, що мав на меті повернути собі хартію, яка давала права на Меріленд і яку в нього відібрав король Вільям.

Отже, що стосується Куда, якого Ніколсон звик називати «Фергюсоном у мініатюрі в питаннях урядування і гоббістом у питаннях релігії»: ще в листопаді 1694 року, поки Ебенезер, у якому ледь жевріло життя, лежав хворим у Молдені, губернатор зажадав звіт щодо витрат Кудом громадських коштів і звинуватив його, серед усіх інших переступів, в незаконному отриманні чотирьох тисяч фунтів тютюну від нижньої палати за послуги, надані ребелії, у викраденні записів кримінального суду за 1691 рік, у привласненні громадських коштів у розмірі п'ятисот тридцяти двох фунтів двох шилінгів і дев'яти пенсів на посаді голови Спільноти протестантів (не кажучи вже про ті додаткові чотириста фунтів, які він отримав, коли був головним митником на річці Потомак, і ще сімсот фунтів у квитах, що він отримав як зборчий на річці Вікоміко), у тому, що він видавав себе за католицького священника й англіканського пастора, у вчиненні заколоту проти губернатора і короля й у блюзнірстві проти Отця, і Сина, і Святого Духа. У липні 1696 року на підставі нових доказів Ніколсон відкрив справу проти нього і зібрав свідчення в низки посадовців і простолюдинів щодо різних звинувачень, після чого його жертва втекла, знайшовши собі прихисток у Ендроса у Віргінії. Звідти вже (такими були чутки, бо мало хто міг похвалитися тим, що бачив його на власні очі) він потайки підтримував зв'язок зі своїми агентами, зокрема з Джерардом Слаєм і Семом Скеррі, спонукавши першого надрукувати «Пункти звинувачень» проти Ніколсона і представити їх потім суддям Королівського суду в Лондоні, звинувативши губернатора в усіх гріхах, починаючи з католицтва і протиприродних нахилів і закінчуючи вбивством такого собі Генрі Дентона, секретаря Ради, «важливого свідка у справі його злочинів». Попри всі ті складнощі й перешкоди, що створювали Ніколсону капери в Затоці, французи на кордоні, індіяни по всій Провінції та різноманітні пошесті й падіж худоби, йому все ж таки вдалося в цей період заснувати коледж в Енн-Арундел-Тауні (який став називатися Аннаполісом), захистити себе від усіх звинувачень Слая і нарешті влітку 1698 року спорядити два шлюпи та сто людей, щоб захопити Куда і Слая на річці Потомак. Менш важливого злочинця їм таки вдалося арештувати, і той постав перед судом, де одразу ж визнав, що діяв під примусом зверхника, а от самому Куду вдалося уникнути пастки.

Прикро взнати, що саме тоді всі справи забрали з рук відважного і діяльного губернатора. Бажаючи вирішити цілу низку проблем одним махом, Його Величність уповноважив Ніколсона заступити свого старого суперника, сера Едмунда Ендроса у Віргінії, якого, після того як він втратив королівську ласку через нападки на доктора Блера з Коледжу Вільяма і Мері, усунули звідти й перевели на незначну посаду якогось губернатора у Вест-Індії. У січні 1699 року (1698 за старим стилем) це службове переведення відбулося, і майже одразу Куд, як повідомляли, переможно повернувся до округу Сент-Мері. Дехто казав, що він недооцінив Натаніеля Блекістоуна, наступника Ніколсона і племінника зятя Куда, оскільки Блекістоун арештував його у травні того ж таки року; інші стверджували, що така наївна поведінка просто неможлива для такого досвідченого й хитрого каверзника. Усе це зробили за домовленістю, заявляли вони, і їхній цинізм, здавалося, отримав підтвердження, коли в липні наступного року всі довідалися, що Куда помилували й випустили на свободу за його ж таки власним клопотанням, а в 1708 році він навіть отримав дозвіл на юридичну практику в суді округу Сент-Мері! Проте інший погляд, менш цинічний і більш проникливий, десь у той же час висловив у розмові зі своєю сестрою Ебенезер Кук: він вказав, що від самого початку судового процесу над капітаном Слаєм не знайшли жодних слідів існування капітана Скеррі чи навіть самої згадки про нього. Невже це аж настільки неможливо, що чоловік, арештований і відпущений на свободу під ім'ям Куда, дарма, був він у змові з Блекістоуном чи з кимось іншим, був оцим самим Скеррі? Ебенезер гадав, що так воно і було, і таким чином це повертало його до головного питання: чи існував взагалі «справжній» Джон Куд незалежно від тих людей, що тільки прикидалися ним, чи він був лише витвором уяви його вдаваних спільників, якого створили, щоб уникати відповідальності за свої вчинки, так само, як ділові люди реєструють компанії з обмеженою відповідальністю, щоб вони брали на себе збитки за їхні ризиковані оборудки?

Хай там як, відомо, що Джон Куд так ніколи і не здолав досягти тих цілей, які йому приписували, як і не змогла того зробити інша постать, що залишалася в тіні й, вважалося, перебувала на протилежному полюсі моралі, — лорд Балтимор, принаймні не за свого життя. Бо хай якими сумнівними були засоби та мотиви Чарлза Калверта, якщо він взагалі існував (і якщо Берлінґейм не зобразив його у фальшивому світлі), усе ж можна було припустити, що він принаймні прагнув повернути своїй родині права власності на Меріленд. Погодившись із цим, можна сказати, що в 1715 році він помер, зазнавши, напевно, подвійного розчарування, адже не тільки Меріленд був натоді вже під управлінням шостого королівського губернатора, а і його син і спадкоємець Бенедикт Леонард Калверт за два роки до того зрікся католицької віри на користь англіканської церкви, втративши через це ті чотириста п'ятдесят фунтів, які щороку виділялися на його утримання. Одначе саме це дезертирство і поклало початок швидким і драматичним змінам, що вплинули на добробут родини: Чарлз Калверт помер двадцятого лютого, і вигнаний з лона сім'ї Бенедикт Леонард став четвертим лордом Балтимором; але менш ніж за два місяці по тому, 5 квітня, Бенедикт спочив, і титул успадкував його шістнадцятирічний син, якого також звали Чарлз. Тепер цей п'ятий лорд Балтимор був не тільки протестантом, як і його батько, а ще й привабливим і розбещеним двораком, і він зажив такої шани в королівському палаці за свої здібності до звідництва й каверз, що з часом зробився камер-юнкером принца Вельського. Маючи силу-силенну таких корисних навичок, він лише за місяць зробив те, чого його дідусь не міг досягти двадцять п'ять років: у травні 1715 року Його Королівська Високість Георг І поновив хартію, що давала йому права на Меріленд, зберігши в ній заледве не монарші привілеї такими, якими вони були від самого початку.

Уже одних цих чудес, як здається Автору, стане як доказів, щоб засудити пані Кліо, висунувши їй звинувачення в безсоромності, що одного разу і зробив наш поет; а що ж тоді думати, коли оцей самий молодий Балтимор у 1728 році запропонував Ебенезеру Куку справжній чин Поета і Лауреата Меріленду? «Що йому Гекуба», як звик виголошувати наш поет. Чи, якщо вже спробувати висловитися в стилі його гібридних метафор: занурмося у фарс цієї музи до самого кінця й опустімо завісу!

Для початку Читачу треба знати, що після того спалаху натхнення, що спонукав його взимку 1694 року, поки він одужував у Молдені, скласти не ту, обіцяну «Мерілендіаду», а сатиричну поему, у якій було б зображено всі незгоди, що його спіткали, Ебенезер більше не написав жодного вірша впродовж тридцяти чотирьох років. Невідомо, чим була викликана ця його безплідність — чи то втратою незайманості, чи розчаруванням у власному таланті, чи браком натхнення, чи змінами в його особистості, чи якоюсь витонченішою причиною, але було б марною справою дошукуватися їх, й Ебенезер був приголомшений, як буде приголомшений і Читач, взнавши, що якраз упродовж цих десятиліть його слава як поета зростала з року в рік! Рукопис, у якому він піддав нападкам Меріленд, як ми пам'ятаємо, Ебенезер забрав із собою під час ганебної втечі з Молдену і вручив через Берлінґейма капітану барка «Пілігрим». Тоді Ебенезер дуже опасувався за його цілісність і вимагав від Берлінґейма запевнень, що капітан неодмінно доставить його лондонському видавцеві; але в тій навалі подій, що відбулися потому, він геть забув про поему, і коли після того, як охрестили Ендрю III, Життя трохи попустило хватку на його горлянці, він, не виказуючи особливого інтересу, почав задумуватися над тим, що ж з нею могло статися.

Його скромна цікавість вдовольнилась у 1709 році, коли батько надіслав йому примірник «Баришника дур-зіллям», виданий коштом Бенджаміна Бреґґа в друкарні «Знак крука» на Патерностер-роу! Капітан «Пілігріма», як пояснив Ендрю в супровідному листі, доставив рукопис якомусь іншому видавцеві, котрий, не побачивши ніякого зиску в тому, щоб його друкувати, передав комусь іншому як таку собі цікавинку. Згодом він потрапив до рук панів Олівера, Трента і Меррівезера, колишніх товаришів Ебенезера, які, впізнавши в ньому творіння свого приятеля, здійняли таку хвилю інтересу, що видавець вирішив ризикнути і надрукувати його. Одначе тим часом Бенджамін Бреґґ почув, звідки дме вітер, і заявив, що має переважне право на поему на тій підставі, що її автор досі у нього в боргу за той самий папір, на якому її написано. Після цього сторони обмінялися незначними погрозами, і врешті-решт Бреґґ так залякав свого суперника, що той віддав йому рукопис, і поему видали за ціною 6 пенсів штука. Першим наслідком цього, як пояснив Ендрю, було те, що третій лорд Балтимор заходився пристрасно заперечувати, що він коли-небудь дарував Ебенезеру Куку, із яким він цілковито незнайомий, чин Лауреата Меріленду чи ще якийсь інший, і всіляко спростовував зміст поеми. Подейкували навіть, що якраз тоді, коли король розглядав можливість повернути йому провінцію, Лорд-правитель готував судовий позов проти поета за наклеп; із часом, одначе, ці чутки стихли, бо того ж таки року щодо поеми почали з'являтися схвальні відгуки. Ендрю додав один з них до свого листа; «Відчувається свіжість і приємна відмінність від звичних фальшивих панегіриків, присвячених Плантаціям… — писалося там, — …прекрасний гудібрастичний вірш… дотепність і гострий розум… втрата лорда Калверта виявилася здобутком для Поезії…»

— Ну, ось тебе й уквітчали вінцем слави, — привітала його Анна, прочитавши це. — Та ні, який там вінець, це ж ціла корона, Ебене!

Але на її брата, хоч він і був здивований, дізнавшись, що став такою знаменитістю, це не справило великого враження. Насправді ця рецензія, здавалося, радше викликала в нього невдоволення, аніж потішила.

— Пустодзвін і фертик! — вигукнув він. — Він у жодному місці не віддає належне тому, що ця поема — то суцільна правда! Я написав її не для того, щоб уславити своє ім'я, а щоб збити пиху з Меріленду!

Втім, з наступними роками популярність «Баришника дур-зіллям» серед лондонців, обізнаних з літературою, тільки зростала, хоч ця популярність і не була такою, на яку сподівався автор. Критики говорили про поему як про чудовий приклад сатирично-феєричного твору, на який зараз виникла мода; вони хвалили рими й дотепність; вони аплодували характеристикам, які дав автор, гротеску і кумедності дії, але жоден з них не взяв поему серйозно! І справді, один письменник, даючи оцінку гніву лорда Балтимора, зауважив;

Дивна річ, що лорд Балтимор, прагнучи переконати нас у тому, якої досконалості набуло його колишнє Пфальцграфство, так зле відгукується про першого Поета Пфальцграфства, тоді як сама поема, до якої він ставиться з таким презирством, і є нашим першим свідченням того, що Меріленд розуміється на вишуканих і культурних речах. Одним словом, Плантація, що породила такий гострий розум, як у пана Кука, не може бути вбогою…

Такі похвали не тільки завдавали прикрості, але й були наукою поету, який не погоджувався з жодним їхнім словом. 1711 року, коли старий Ендрю помер і Ебенезер був змушений відплисти до Лондона, щоб вступити у право володіння спадщиною на підставі заповіту батька, його запросили пообідати та трохи випити Бреґґ і Бен Олівер, який став партнером цього видавничого дому (Том Трент, як вони йому розповіли, одкинувся од поезії й офіційної церкви, щоб стати єзуїтом; Дік Меррівезер, позалицявшись до Смерті у понад ста неопублікованих одах і сонетах, нарешті завоював серце цієї Темної Леді, й так, що, коли його кінь несподівано став гопки і скинув його на бруківку, вона обернула на вічні обійми те, що мало бути лише легким фліртом), але до всіх їхніх прохань написати продовження поеми — «Баришник хутром і шкірами» чи «Помста баришника дур-зіллям» — він залишився глухим.

Але щиро кажучи, йому вже майже нічого було сказати у віршах. Час від часу, коли він порядкував у своєму маєтку, якийсь двовірш таки спадав йому на думку, але бурхливі дні, сповнені подій, і роки спокою, що залишилися позаду, або ж притупили його поетичний дар, або загострили його критичні здібності; сам «Баришник дур-зіллям» йому бачився простим і незграбним твором, повним грубої злоби та дратівливості, неясних алюзій, громіздких чи просто зарозумілих викрутнів; і жоден з пізніх задумів так і не здався вартим його пера. 1717 року, вирішивши, що коли він і мав якісь борги перед батьком, то сповна їх сплатив, Ебен продав свою частку мису Кука такому собі Едварду Куку — тому самому бідолашному рогоносцю, чиє ім'я він колись узяв собі, щоб втекти від капітана Мітчелла, а Анна свою — майору Генрі Тріппу з дорсетського посполитого рушення; і хоча «їхній» син Ендрю III натоді був уже дорослим чоловіком двадцяти одного року і мав би якось упоратися з усіма ранами, які скандал, пов'язаний з його появою на світ, міг би йому завдати, вони переїхали спочатку до Кенту, а згодом до округу Принс-Джордж. Для заробітку Ебенезер, якому вже перевалило за п'ятдесят, виконував різноманітні обов'язки клерка, бувши заступником Генрі й Беннетта Лоу, головних митників Провінції, до яких він пристав (Автор з прикрістю повідомляє про це) через своє переконання, що їхній брат Ніколас був насправді Генрі Берлінґеймом. Анна, треба сказати, не дозволяла собі розділяти з ним цей обман, хоч і не заважала обманюватися брату; але Ебенезер з кожним днем дедалі більше утверджувався в цій думці. Якщо це й справді був самообман: Ніколас Лоу в жодній мірі не був схожим на те останнє втілення Берлінґейма чи на якесь інше втілення їхнього колишнього вихователя, але він був відповідного віку і зросту, мав допитливий розум і широку освіту і навіть вряди-годи виказував ознаки того, що можна назвати не інакше, як схильністю до «космофілізму». Ба більше, на всі натяки Ебенезера і завуальовані питання він відповідав з пустотливою усмішкою і навіть по-особливому знизуючи плечима… Але ні! Як і Анна, ми не будемо піддаватися спокусі впасти у folie à deux[108]: вік зробив нашого героя, як і багатьох інших, надто довірливим, і годі вже про це!

Треба згадати ще про дві речі, які сталися 1728 року, щоб уже завершити нашу історію. Старий Чарлз Калверт натоді був уже під землею тринадцять років і не міг належним чином оцінити, як це зробив наш поет у свої шістдесят два роки, останню посмішку долі, що стосувалася «Баришника дур-зіллям»: кінець-кінцем наслідки, до яких призвела поема, були саме такими, яких він очікував від «Мерілендіади», і виявилися повністю протилежними намірам її автора. Меріленд, частково через добре відому поему, набув у вісімнадцятому сторіччі слави благодатної і висококультурної провінції, яку можна було порівняти з Віргінією, і декілька вельмишановних родин схилилися до того, щоб там оселитися. Щоб відзначити цей факт, п'ятий лорд Балтимор (той знаменитий молодий гульвіса і дилетант, про якого згадувалося раніше) під враженням написав листа літньому поету, із якого варто навести лише таке:

Мій дід і тезко, попри всі свої беззаперечні Чесноти, не бувши надто обізнаним з Мистецтвами й одкинувшись од своєї початкової мети назвати вас Лауреатом (хоч треба висловити нашу впевненість у тому, що він усе ж таки зробив це, дарма що пізніше заперечував), не зміг оцінити належним чином той дар, який ви піднесли Меріленду. А тому ми вважаємо слушним, щоб тепер, коли ціле покоління засвідчило високі якості вашого твору, ви дійсно прийняли, хоч дещо і запізно, той чин і титул, вимогам здобуття якого ви вже давно відповідаєте. А саме Поета & Лауреата Провінції Меріленд…

Ебенезер лише всміхнувся і похитав головою, коли сестра запропонувала, щоб він його прийняв.

— Ні, Анно, мерілендське підсоння кепське для поета, і мій талант не настільки міцний, щоб вижити в ньому. Хай Балтимор дарує цей титул одному з тих, чиє перо заслуговує на це; а щодо мене, то я так міркую, що до муз я більше не заграватиму!

Але того ж таки року Ніколаса Лоу спіткала смерть, яка так глибоко вразила поета (завдяки тому самообману), що він зламав свою обітницю і перервав довгу мовчанку, аби надрукувати в «Мерілендській газеті» «Елегію на смерть вельмишановного Ніколаса Лоу, есквайра», що містила різноманітні алюзії на його двозначні почуття до цього джентльмена. Відтоді чи то через те, що він відчув, що його талант дозрів, чи просто тому, що зламати обітницю — це як втратити невинність, річ непоправна, з якої треба скористатися собі на пожиток (якою була причина — це вже хай вирішує Читач), він не щадив свого пера: у 1730 році він видав довгоочікуване продовження, «Воскресіння дур-зілля, або Верцадло плантатора», яке, на жаль, не мало такого успіху, як оригінальний твір; наступного року опублікував ще одну сатиричну оповідь, цього разу в ній ішлося про ребелію Бекона у Віргінії, і перероблене (і вихолощене) видання «Баришника дур-зіллям». Весною 1732 року у віці шістдесяти шести років він помер від якоїсь хвороби, схожої на флегмонозну ангіну, і його кохана сестра (яка невдовзі відправилася слідом за ним), впорядковуючи його справи, знайшла серед паперів Ебена епітафію, яку, хоч вона і не була датована, Автор вважає його останнім твором і наводить тут для зацікавлених у його творчості учених:

Спочив тут ферт і манер Взірець,

«БАРИШНИКА ДУР-ЗІЛЛЯМ» Творець,

Захвалений. Гляди й зважай

На епітафію; й Й-са знай!

Не для Земної Слави труд:

Тріумф — мінлива Шльондра й блуд.

З Уяви Ліжка гнать її:

Дурко лиш хтів би вграть її!

Е. К., Джент, Пт & Лт Мду

На жаль, його спадкоємці вирішили, що буде недоречно увіковічувати пам'ять про свого предка таким написом, і натомість вигравірували на камені якусь звичайну в таких випадках нікчемну бридню. Однак, чи то тому, що його застереження поширилося по всій провінції, чи то тому, що його ремствування на те, що повітря в Меріленді, чи у всякому разі в Дорчестері, шкідливе для тендітної музи, виявилося небезпідставним, але, наскільки Автору відомо, її болота більше ніколи не породжували інших поетів, відколи там був Ебенезер Кук, Джентльмен, Лауреат Провінції.

Додаток

Ебенезер Кук

Баришник дур-зіллям, або Подорож до Мері-Ленду[109]

Свавільна Доля прокляла,

Гаман пустий і Дружба зла:

Й в Пандори гірших бід нема,

Тож Альбіон я кинуть мав:

Аж серце крає, так болить,

Свій Край я мусив залишить

Й простивсь зі Старим Світом вмить.

Та Небо знало: буде так,

Що ремства марні — знає всяк:

Так бевзі з Плімута плили

У Мері-Ленд на кораблі,

Але доплисти — жахний Біль,

Бо Море — Ляк і Страх поспіль;

Три місяці наш корабель,

Був в океані, мов орель.

І грізні Шквали, і Борвій

Вітрилам й Щоглам дали бій;

Від Бід втекли, й тим раді ми

На якор стали там, де Мис[110];

Й тоді — в Затоку скорш, агей

До Бухти[111], де Піскато-вей[112],

І щоб відкрить там Гамазей,

Я з Крамом зліз на берег сей:

Туди ж внадилась Шайка їх.

Сорочки й Шкотські[113] Плюндри в них,

Та Шляп нема, Взуття й Панчіх.

Плантаторів Дур-зілля — тьма,

Як Маври чорні, та дарма:

Чи ж Бог створив чудний цей Збрід,

Й Фігури ці — теж Людський рід?

Де в грі Природи Супокій,

Що з глини ліпить Жарт такий?

Врешт думка здивувала вкрай:

Земля ця — Нод, біблійний край,

Обжита, Каїн як блудив,

Коли ще брата він забив;

Утік, як запізнав Біди,

Від Помсти лютої сюди.

В хатині ліг навзнак, як впав,

Дур-зіллям й Хутром торгував,

Був першим в ті Часи отут,

Відтоді в гавані цей Люд

Клянуть; хто вдома жить не зміг,

У ці Світи відтак прибіг;

Надіючись: це їх спасе,

Й Диявол Лихо кине все,

Трійчатка[114] дасть відстрочку вмить,

Щоб Пекло з Небом обдурить;

Ще їх Манери покажу

Й усе докладно опишу,

Та про Гостинність сперш скажу:

Чужинцям краще б таки знати:

Дієту вбогу будуть мати.

І Глузду тут на Березі нема,

Й Розмов негусто, і Манер катма.

Й я переплив на інший бік

Ріки, бурхливий чий Потік

Кордони Дикунів розсік;

В такий я винахід стрибнув,

Де дивним навіть Розмір був,

У Індіян звуть водний Екіпаж

Каное[115], й похвалить їх зваж.

З Тополі чи з Сосни, та все ж

Корито для Свині, авжеж.

В рибальський знатний Човен став

Сміливо я й пустився вплав;

Стояв я прямо й врозкаряч,

Як віз на той бік веслувач.

Там злізли цілі, ще коли

Фетіді Сол[116] впав до Колін.

Вовки[117] там хижі вили, страх,

Шукали здобич у кущах.

Відтак я впав в панічний Ляк,

Зжеруть й забудуть, як-не-як:

Закляк я в лісі й міркував,

Спостиглий ніччю, де стояв.

Й до Вух Крик жінчин долетів:

Гультяй, жени назад Бичків.

Завмер, заслухавшись, аж вздрів

Нарешті Стадо тих корів,

Додому їх Юнак там вів,

І я зрадів, як тільки міг,

Й спитав, чи десь знайду Нічліг.

Селюк понурий буркнув вбік

Й спитав, від кого[118] це я втік.

Нахабних Слів сих не чекав,

Тож з піхов Меч я свій дістав

Й поклявся, що не Утікач

Й з Британії приїхав, бач,

Такий-бо успіху Шукач.

На що він м'яко відповів:

Пробачте, Сер, не зрозумів

І без Манер заговорив;

Як милість ваша зволить, враз

В тім Домі радо стрінуть вас.

В курну ту Хату я входжав,

Й Плантатор-дід мене вітав:

«Хоч ви з Коледжу чи з Тюрми,

Знай раді вас вітати ми;

Як зволите тут Ніч пробуть,

Мій Син підкаже, як утнуть».

Оферту радо я прийняв

Й, щоб сісти, місця пошукав:

Мене всадив дід між своїх —

Незнаний Гість англійський їх.

Й дивився я, як кожен пив

З Барильця Сидр, що забродив,

Вечерю врешт дали на стіл,

Й я їв, поки не стало сил.

Гостина відбулась ошатно,

Питво і їжа безоплатно;

Плантаторські Столи завжди

Такі: усе їж, пий і йди.

Пон[119] з Молоком й Маш[120] дали нам

В Тарелях Дерев'яних там;

Гоміні[121] й Сидр-пап[122] були

(Що й пси б голодні не взяли),

З Бекону Жиру хтось долив,

Й Мелясою хтось всолодив.

Хазяй дістав Кисет услід

Масний, як той Диван, де дід

Якраз сидів. Він Зілля взяв

І в Люльку набивать почав;

Із Палець довжина, як мірять,

Або із те, чим Леді марять.

Й так благодатно Дим клубивсь,

Серйозно і врочисто вивсь;

Аж Сер іде до Скрині їх,

Найкращої із Меблів всіх,

Яких в Кімнаті вщерть, хоч тут

Нечасто Віником метуть;

Зі Скрині Ром дід дістає

Й таку промову видає:

Дивлюся, вам не до смаку

Поживу їсти отаку;

Селян і Індіян обід,

Якому теж радіти слід,

Хоч нині шлунок ваш без бід;

Як лишитеся в цих Краях,

Знайдете правду в цих словах.

Сказав і Кадібець здійняв,

Перехилив і пити став:

Я і собі незле сьорбнув

Аж занудило, як ковтнув,

Сидр швидко в голову зайшов,

Я ледь до Ліжка шлях знайшов;

Куди мене і довела

Одна служниця, хоч була

Як Бесс з Бедламу дама та:

Не Сукня, а брудне Дрантя.

Звідкіль вона, не відав я,

Тому спитав її Ім'я.

Шаріючи, спустила Зір

Й сказала ґречно на Позір:

Не в цім Краю, в щасливий Час,

Я в пастку втрапила ураз;

Гарненька ще тоді була,

Як Лорд чи Леді вся цвіла,

Й в Кріпацтво двічі два[123] не йшла.

Був Одяг новий й модний мій

І навзамін пристойний Стрій;

Змінилось все, і в полі я

Босоніж все роблю зрання

І з Кукурудзою й з Свиньми

Збавляю я свій Час сумний.

Обдурена, сюди втекла,

Й від Шлюбних[124] Уз себе спасла,

Й, сплативши ціну, здобула

Бід згірш, ніж ті, в яких була.

Що б не верзла Галайда та,

Не довіряв, бо мав чуття:

Вона тут, бо воліла втіх,

Ще й Отче не сказав про Гріх.

Й хутчіш від Дум втекла вона,

(Й близ Ліжка Свічка лиш одна)

Перину гарну мав, м'яку,

Поблизу Коминка[125] в кутку;

Я впав, чекаючи на Сон,

Блаженний золотий Полон:

Та шум якийсь мене збудив,

Сей Ґвалт нічний мій сон струїв;

Кіт-мурчик, що в золі заспав,

З Свинею Сварку розпочав;

Спинити чвари Пес би міг,

Розумник гавкав й мир беріг.

Насилу Розбрат уладнав

Дрючок, що там якраз лежав;

Але Ренар, хитрющий Лис,

В мої Покої згодом вліз:

Хапко ганяв Гусей й Качок,

Хотів пожерти тих пташок;

І дивом Квокт і Скарги їх

З Очей дим збили Снів моїх;

Я в гніві з Ліжка зістрибнув

І, як Моряк, Матюччя гнув;

Мечем щосили я махав

Й Пернатих всіх порозганяв:

Все Птаство пурхнуло в Вікно,

Й Ренар із ними заодно;

Собаки, вчувши шум Борні,

На поміч кинулись мені,

Й на Місце Битви прибули,

Де і без них перемогли.

Як смажений Каплун тремтів,

Масний, мов Сала сто шматків;

Я у Садок подався так,

Аби відчуть Повітря смак;

Хотів День новий стрінуть там,

Тож випроставсь на Лавці сам;

Нахабна Хвойда, Доля зла,

Бід гірше й більше принесла,

Ніж перед тим вночі змогла.

Жаб хрипкий хор[126] враз Залунав,

Їх Спів і Мертвих би підняв

Й Деревного Князя б пройняв.

Запхнув Бавовни в Вуха — річ,

Щоб не оглухнути навіч,

Й прокляв меланхолійну Ніч;

Та запал Намірів ущух,

Бо все ж благословенний Слух;

Гримучу я Змію зачув,

Сичала, аж біль серце скув:

Від Ворога куди втекти,

Куди у Темряві піти?

Та дивна Вдача помогла,

І Доля Дерево дала;

На Гілці верхи я сидів,

У Віття й Ніч сховавсь, як вмів,

Зневажив Змій й Дияволів.

Та Бідам, втім, край не настав,

Й Комар кусатись клятий став;

Лиш рання Дня нового Мла

Страхи і Лиха прогнала;

Й спасіння від блукань дала,

Й спуститись з Древа помогла.

Й подавсь я в Хазяйську Хижу,

Шляхетну їли там Їжу,

Смужки смажені ведмежі:

І Ведмежа було з смачних,

Каштанів з'їло сто одних;

Незгірш і в Юних те М'ясце,

Хоч і Поганську Мамку ссе.

Хазяй дебелий після Страв

По Склянці Рому всім роздав;

Частунок гарний мав я тут,

Та врешт простивсь і рушив в путь;

Ще й Ґазда добрий припросив,

Щоб старший Син мене провів,

Й надав ще Коней мені пан,

Старий Чалий й Лоша-гривань,

Чалий — його жони Джоан:

В Однохідь й Риссю йшли Човни,

До місця нас везли вони,

Що в Мері-Ленді славиться

Й Беттл-Таун називається.

Бувалий роздивитись люд,

Який Закон увів в облуд.

Що в нім стояв тамтешній Суд.

Лиш тільки стали ми на шлях,

Що вів у Хащах й Мочарях;

Там дивних Індіян загін

За Оленем робив свій гін;

І жоден не опише Смертний

Їх дикий Вид і Вдяг химерний;

Їх Шкіру розфарбовану,

Їх косу в Сумку сховану,

Пиху їх неприховану;

Руді Стегна й голі Груди,

Яким Каптан негідним буде

І у Червень, і у Грудень;

Їх плечі мужні в всій красі

Для Вдів й Жінок, у Лої всі

Ведмедів різних, і цей Жир

Беріг Кінцівки в Праці й в Жар.

Так Пікт нагий бився в Бою

Чи голий ськав Любов свою;

З знанням, що добрий має Крам,

Не довіряв він Каптурам;

Не мали Борода і Вид

Від Ножиць й Бритв ніяких кривд,

Й Волосся не чесав як слід.

Дивився грізно: Страх й подив,

Став ближче — й я Коню вшпорив;

Та Чалий ліпш од мене знав:

Причин для втечі я не мав;

І, судячи з його ходи,

Я мав до Привида піти,

Нешвидко битий йшов і прямо,

Ослиця мов та Валаама.

Гукнув Нехрист Kekicknitop[127];

А друг: Як справи, Томе, хлоп?

Тож виявився чемним Звір

Й Диявол ґречним, вір не вір;

Відважним був я, й Ром дістав,

І причаститись йому дав:

Й своєю він, я припустив,

(Й мій Провідник це роз'яснив)

Просив, щоб Чорт[128] благословив.

За Намір вдячний йому був

І далі в Подорож гайнув,

І кожен з нас розмову вів.

Чи ж цей Нарід Господь створив,

Чи може певна сила Зла

Їх в темну днину привела,

І з його Адської Подоби

Їх Смаглий образ і Особа:

Відтак зайшли у Перерік,

Як заселивсь цей Материк.

Татари дикі, друг гадав,

Чи Хінці гнані, припускав,

По Горах, вкритих Снігом, йшли,

Струмки в Долинах перейшли

Й до Півдня Мексики дійшли:

Повз природні Перепони

Й невторовані Райони,

Потоки люду в Струмки котились,

Які Золотом Пісків іскрились,

Й Пісарро[129] з Іберійських[130] Берегів

Внесли, аби в Тубільців взять Скарбів.

Цей юний Логік — то сміх один,

Бо, як Політик, міркував він;

Зусиль Батьків й їх Коштів не мав

Й Наук в Ріднім Кембриджі не взнав;

Де Юнь без різок вільна є

Й, щоб Церкві опертям будь, п'є;

Де без зусиль й за Срібний Грош[131]

Главу мав чистить й Лоно скорш,

Й Коледжу вірний й звичаям

Втішав себе б плотським Знанням;

Й хоч я юний Ум признав,

Вважав: він Правду не вгадав;

Ще й щоб вони для прожиття

Віддали б за М'ясо й Пиття,

Пройшов множінь пустель і днів

Караван Жон і Дітваків:

Чи, може, в них Секрет знав всяк

І їв, як хворе Порося?

Чи, як Ведмідь[132], дурив Живіт

Одним смоктанням Лап, та й квит?

Схотівши те спростувати,

Зачав я дискутувати,

Й сказав, що хоч Хінський хазяй

Приплисти й міг в Індіянський край,

Та правда в тім: не до снаги

Їм підкорить ці Береги;

Бо знать не знають про Човни,

Тож Океани не для них,

Й Колоній там не закладуть,

В Краях за Морем, де не ждуть;

Відтак старі Фінікійці[133]

Відкрили перші, сміливці,

Цей Берег Західний й відвік

Сюди вертались раз-два в Рік,

Везли Дівчат й Морський Припас,

Тих втішить, хто тут був весь час;

Аж поки Бурі й лють Вітрів

Прогнали їх від Берегів,

Втоп Корабель, й вони із ним,

Й Світ знайдений став втраченим.

Наш Диспут довгий й вчений був,

Й розбіжностей ніхто не збув;

Й хоч кожен все своє сказав,

Та свою Думку не міняв.

Так Панотець, забувши клір,

Із Пастором заходить в спір;

Один: той нерозумний сам,

Хто вірить Відчуттям[134] й Очам;

Й поклявсь: за Бога він згорить,

Щоб Люд Творця міг сотворить;

А Другий з Вір таких сміявсь,

Що той лиш вчений Бевзь, поклявсь;

І, як спустошили Запас

Із Книг й Отців, не стали враз

Мудріше чи певніш нараз.

Ледь Діалог скінчили ми,

Укмітив Місто я з людьми,

Плантаторів, що на землі

За здравіє пили й ревли:

Як й Провідник, я зліз з Коня,

Й його припнув до Древа я.

І крізь Юрму продерлись там,

Шукаючи, де б сісти нам:

Та зручне місце не знайшли

Й, як інші, всілись на землі,

Де просто Неба Пунш всяк пив,

Поки Окличник Суд звістив;

Зібравсь плантаторський Нарід

Й їх П'яна Милість, все як слід;

Окличник Тишу попросив,

Й враз Речник всяк заголосив:

Відповідач і Позивач —

Для буйних герців привід, бач:

Фальшиві фрази й маячня,

Заяви грубі та Брехня;

Й так вже Справу шматували,

Що аж Лапами махали.

Немов Запальністю в Бою

Скінчить хотіли Прю свою.

Суддя велебний, як на сміх,

Один з Колег писати[135]1 міг;

Й його образив Крючкодер,

Що саме нахабнів тепер.

Ще й Сусіда Деш знущався

І із Суду насміхався;

Й розтяв Колегію на дві,

На бік Сутяг й на бік Судді;

Присяжні, Речники й Клієнти

Всі бились, як земні Гіганти;

Але Шериф хитрющий ждав

Й на Вироки лиш чатував,

Й коли…

Перука й Капелюх спадав,

Їх Королеві[136] відбирав:

Тоді перерву Суд цей взяв

Й у Крові Битв галасував;

Й сказав я: слушно би було

Шукать собі й Другу Житло,

Тож ми в Заїзд пішли хутчіш,

Стояв неподалік навстіж;

Й такий там Безлад панував,

Немовби Світ уже вмирав;

Плантаторська Юрма п'яниць

Від Пуншу впала долілиць;

Хтось бивсь й скандалив, хтось палив

Свій Вдяг, бо штопать не хотів.

Й ті, хто часто напідпитку,

П'ють Сік міцний, і з того вжитку

Державні справи кляли ті,

А я по Сходах ввись летів;

Лишивши Друга розмовлять,

Про Боже і Мирське казать;

І лиш я трохи захмелів,

Враз від Компанії здимів,

Кутки й Кімнати глянув я,

Шукав так місце для спання;

Та в кожнім ліжку хтось вже спав,

Усюди п'яний Гість лежав:

Й знайшов, шукав все ж недарма,

Стару комору для Зерна,

Й зрадів я, що тепер посплю

Й кісток своїх не розгублю.

Без Бійок тихо я ждав снів,

Й до Ранку мирно прохропів;

Бадьорий вранці з Ліжка встав,

Аж глядь — Перуку хтось украв,

Панчохи, Капелюх, Взуття —

Одр Індіян, й ніц маю я;

Сердитий, втративши усе,

Поклявсь помститися за це

Тому, хто мене обманув

Й з Торговцем сю Забаву втнув.

Я, лютий, збіг вниз, як Заєць,

Що божеволіє в Марець;

Й даремно там шукав Вбрання,

Й сварив Господаря й Слуг я;

Бо хтось із Розумак схотів

Вчинити Шкоду[137] й все спалив;

Й без Капелюха і Взуття

Сюди сумний приплентавсь я,

І що робить, не мав знаття:

Втім, роззирнувшись, Друга вздрів —

Лежав гол на однім з Столів;

Гнітючий вигляд мав тепер,

Здавалось, що він вкляк і вмер,

З заломом Ніс його в крові,

Либонь, бивсь він із візаві,

Я з'ясував, що він не спав,

Бо Друг мій схлипувати став;

Й я рік: Оронуко[138], вставай

Й з Бедламу й Пекла вмить тікай.

Враз Провідник схопивсь і сів

Й червоним Оком круг глядів;

Втомившись врешт стогнать й зітхать,

Він Чалого пішов шукать;

Старий-бо Чалий, хай й'му грець,

Тепер згубив свій Повідець;

Стояти цілу Ніч не звик

Прив'язаним до ясел й втік:

За ним й побіг мій Провідник,

Так Друг, як й Кінь, для мене зник:

І ця Досада, хоч значна,

Лиш викликала Сміх вона,

Аж поки певний Чемний пан

В Розмові натякнув, що стан

Із Чалим слід у простоті

Обговорить на самоті;

Мене він щиро запросив,

Щоб я з ним Пляшку розділив;

Така Прихильність в таку мить,

Аж Долю мав благословить;

Знайшовши новий врешт запас

Вбрання на Складі біля нас,

На іншого я зліз Коня

Й не бить, а стримувать мав я.

Без надміру зусиль в похід,

Й лиш шпори Пуншу на Обід,

Врешт спішились поблиз Воріт,

Де з Кипарису древній Дім,

Й Кокруз[139], мій новий Друг, жив в нім;

І хоч Будівля з Деревин,

Встояла безліч Весен й Зим;

Коли Дуби і вись Соснин

Зрівнялись із Лозою Динь[140],

Рослини з коренем стягло

І вгору Бурями знесло;

Був добрий Пунш і з Яблук Сік,

Й збавляли Час без лайок всіх;

Й зманила Люд і Богів спати

Північ в соболиних Шатах;

Й з приємним подивом я вмить

Дрімоті Очі дав склепить.

Атон[141], що вдачу мав лиху,

Пробіг, румак, вже пів Шляху;

Вогненним Променем дихнув,

Гарячим Днем новим метнув

В мене, що в білій Ковдрі був;

Ледь Спека і Чинчі[142] змогли

Й в Обід Грішника підняли;

Там Птиця, а в Риб ніжна Кість,

Таку в Нептуна любка їсть,

А я так частувавсь як Гість;

І жирну Оленину мав,

Й Індичку дику[143] наминав:

Бенкет найбільш слід вихвалять

За те, що Друг вмів пригощать.

Бенкет шляхетний завершивсь,

Й мов пещений я Піп наївсь,

Мадера, ніби щось міцне —

То втіха Душ, його й мене;

Багрянцем стомлені Струмків,

Густим Вином (кров Велетів,

Піїт вдає), тож я й пішов,

Зелений Затінок знайшов;

Де про Блукання міркував

Й мінливу Долю споминав;

Поринувши у різні Думи

Про давні Мрії і Задуми,

Надовго задрімав…

Аж згубні Роси й млиста Ніч

У сну враз Пута збили пріч;

Врешт змерз від Випарів в імлі

Й подавсь до коминка в теплі;

А там Жінок Гурт засідав

І весело у «мушку» грав;

Брудні, а Сукні білі все ж,

Чи ж в Англії таке знайдеш?

Я сперш подумав: Відьми тут

У Келії Змови плетуть.

Аж тут одна, стурбована,

Десь вчилась лаятись вона;

Гукнула: ця Роздача — Хрінь,

Валета ж збережу, й амінь.

Коли ж по колу гра пройшла,

До мене черга грать прийшла.

Не звик, щоб довго хтось просив,

Тому до них я швидко сів;

І раз зіграти не змогли,

А Індіянські Фро[144] вже злі.

Одна: Ах ти ж, була нині

Чотирирічна Рабиня;

Немов й Жона Плантатора,

Та на тобі, плужить пора.

Й та їй: тебе ж, гниль, Капітан

У морі цілував, як пан;

Й коли вже Правду говорить,

Не слід вночі самій блудить.

Шарітись вмієш? Ти ж проста!

З Брайдвелла ти чи з Ньюґейта:

Від Слів дійшли до Стусанів,

А я ж мішатись не хотів,

Ще й у Війні Хвойд участь брать,

Тож в Ліжко вирішив тікать.

Уранці Голова болить,

І Спрага кличе Одр лишить;

Вдягнувся і подався вмить,

Аби Печінку остудить

Succahana[145] чистіш й свіжіш,

Хоч й аглицького пива гірш;

Таж в Кухні у Відрі отак

І був Адамів Ель на смак;

Бо тут в Підвалах Хазяїв

Жовтневим[146] рідко хто поїв,

Хоч Сидр з Айви та з Яблук Сік

З-під Крана, як Вода та, тік;

Як в Бочках видихлось, пора

До Гарбуза[147] вдатись й Відра:

Ковток утішний в Горло влив,

В якім би й корабель поплив,

З Кокрузом я сидів якраз,

Й морозило мене раз в раз;

Пульс гарячковий в Жилах бивсь,

Я з Болю і з Застуд казивсь:

Так до підсоння я звикав

Й від Марця аж до Грудня ждав;

Від болещів я геть знеміг,

Та тільки Кнік[148] і запоміг,

Якби Нічниці було лінь

Й тоді забракло Ліків й Вмінь,

То Землі б Батьків Син згубив

І Ґудвінських Пісків не вздрів:

Я дяку Долі й Няньці склав,

За Догляд той Гаман віддав,

Що знову в добрім Стані я

Без допомоги Лікаря;

Ледь не домучили-таки

Главу і Серце дрижаки;

Минулось, й став я міркувать,

Товар британський як продать,

Вантаж я свій так й не забрав,

Він в Перевізника лежав:

Із Другом все згрузив я в віз

Й на Східний Берег перевіз;

Й близ Сенді-бей Квакера стрів,

Так-Hi, і він все зрозумів;

Побожний й совісний Крутій,

В Береті й Брогах сей Вертій,

Не клявсь і Слова не тримав,

Та в Страсі Божім лиш брехав;

Й коли Боргів він не сплатив,

Як Блискавиця вмить здимів.

З Лукавцем тим я сторгувавсь,

Щоб в Англію Товар уплав.

У десять тисяч фунтів аж

Дур-зілля мав відплить вантаж,

Оронуко з ґрунтів його

І ще й широколистого;

На Бочку вщент заповнену

П'ятсот йде фунтів Тютюну.

Угоду я тоді уклав,

Хоч про Торгівлю мало знав,

Моє — на Суднах, де Шахрай

Уже тримав і свій врожай;

Пізніш по частку я побіг,

Та Пташки вже і слід простиг:

Лакузу ту я ницу кляв,

Благочестивця проклинав;

Для Справедливості та Мсти

До Аблаката взявсь піти,

Архимник то дворушний[149] був,

Що безліч Навичок здобув:

Пігулки і Клістир давав

І Заповіт й Розписку клав;

І лиш Нахабства в нім запас

Його ж від браку Глузду спас;

Смиренний Вигляд й Простота,

Як на Дзвіниці Галка та;

Гнів до Лиця мені прилив,

Як я про Справу оповів:

Ще й Гроші щедрі обіцяв,

Він пів Парафії б поклав,

Повісив батька б на суку,

Аби Платню мати таку;

Всміхнувсь: за Справу я берусь,

Не бійтесь, з ним я розберусь;

Цю Справу вирішено, сер.

Гален поміг? Ні, Кук, він вмер,

Й я помилявся дотепер:

В Провінції вийде Наказ,

Щоб Негідь покарали враз;

В цій Справі легко вигравать,

То мовби Пранці[150] лікувать:

Таку ж, щоб Брат святий бід мав,

На нього Шельму нацькував;

Й щоб суд за справу цю взявся,

В Аннаполіс[151] я подався,

В Рівнині Місто це було,

Й в Домах там від Дощів текло;

Й не з Кипариса в них Каркас,

Як в Саутворку Базар в нас,

Та Незнайомець тут ніде

Бірж, Площ і Вулиць не знайде;

Й, на Правду, тут геть не Курорт,

Таке щось як Тоттенгем-Корт.

Сент-Мері славилось давніш,

Тепер тут Судді ділять гріш,

Й в рік двічі Речники незгірш.

Й присяжні прагнуть зустрітись,

Хтось наїстись, хтось напитись

Й Розвагами звеселитись.

Але чи справедливий Суд,

Ніхто з цих юрб не відав тут,

Й не мав-бо Звагу він таку

Судить на Користь Чужаку:

На Суд скликав їх Барабан,

Лишав і Ром, і Пунш всяк Пан,

Д-р Крючкодер все витягає

Й Слухання розпочинає;

І щоб я кращого не мав,

Вертій-Архимник Ум вдавав.

Діва так на М'якім Полі

Пнеться здатися поволі:

Продажний Суд прирік мені

Сплатить Борг в Окружній Платні;

В Ведмежім М'ясі й Чубуках[152] —

Все рідкісне в моїх краях;

Злий і смутний втік звідти я

У Кікетан[153] до Корабля;

Сівши на борт, я Вітру ждав

Й так це Прокляття залишав.

Хай же ті заморські Канібали

Цькують цих, як ці мене цькували;

Нехай Купець не править Кораблів

До негостинних лютих Берегів;

Хай Світ покине Край цей, щоб вмирав

Він з голоду, сам Долю цю обрав;

Хай Дикі стануть, як гурт Індіян,

Від Торгу гнані, Щастя й Спілкувань;

Віровідступний Край, у Сонце вір

І у Поганство увійди, мов Звір,

Щоб Помста зріла…

Хай Божий Гнів накриє Край марнот,

Де Муж[154] без Честі й Жінка без Чеснот.

Післямова

Один Барт і два Куки

Талант Джона Барта полягає в тому, що на основі посередньої 21-сторінкової поеми Ебенезера Кука початку XVIII століття він зробив геніальний понад 800-сторінковий роман. Геній же Джона Барта в тому, що, крім цього, він написав ще дванадцять талановитих романів і з три десятки оповідань.

Наприкінці 1955 року письменник закінчив два романи про нігілізм і збирався писати третій, останній у цій серії. Тоді він думав, що винайшов нігілізм, але коли з'ясував, що це не так, то розчарувався в самій ідеї. Перші романи він писав кожен за три місяці, а третій — три роки, але всі — від руки. 12 квітня 1958 року вже було 1000 сторінок рукопису, тобто десь половина першої чернетки, і тоді Барт вирішив додатково попрацювати з історичними документами. В інтерв'ю він згадував, що близько року вивчав так звані «Архіви Меріленду» у 72 томах (історія цього округу від 1637 до 1776 року, коли він став штатом), а також безліч архівних свідчень про колоніальну історію, щоб доволі точно відтворити обставини життя, факти про сім'ю Кука та загалом історичний контекст. Пізніше це дало йому право відповісти рецензентам: «Хай би що там казали критики, але біографічно я всюди точний, крім тих місць, де вигадував». Крім того, він ще й географічно точний. Проте фінальний текст виявився дуже неоднорідним, тому Барт довго не міг знайти для нього доречне жанрове визначення: «філософсько-пікарескна феєрія» (1958), «ідеологічний фарс» (1959), а за кілька років він уже називав «Баришника дур-зіллям» «моральною алегорією у формі колоніальної історії» (хоча згодом пожалкував про слово «алегорія») і «пастишем» («частково пародія, але переважно відлуння і не імітація»).

Девід Моррелл[155], докладно дослідивши передісторію виходу роману, пише, що Тімоті Селдес, редактор Барта в «Даблдей», вмовив редакційну раду прийняти роман, але видавництво зажадало, щоб письменник скоротив текст. Барт запитав, які саме сцени вони вважають зайвими, і керівництво, уважно прочитавши твір, визнало, що текст складено так ретельно й монолітно, що жодну частину з нього не можна прибрати, не нашкодивши цілому.

Джон Барт починав писати «Баришника дур-зіллям» як художній життєпис напівзабутого поета Ебенезера Кука, але в підсумку створив роман не про людину, а про епоху, а якщо брати загальніше — про американські характери, які, попри історичні реалії, лишаються майже незмінними. Про реального Ебенезера Кука, автора поеми «Баришник дур-зіллям» (1708) відомо мало, а те, що знаємо, взято переважно з його творчості, біографії Лоуренса Рота[156] та дослідження Едварда Коена[157]. Навіть достеменно не відомо, як його звали: Ebenezar чи Ebenezer, Cook чи Cooke. Він, імовірно, народився в Лондоні[158] 1665 або 1667 року. Можливо, вчився в англійському Кембриджі, бо у своїй поемі називає його «рідним» («Mother Cambridge»). Відомо, що 1694 року він як мешканець Сент-Мері-Сіті підписав петицію про перенесення столиці Меріленду в Аннаполіс. Припускають, що в Америці Кук був «баришником тютюну», а згодом, імовірно, став правником в окрузі Меріленд, який тоді був британською колонією. Пізніше повернувся до Лондона, але, зрештою, знову опинився в Америці, де після смерті батька (1711) успадкував його маєток у Молдені (Cooke's Point[159]), який вони із сестрою продали 1717 року. У 1720-1722 роках Кук працював заступником генерального скарбничого провінції за дорученням Генрі Лоу-молодшого, а від 1728 року офіційно займався юридичною практикою в окрузі Принс-Джорджес. Важливо, що деякі свої тексти починаючи з грудня 1728 року він підписував «поет-лауреат», але жодних документів, які підтверджували б цей титул, не знайдено.

Відомий Ебенезер Кук передовсім як автор вищезгаданої поеми, яку вважають першою американською сатирою, хоча він ще написав її продовження «Відроджене дур-зілля» [«Sot-Weed Redivivus»], видане 1730 року, незадовго до його смерті (1732). Продовження великої слави не здобуло, і про Кука довгий час згадували лише дослідники колоніальної мерілендської літератури, аж поки 1960 року уродженець цього штату Джон Барт не видав свій роман, назву якого запозичив у джентльмена Ебенезера Кука.

Цікаво, що Кук підготував «третю редакцію» поеми (досі загадкою лишається, чи була «друга редакція»), яку видав в Америці (Аннаполіс, 1731), зробив у ній понад 80 правок і повністю переписав останні тринадцять рядків, змінивши брутальне «Прокляття»[160] («Curse») першої версії на «Побажання» («Wish») мерілендському краю. Так, що фінал став такий:

І поки Вітру я чекав,

Таке ось Побажання склав,

Як, Хлопче, плисти за Океан,

Обачно продавай Товар там.

До Сплати перевір Барила,

Аби Барбоси не дурили,

І Крам, і Тютюн перевіряй;

Відтак Горя не ковтнеш, як я.

І хай в Краю цім, де та Гостинність —

Кожного Плантатора Властивість,

Торговців стрінуть добре всіх

І хай не ображають їх;

Хай радісно торгує там всяк

І кожен збільшує свій Скарб так.

Нині про поему написано доволі багато, але літературознавці досить по-різному трактують авторську ідею. Дослідник цього періоду Лео Лімей[161] слушно зауважує, що справжнім об'єктом сатири Кука було дурнувате переконання англійців, що Америка — то цілковито дикий край. Тобто твір варто розуміти як застереження, яке стало непотрібним, коли наприкінці життя автор став мешканцем Меріленду, саме тому він і змінив завершення поеми, а ще до опису Аннаполісу додав примітку: «Цей опис міста зроблений 20 років тому, і через це він не схожий на його нинішній стан».

Роберт Арнер[162] вважає, що в «Баришнику дур-зіллям» запропоновано сатиричний перегляд процесу американізації, а також пародію на попередні оптимістичні зображення Америки рекламного штабу, і в цьому ракурсі поему Кука найчастіше протиставляють книзі Джорджа Алсопа «Характер Провінції Меріленд» (1666). Натомість Роберт Міклас[163] стверджує, що Кук зумисно переніс вагу на ницість і підступність Америки, щоб відтінити те, що він тоді був цілковитим телепнем, якого міг обдурити будь-хто. Тобто насправді це доволі багатозначна поема, певне самовиправдання у формі висміювання чужих звичаїв і поведінки.

По суті, роман Джона Барта — це своєрідна біографія Ебенезера Кука (від народження до епітафії), де наявні в поемі деталі стали приводом для того, щоб домислити (а частіше — дофантазувати) все інше. Так, згадана в сатирі Кука один раз Джоан (дружина плантатора, який позичив Куку коней) стає для Барта приводом витворити цілу любовну лінію про повію Джоан, яка попливла за коханим в Америку, і об'єднати її історію з оповіддю служниці. Нічну розмову жінок («війну Хвойд») у поемі перетворено на дуель служниць, де названо 114 англійський і французьких синонімів до слова «повія»[164]. Окремі ситуації та фрази з поеми Кука Барт розкручує в сюжети й фабульні колізії, як-от з Річардом Совтером — тим самим «дворушним Архимником» з поетичного тексту. Барт у своєму романі поступово готує Ебенезера Кука до написання поеми. Кук пробує своє перо в інших жанрах, пише фрагменти про морську подорож і спорадично тренується писати взагалі, але в Розділі 26 другої частини подає вже більші шматки, а в Розділі 32 наводить значний уривок зі справжньої поеми «Баришник дур-зіллям».

Крім того, письменник звірявся, що хотів написати роман такий великий, щоб його назву надрукували упоперек корінця книги. Власне, тому художня біографія Кука (метаісторичний роман) обростає багатьма деталями й персонажами, хоча навала подробиць про тодішню політичну ситуацію відволікає від історії Ебенезера. Письменник розширює скупі відомості про добу філософськими дискусіями, побутовими замальовками Лондона і Меріленду, подробицями з життя піратів, повій і плантаторів.

Джон Барт розповідав, що хотів написати про свій рідний Меріленд ще й тому, що це один із межових штатів (під час Громадянської війни він розділився навпіл), а також припливно-відпливна місцевість, де межа між водою і сушею доволі сумнівна. Усе це робить Меріленд для письменника символом різних проміжних станів, онтологічних і персональних.

Ще одним наміром Барта було написати сюжет, вигадливіший за «Тома Джонса» Генрі Філдінґа: «Це один із романів, про який не хочеться думати, що він завершиться; і бажаєш, щоб він тривав і тривав. Коли його дочитуєш, то таке враження, що сам наближаєшся до кінця життя». Хоча Барт уточнював, що нині, зрозуміло, вже не можна писати так безпосередньо, це має бути формальний фарс. Пародіюючи Філдінґа, який пародіював сентиментальні романи Річардсона, Барт якраз наладновує подвійну оптику, зважаючи на яку і варто сприймати його роман.

Важливо, що роман Генрі Філдінґа, повна назва якого «Історія Тома Джонса, знайди», самим заголовком визначив дві головні сюжетно-тематичні пункти для Джона Барта: історія і таємниця народження. Знайдою в романі є Генрі Берлінґейм, відсутній в оригінальній поемі, і саме він дуже хоче дізнатися, хто його батьки. Стен Фоґель і Ґордон Слетгауґ[165] зауважують, що прізвище Берлінґейма (Burlingame) вказує на його значення в фабулі: burl («вузлик на нитці в тканині; наплив на дереві») підкреслює «плетіння й розплутування оповіді», a game («гра») свідчить сама за себе. Недарма Генрі, цей трикстер із незрозумілим походженням (таємниця якого розкривається наприкінці роману), принаймні вісім разів змінює свою подобу (роль та ім'я) в «Баришнику дур-зіллям».

Гайді Зіґлер[166] зауважує, що ще однією сюжетною лінією є пародійне дорослішання головного героя Ебенезера Кука, двійником якого є Генрі Берлінґейм. Обидва неспроможні мати нормальні сексуальні стосунки (тобто дорослішати): Ебен через моральні причини, Генрі — через фізичні. Джон Старк[167] зазначає, що роман — це пошук ідентичності: Кука як поета, Берлінґейма як сина. Загалом усі персонажі Барта мають проблеми з ідентичністю, ледь не кожного/кожну не впізнають і плутають з іншим/іншою, або вони через різні причини самі вдають із себе когось іншого. Проте шлях до себе не для всіх персонажів стає радісним і найчастіше завершується трагічно. Та й омріяна самоідентифікація переважно така ж неістинна, як і численні маски. Так, різні персонажі постійно кепкують з Кука-поета: чого варта тільки дискусія Ебена і Генрі про те, що до слова «місяць» немає рими, і те, як Берлінґейм невимушено вирішує цю проблему. Зважаючи на місце Ебенезера Кука в історії американської літератури, стає зрозумілим, що його поетичний шлях — доволі символічний, що першим зміг відчитати уважний Леслі Фідлер[168], який в рецензії на роман зазначив, що сприймає його як «довгий коментар про тяжке становище письменника в Америці».

Девід Моррелл зводить лінію Ебенезера Кука до руху від невинності (дівак) до досвіду (поет), і декілька дослідників зазначають, що ця тематика співзвучна роману Ґрема Ґріна «Тихий американець» (1955), де Олден Пайл також страждає через свою невинність у ворожому оточенні. Зважаючи на фразу Барта, що він спочатку думав, що пише про цінності, але виявилося, що писав про невинність, Річард Ноланд[169] справедливо припускає, що сексуальна невинність Кука може бути захисною реакцією супроти несвідомого визнання свого інцестуального бажання. Зворотною реакцією на це є закоханість Ебенезера в ту, яка втілює повну протилежність його цнотливості, — повію Джоан Тоуст. Тому деякі дослідники припускають, що Джон Барт запропонував свою версію «Кандіда» Вольтера, обігруючи популярну в 1960-х роках концепцію американця як «нового Адама» (висвітлену в книзі Річарда Льюїса 1955 року). Важливо, що в романі Барта Кук спочатку прагне оспівати Новий світ у поемі «Мерілендіада», але зрештою, побачивши, що навіть його родинний маєток перетворився на опійне кубло і бордель, пише нищівну сатиричну поему «Баришник дур-зіллям». Письменник, дослідивши архіви, зазначав, що тоді мерілендці найбільше боялися змов чужинців: французів, індіанців, католиків і загалом будь-кого, бо все це просто могло знищити провінцію. Тож незайманий Кук (virgin poet), що припливає підкорити «незайману землю» (virgin land) дивується, знаходячи «сраний в біса Меріленд», де відбувається гоббсівська війна «всіх проти всіх». На думку Евелін Ґлейзер-Ворер[170], автор у такий спосіб підриває саму ідею «американської мрії», яка базується на протиставленнях свободи і беззаконня та цивілізації і дикунства.

Однією з другорядних, але важливих ліній роману, що демонструє, як Джон Барт працює з історичними фактами, є легенда про Покахонтас. Барт дає дві версії цієї історії (Сміта і Берлінґейма), тоді як історичний Джон Сміт лишив доволі неоригінальну оповідку, щодо автентичності якої дослідники мають великі сумніви. Письменник наповнює твір оповідями й оповідачами, алюзіями, цитатами й ремінісценціями, загалом — інтертекстуальністю. Тому й історія для нього — це не факти, а оповідь, тобто історія як література, яку пишуть не переможці, а будь-хто. Як це сталося з Покахонтас, про яку багато писали, поки «правда» про неї остаточно забулася. Письменник неодноразово обігрує співзвучність англійських слів «story» та «history», які українською можна перекласти одним багатозначним словом «історія». В одному з інтерв'ю Барт зазначав, що, на його думку, «романіст, як і радянський історик, розглядає істину як доречну сировину і завжди маніпулює нею з прихованими мотивами».

Ця легенда — важливий для Барта сюжет про взаємодію чужинця (Сміта) з місцевими (Покахонтас) і про символічну перемогу чужого над іншим (бо історію розповідає Чужий), однак це перемога не ідеологічна, не силою, а «любов'ю». Прекрасний міф про те, що американці не знищили індіанців, а закохали їх у себе. Барт переосмислює це протистояння як зіткнення одних чужинців з іншими: англійців з плантаторами (по суті, колишніх англійців), де теж перемагає «любов», але вже не така, як у Джона Сміта й індіянки.

Роман Джона Барта — це гімн оповіді, де, за підрахунками Чарлза Гарріса[171], сімнадцять оповідачів розповідають двадцять п'ять історій. Письменник, захопившись переосмисленням старих романів (Свіфт, Стерн, Філдінґ, Смоллет, Батлер), водночас відзначав, що «Баришник дур-зіллям» лише «імітує форму Роману, написаного автором, який імітує роль Автора». Проте позірна вторинність і показова відмова від експериментаторства якраз і допомогли Барту створити свій непересічний роман. Парадоксальне самозречення автора й іронічна відмова від марнославства стали запорукою появи видатного тексту в американській постмодерністській літературі.

Максим Нестелєєв

Зміст

ЧАСТИНА І: ДОЛЕНОСНЕ ПАРІ ___ 5

1: Поета представлено та вирізнено з-поміж друзів ___ 7

2: Дивний і вартий уваги спосіб, у який Ебенезер здобуває освіту, та не менш дивні наслідки цієї освіти ___ 9

3: Ебенезера порятовано, і він слухає забавну оповідку, в якій ідеться про Ісаака Ньютона та інших знакомитих осіб ___ 19

4: Перше перебування Ебенезера в Лондоні, і що з того вийшло ___ 37

5: Починається друге перебування Ебенезера в Лондоні, під час якого нічого захопливого не відбувається ___ 56

6: Доленосне парі між Ебенезером і Беном Олівером та надзвичайні наслідки, до яких воно призвело ___ 62

7: Розмова між Ебенезером і шльондрою Джоан Тоуст та розповідь про Великого Самця «кровосісю» ___ 71

8: Ділова розмова межи принциповими людьми та які були її наслідки ___ 84

9: Аудієнція Ебенезера у лорда Балтимора та незвичайна пропозиція, із якою він звернувся до цього джентльмена ___ 99

10: Короткий опис пфальцграфства Меріленд, його походження та боротьби за виживання, що їх надав Ебенезеру гоститель ___ 107

11: Ебенезер повертається до товариства своїх приятелів, виявляє, що їх стало на одного менше, залишає їх ще на одного менше і думає думу ___ 128

ЧАСТИНА II: ШЛЯХ ДО МОЛДЕНУ ___ 137

1: Лауреат здобуває собі записник ___ 139

2: Лауреат вирушає з Лондона ___ 153

3: Лауреат взнає, хто насправді криється за ім'ям «полковник Пітер Сеєр» ___ 168

4: Лауреат слухає оповідку про останні пригоди Берлінґейма ___ 175

5: Берлінґеймова оповідка триває далі, аж поки оповідач не засинає ___ 184

6: Берлінґеймова оповідка триває далі; Лауреат читає уривок з «Особистого діяріуша сера Генрі Берлінґейма» та виголошує промову про природу невинності ___ 199

7: Берлінґеймова оповідка завершується; подорожні прибувають до Плімута ___ 214

8: Лауреат складає катрен і каляє плюндри ___ 224

9: Ще трохи віршів про мореплавство, складених у стайні таверни «Володар морів» ___ 230

10: Лауреат зазнає критики і ступає на борт «Посейдона» ___ 247

11: Відплиття з Альбіону: Лауреат у морі ___ 260

12: Лауреатова розправа про азартні ігри та його міркування про відносну шляхетність слуг і поетів-лауреатів. Бертран формулює анатомію витонченості та доводить свої тези ___ 280

13: Лауреат, якого накрило ціле море труднощів і перешкод, вирішує бути Лауреатом, але не раніше, ніж складе останні куплети про море ___ 299

14: Лауреат зазнає двох віроломних смертельних ударів по своїй репутації, стикається з піратством, спробою позбавити незайманості, заколотом, який таки довели до скутку, з убивством і приголомшливою бесідою двох капітанів, і все це на декількох сторінках ___ 319

15: Зґвалтування «Кіпріотки»; а також повість про Гіктопіка, короля аккомаків, і найбільша халепа, в яку Лауреат наразі вскочив ___ 337

16: Лауреат і Бертран, кинуті напризволяще й приречені втопитися, займають свої місця у небесному Пантеоні ___ 360

17: Лауреат зустрічається з королем анакостинів і дізнається, як же насправді зветься його острів в океані ___ 378

18: Лауреат платить за переправу через річку ___ 392

19: Лауреат уважно слухає розповідь свинарки ___ 398

20: Лауреат приділяє увагу тепер уже самій свинарці ___ 410

21: Лауреат і далі клопочеться побіля свинарки ___ 427

22: Лауреат ні на крок не наближається до своєї кінцевої мети, але й назад не відступає ___ 438

23: У спробах дошукатися суті речей Лауреат опиняється неподалік Молдену, до якого залишається рукою подати, але замість того, щоб туди потрапити, він ледь не падає до зірок ___ 451

24: Подорожні слухають розповідь про виняткове мучеництво отця Джозефа Фітцморіса з Товариства Ісуса: оповідку, що, як згодом виявиться, більше стосується справи, ніж здавалося спочатку ___ 460

25: Подальший уривок з «Таємної подорожі вгору Чесапіцькою затокою» капітана Джона Сміта: відкриття Дорчестера і як капітан уперше ступив на ту землю ___ 486

26: Подорож до Кембриджа та розмова, яку веде Лауреат на шляху до нього ___ 496

27: Лауреат стверджує, що правосуддя сліпе, і, озброївшись цим принципом, вершить суд ___ 511

28: Якщо Лауреат — Адам, тоді Берлінґейм — Змій-спокусник ___ 526

29: Нещасливий кінець, що спіткав мінгера Вільгельма Тіка, про який оповіла Лауреату Мері Манґамморі, Мандрівна Повія Дорсету ___ 535

30: Погодившись, що в людях немає нічого, опріч віроломства, хоча й необов'язково, щоб Jus est id quod cliens fecit, Лауреат бачить, нарешті, свій маєток на власні очі ___ 560

31: Лауреат домагається того, що стає жонатим чоловіком без жодного ущербку для своєї невинності ___ 578

32: Народження «Мерілендіади», але тому, хто явив її на світ, ведеться так само кепсько, як і в інших розділах ___ 596

33: Лауреат вирушає зі свого маєтку ___ 612

ЧАСТИНА III: МОЛДЕН ЗАСЛУЖЕНИЙ ___ 625

1: Поет зустрічає чоловіка, якому нічого втрачати, і потребує порятунку ___ 627

2: Усеосяжний любительський трактат з близнюкології, складений космофілістом Генрі Берлінґеймом ___ 640

3: Розмова, що відбулася між колишніми Лауреатами Меріленду, у якій належним чином викладено поневіряння, що їх довелося зазнати міс Люсі Роботем, і яка завершується твердженням настільки неправдоподібним, що подібне не так легко підшукати ___ 654

4: Поет перетинає Чесапіцьку затоку, але так і не потрапляє до порту призначення ___ 671

5: Неочікувані зіткнення і розгрішення у Лімбі ___ 686

6: Поки вирішується доля поета, він розмірковує над парочкою світських таємниць ___ 709

7: Як агатчвупси обирають собі короля ___ 721

8: Доля отця Джозефа Фітцморіса, єзуїта, прояснюється далі, що прояснює таємниці ще більш темні й тягітні ___ 739

9: Принаймні одна тягітна таємниця злегчується по тривалих злогах, але денного світла ще не бачить ___ 752

10: Мандрівна Повія Дорсету лише на підставі чуток розповідає історію того, як англізувався Біллі Ромлі ___ 765

11: Оповідку про Біллі Ромлі завершує свідок того, як той англізувався. Мері Манґамморі порушує питання, чи ж то дикунство причаїлося під покровом цивілізації, чи ж то сама цивілізація причаїлася під покровом дикунства, але відповіді на нього не дає ___ 783

12: Подорожні вирушають далі на північ до Черч-Кріка, Макевой перешляхетнює шляхтича, а Поет волею-неволею виявляється посвяченим у лицарі ___ 797

13: Спеціальні уповноважені Його Королівської Величності з водяних млинів і вітряків, маючи на мислі одмінні цілі, за різних обставин вдаються до алегорії ___ 808

14: Дружина мірошника двічі впадає в забуття, мірошник — один раз, а поет, який порівнює життя із безсоромним драматургом, жодного разу ___ 822

15: Переслідуючи різноманітні цілі, поет зустрічає роздичавілого чоловіка-дикуна і розанглізовану дружину-англійку ___ 834

16: Пропонується широке узагальнення щодо того, як зберегти культурну енергію, проілюстроване за допомогою риторики й необачності ___ 850

17: Уже відшукавши одну неочікувану родичку, поет слухає оповідку про неприступний замок і знаходить ще одного кревняка ___ 866

18: Поет питає себе, чи є хід історії людства рухом уперед, чи, може, це драма, чи рух назад, чи, може, він циклічний, чи хвилеподібний, чи вихороподібний, чи, може, йде він по спіралі, що завертає праворуч чи ліворуч, чи, може, він прямий і безперервний, чи ще якийсь інший. Висуваються певні доводи, але вони досить сумнівні й вичерпної відповіді не дають ___ 884

19: Поет прокидається від свого пекельного сну, щоб стати наяву перед судом Радаманта ___ 908

20: Поет розпочинає свій день у суді ___ 927

21: Поет здобуває свій маєток ___ 943

ЧАСТИНА IV: АВТОР ПЕРЕПРОШУЄ У ЧИТАЧІВ; ЛАУРЕАТ СКЛАДАЄ СВОЮ ЕПІТАФІЮ ___ 965

ДОДАТОК. БАРИШНИК ДУР-ЗІЛЛЯМ, АБО ПОДОРОЖ ДО МЕРІ-ЛЕНДУ (ЕБЕНЕЗЕР КУК ___ 985

ПІСЛЯМОВА. ОДИН БАРТ І ДВА КУКИ (МАКСИМ НЕСТЕЛЄЄВ) ___ 1009

Інформація видавця

БАРИШНИК ДУР-ЗІЛЛЯМ

Джон Барт

Переклад з англійської:

Максим Нестелєєв, Віталій Осика

Редагування: Ніка Чулаєвська

Коректура: Ірина Ніколайчук

Дизайн і верстка: Ірина Мамаєва

ТОВ «Темпора»

01030, Київ, вул. Б. Хмельницького, 32, оф. 4

Свідоцтво про внесення до державного реєстру:

ДК № 2406 від 13.01.2006.

Тел./факс: (044) 234-46-40

www.tempora.com.ua

Підписано до друку 19.10.2022.

Папір офсетний. Формат 60x90/16.

Гарнітура Narration SRB, Roboto Condensed.

Ум. друк. арк. 64,00. Обл.-видавн. арк. 70,40. Зам. № 22-053.

Надруковано ТОВ «Друкарня «Бізнесполіграф»,

02094, м. Київ, вул. Віскозна, 8

свідоцтво про внесення до Державного реєстру:

ДК № 2715 від 07.12.2006

Примітки до електронної версії

с. 48: <…> дув сильний [супрутній] => супутній вітер <…>

с. 152: <…> і з такою [силую] => силою вдарив своїм мечем <…>

с. 167: <…> своїм [існування] => існуванням зробити честь Вищому Розуму <…>

с. 256: А [тоді] => тобі не здається <…>

с. 495: <…> я б руку [відав] => віддав за те <…>

с. 759: [Еїе] => Еге ж, легкодухість <…>

с. 827: Вона віддала [це] => цей наказ настільки відкрито <…>

с. 916: Клянусь [орга ном] => органом святої Цецилії <…>

с. 922: Коли вони [прийши] => прийшли, Бертран не спав <…>

Примітки

1

195 см. (Тут і далі прим. перекладачів, якщо не вказано інше.)

2

П'ятірка — гра з м'ячем, коли ним б'ють об стіну на спеціальному корті, використовуючи рукавицю або ж голу долоню як ракетку. Гра була відома також як ручний теніс, й історично спочатку в неї грали між контрфорсами церковної будівлі.

3

Paille-maille (або pall-mall) — доволі поширена у XVI–XVII ст. колективна гра, у яку грали на галявині. Попередниця крокету.

4

Сквейлз — старовинна англійська гра, у якій диски, що лежать на краю столу або дошки, б'ють долонею, щоб потрапити у ціль у центрі столу або дошки.

5

Соломинки — гра, яка потребує фізичної вправності та розумових здібностей. Докупи звалені у довільному порядку тоненькі палички (соломинки) довжиною 7—15 см потрібно по черзі розбирати, не зачіпаючи при цьому решту.

6

Shove ha'penny (або shove halfpenny — англ. «штовхати півпенні») — гра на спеціально розкресленій дошці, на якій гравці почергово рухають (підштовхують) металеві диски або дрібні монети, щоб набрати певну кількість балів.

7

Карло Джезуальдо да Веноза (1560/1561/1566-1613) — італійський композитор. Увійшов в історію музики як автор мадригалів унікального хроматичного стилю.

8

Бути (гр.).

9

Джованні П'єрлуїджі да Палестрина (1525–1594) — італійський композитор епохи Відродження; найвизначніший представник римської композиторської школи. Творчість Палестрини суттєво вплинула на розвиток церковної музики, а його роботи часто розглядають як кульмінацію жанру церковної поліфонії періоду Ренесансу.

10

«Вольпоне, або Хитрий лис» (1606) — комедія Бенджаміна Джонсона, Вольпоне — один з найвидатніших образів грошолюба в англійській драмі кінця XVI–XVII ст.

11

«Про рух тіл по орбітах» (лат.) — таку назву, імовірно, мав рукопис Ісаака Ньютона, який він у 1684 році надіслав Едмонду Галлею, англійському астроному, математику і фізику.

12

Природне світло (лат.).

13

«Гудібрас» (1663–1678) — пародійна героїчна поема Семюеля Батлера, написана так званим «гудібрастичним віршем» — чотиристопним ямбом з парними римами. Бурлескний текст Батлера, де високим стилем описано низькі, побутові події, наслідував історичний Ебенезер Кук у своїй пародійно-героїчний поемі «Баришник дур-зіллям».

14

Райони Світового океану в північній та південній півкулях між 30–35° північної та південної широти відповідно, для яких характерні субтропічні океанічні антициклони зі слабкими вітрами і частими штилями. У XVI–XIX століттях, за часів вітрильного мореплавства, штилі викликали тривалі затримки суден, і через нестачу питної води доводилося викидати за борт коней, яких везли з Європи до Нового світу, звідси й назва цих широт.

15

«Посібник з метафізики» (лат.). У цій своїй головній філософській праці Генрі Мор піддав критиці декартівське ототожнення матерії з протяжністю, вважаючи головною характеристикою тілесної субстанції непроникність, просторову (сутнісну) протяжність зараховував до будь-якої, в тому числі до безкінечно духовної субстанції — Бога (ідея, що мала вплив на формулювання Ісааком Ньютоном його концепції абсолютного простору). В розділі 28 свого твору Мор вперше говорить про четвертий вимір простору, таким чином упереджуючи появу новітньої неевклідової геометрії.

16

Фраза належить уже згадуваному вище Джону Сміту. В оригіналі — «the filth and unclean tinctures of corporeity».

17

Іменна професура в Кембриджському університеті. Одна з найпрестижніших академічних посад у світі. Заснована у 1663 році преподобним Генрі Лукасом (1610–1663), англійським священником і політиком, випускником Кембриджського університету, членом парламенту в 1640–1648 роках. Офіційно затверджена указом короля Карла II 18 січня 1664 року.

18

Гідно подиву (лат).

19

Ревнивий естремадурець (ісп.). Персонаж однойменного твору, одного з дванадцяти оповідань Міґеля Сервантеса, виданих у 1613 році під загальною назвою «Повчальні оповідки» («Novelas Ejemplares»).

20

«Блазні» (фр.) — танець епохи Ренесансу з мечами на мелодію гальярди (старовинного французького й італійського танцю). Кожен танцівник повинен мати легкий меч або рапіру та невеличкий щит.

21

З івриту: Евен-Гаезер, Евен-Єзер — «камінь допомоги», місце битви між ізраїльтянами й філістимлянами, що згадується в Книзі Самуїловій.

22

Два миси, що окреслюють вхід у Чесапікську затоку — Кейп-Чарлз на півночі та Кейп-Генрі на півдні.

23

Бог чи природа (лат). Так Спіноза формулював свій пантеїзм.

24

Вірш Джона Мілтона з його філософсько-ліричного диптиха «L'Allegro» («Веселий») і «Il Penseroso» («Задумливий»).

25

Названа так на честь битви при Стейнкірку 3 серпня 1692 року між арміями Вільгельма III Оранського та маршала Люксембурґа в ході війни Ауґсбурзької ліги. Краватка Стейнкірк — це довга, вузька хустинка-краватка, яку носили звичаєм з військовим вбранням, зав'язана на неміцний вузол, вільні кінці перекручені й прибрані в петельку для ґудзика каптана або камізелі. Така мода була популярна серед чоловіків і жінок до 1720-х років.

26

До бою (фр.).

27

Між нами кажучи (фр.).

28

Земля Марії (лат.), тобто Меріленд.

29

Тут Ебенезер натякає на омонім, адже Меріленд англійською може звучати і як Merry Land, тобто Щаслива земля.

30

«За трапезою Господнею» (лат.). Початкові слова відомої булли, вперше виданої папою Урбаном V у 1363 році.

31

Позначення пуританських прихильників Парламенту під час Англійської громадянської війни. Уперше назва «круглоголові» зафіксована в 1641 році. Походить від короткої стрижки.

32

У країнах англо-американської правової системи судовий наказ, пов'язаний з перевіркою законності дії адміністративного органа.

33

Дослівно «удар милосердя». Останній удар, яким убивають тяжкопоранену людину чи тварину.

34

Судовий наказ про надання заперечень проти здійснення вимог, заснованих на публічному акті, особливо судовому рішенні.

35

Закон — це те, що подобається державцю (лат.).

36

Бакалавр мистецтв — академічний ступінь, що присуджується особі, що успішно закінчила курс наук в університеті й склала екзамени. Ця форма вживалася до середини XIX ст. замість більш широковживаної нині форми BA (Baccalaureus in Artibus), Bachelor of Arts.

37

З нічого (лат.).

38

«Іно — плачлива. <…> Іксіон — віроломний» (лат.). Цитата з твору Квінта Горація Флакка «Про поетичне мистецтво» (пер. Андрія Содомори).

39

Радамант — у грецькій міфології син Зевса і Європи. Після смерті став суддею в Аїді.

40

Ті, що розташовані на найвіддаленішій відстані; на межі смерті (лат.).

41

Хочеш бути моїм коркотягом? А? Хочеш провірчити мене, перш ніж я тебе вб'ю? (фр).

42

Проштрикни моє заткальце (фр).

43

Від лат. recto — лицьовий бік аркуша. Verso — зворотний бік аркуша.

44

Від лат. folio verso — на звороті листа. У сувої зовнішня частина, що не має тексту; у кодексі — зворотна частина аркуша, чому в сучасній книзі відповідають парні сторінки.

45

З погляду вічності (лат.). Згідно з Бенедиктом Спінозою, цей вираз описує універсальну й вічну істину, що не залежить від поточної дійсності.

46

В утробі (лат.).

47

Річ у подібній собі речі (лат.).

48

В. Шекспір «Гамлет» (пер. Леоніда Гребінки).

49

Імовірно, вигадана утопічна держава піратів, яку змальовано в четвертому, розширеному виданні (1726) книжки такого собі «капітана» Чарлза Джонсона (один з псевдонімів Даніеля Дефо) «Загальна історія грабунків і смертовбивств, вчинених найзнаменитішими піратами», що вийшла вперше в Лондоні 1724 року. За переказами, ця держава існувала в північній частині Мадагаскару впродовж двох-трьох десятиріч. Деякі історики висловлюють сумніви щодо її існування поза межами літературного вимислу.

50

Початок пасторальної поеми Джона Мільтона «L'Allegro» (1645).

51

Лондонська резиденція архієпископа Кентерберійського понад 750 років, розташована на південному березі Темзи, у районі Ламбет.

52

Скорочено A.M.D.G. — латинський девіз Товариства Ісуса (єзуїтів), який означає «Для більшої слави Божої».

53

Заради Бога (фр).

54

Якщо загину, то загину, для більшої слави Божої (лат.).

55

Марія Зірка Морська (лат.) — так у давнину й у католицькій традиції величали Діву Марію.

56

Strappado та escalera — різновиди диби; aselli — для цього виду катування бралася колода з видовбаною верхньою частиною, а посередині впоперек колоди був розташований загострений зверху брус, на який людину клали спиною, але так, щоб вона не могла торкатися дна; tabillas — середньовічна іспанська техніка катування, коли повільно за допомогою клинців і спеціальних стовпчиків стискаються і роздавлюються пальці ніг. «Залізна діва» — нібито середньовічне знаряддя катування, що являло собою залізну шафу, внутрішня поверхня якої була оббита гострими цвяхами.

57

І чого б це я став вбивати людину, таку віддану святій справі? (фр.)

58

Я сказав, що ви вже виявили свою відданість і вашу мудрість також: я довіряю Ніколсону не більше, ніж ви. Ну, а тепер «Діярій»! (фр.)

59

Обшукайте його на предмет зброї, а потім принесіть «Діярій»! (фр.)

60

Поговорімо без погроз…. У мене немає наказу, підписаного лордом Балтимором, та він мені й не потрібен. Ви ж визнаєте, що він не єдине джерело влади? Ну, а щодо моїх рекомендаційних листів, то я їх завжди ношу при собі… Вони, напевно, добре знайомі Томасу Сміту? (фр.)

61

Ви мсьє Кастен? (фр.)

62

Так само, як ви єзуїт, і я можу зробити стільки, аби очистити це місце від англійських протестантів, що Балтимору і не снилося. Хай живе Яків і Людовік, і принесіть вже мені той триклятий «Діярій»! (фр.)

63

Так, мсьє, зараз! Та якби ж то я знав, що ви… (фр.)

64

Я мав не менше сумнівів, ніж ви, але вони зникли. Це чуперадло, схоже, й справді віддане Балтимору, але він не католик: тож якщо він буде завдавати зайвого клопоту, я його вб'ю… (фр.)

65

Так, мсьє! Звичайно, я негайно ж принесу «Діярій»! (фр.)

66

Дозвольте ж мені подивитися на ту дивовижну книгу, заради якої я ризикував життям (фр.).

67

Чи не так? (фр.).

68

Латинське слово Purgatorio має спільний корінь з англійськими словами, що означають очищення кишківника. На це й натякає у своєму каламбурі Джон Сміт.

69

Ignatius vobiscum — нехай Ігнатій буде з тобою (лат.). Ідеться про Ігнатія Лойолу (1491–1556), іспанського католицького священника, теолога, святого, засновника Товариства Ісуса (ордену єзуїтів), його першого генерала. Et vobiscum diabolus — і нехай диявол буде з тобою (лат.). Тут обігрується фраза Dominus vobiscum — нехай Господь буде з тобою — стародавнє привітання і благословення, яке традиційно вживають священнослужителі західних християнських церков під час меси та інших літургій.

70

Людині властиво помилятися. Правосуддя повинно здійснитися, навіть якщо впадуть небеса (лат.).

71

Дивіться, ось знак. Передбачай кінець (лат.).

72

«Sleep ye now, my Laureate; in all thy orifices be my sins remembered!» Тут Берлінґейм переінакшив слова Шекспіра зі знаменитого монологу Гамлета «Чи бути, чи не бути», Дія 3, Сцена 1: «The fair Ophelia! — Nymph, in thy orisons Be all my sins remembered». «Згадай Мої гріхи в своїй молитві, німфо!» (пер. Леоніда Гребінки).

73

З латини: 1) неочевидне висловлювання (припущення чи здогад, які не випливають з очевидністю із загальновідомого чи встановленого раніше); 2) висновок, що не відповідає засновкам; нелогічний висновок.

74

«Закон — це те, що зробив клієнт», або «клієнт завжди правий» (лат.).

75

Французька лайка, де boîte може означати гніздо, лунку або інколи частину тіла, напр. «boîte à lait» — жіночі груди. Sèche — сухий. Яке тут може бути сухе гніздо або лунка, що водночас є частиною тіла, залишаємо здогадуватися читачеві.

76

Ні, звісно (фр.).

77

І я також (фр.).

78

Діти Зевса й фіванської царівни Антіопи. Амфіон — один із давньогрецьких музик, а Зефа, на відміну від брата, зображують простим і грубим пастухом. Одразу після народження братів-близнят за наказом їхнього дядька, фіванського царя Ліка, покинули напризволяще, і їх виховали пастухи. Змужнівши, брати захопили Фіви й убили злого володаря, а його дружину Дірке прив'язали до рогів лютого бика. Амфіон і Зеф оточили Фіви мурами (каміння, зачароване грою Амфіона на лірі, саме складалося в мури). Обидва брати відзначалися надзвичайною силою. В історичний час Амфіона і Зефа шанували у Фівах як місцевих героїв, «фіванських Діоскурів», тож у Барта чи Берлінґейма тут, вочевидь, помилка.

79

Покоївки (фр.).

80

З лат. «окремі фрагменти» (також окремі елементи чи рештки). Часто вживається для позначення фрагментів стародавньої поезії манускриптів та інших художніх творів і предметів культури, навіть решток древньої кераміки, що дійшли до нашого часу. Походить з вислову «disiecti membra poetae», яку вживав Горацій.

81

У процесі статевих зносин (іт.).

82

Між нами (фр.).

83

«Прийдіть, вірні» (лат.) — католицький різдвяний гімн, написаний латиною, відомий з другої половини XVIII століття.

84

Повна фраза — De gustibus et coloribus non est disputandum (лат. На колір і смак товариш не всяк).

85

Дуже приємно (фр.).

86

Запал (фр.).

87

Двозначність (фр.).

88

Звільнення від подання оголошення про шлюб (фр.).

89

Скоро (фр).

90

Так, що ладен з нею заручитися (фр).

91

Колишній (лат.).

92

Нічого не зрозуміти — значить пробачити (фр.).

93

Це чудово! Неперевершено! (фр.).

94

Частокіл (фр.).

95

Красень (фр.).

96

Дикуни (фр.).

97

Будь ласка (фр.).

98

Отак (фр.).

99

Неприступний (фр.).

100

Сімейство Едуард (фр.).

101

Мої друзі (фр.).

102

«Є сльози для біди» (лат.). Цитата з «Енеїди» Вергілія.

103

«Папе Сатан, папе Сатан алеппе!» (іт.) — перший рядок Пісні сьомої «Пекла» Данте Аліг'єрі. Цей рядок відомий тим, що його смисл нікому не зрозумілий. Можливо, це звертання до Сатани, як до верховної пекельної влади, але Вергілій, як видасться, розуміє ці загадкові слова.

104

Пекучий жар; запалення (давньогр.).

105

Індекс заборонених книг (лат.). Список публікацій, заборонених римо-католицькою церквою.

106

Щоб краще зрозуміти сенс цього слова, варто вдатися до так званої піраміди Фрайтаґа, що допомагає візуалізувати структуру класичного сюжету, яка в широкому варіанті складається з експозиції, зав'язки, розвитку дій, ускладнення, кульмінації, зміни напряму, згасання, розв'язки і завершення. У деяких місцях dénouement — це розв'язка, в інших — завершення. Будь-які секрети, питання чи загадки, що лишаються після розв'язки, вирішуються персонажами чи пояснюються автором у цій частині. Термін dénouement відомий в англійській літературі з 1705 року.

107

Полізти на рожен (ісп.).

108

Психоз удвох (фр.) — форма індукованої маячні, за якої однакові за змістом маячні ідеї спостерігаються у двох осіб.

109

Повна назва: Баришник дур-зіллям, або Подорож до Мері-Ленду. Сатира. У якій змальовуються Закони, Уряд, Судоустрій, Устій Країни, а також Будівлі, Бенкети, Веселощі, Розваги та П'яні Витівки Мешканців цієї Частини Америки. Написано Бурлескним Віршем. Ебен. Кук, Джент. ЛОНДОН: Надруковано і Продається Б. Бреґґом у Круку на Патерностер-роу. 1708. (Ціна 6 пенсів.)

110

Ідеться про Віргінські миси, першу землю на узбережжі Віргінії та Мері-Ленду (прим. авт.).

111

«До Бухти» — означає заякоритися в Гавані (прим. авт.).

112

Затока Піскато-вей — звичне місце, де наші Кораблі ставали на Котву в Мері-Ленді (прим. авт.).

113

Плантатори зазвичай носять одяг із Синього Полотна (прим. авт.).

114

Англ. treeple-tree. Так раніше називали шибеницю.

115

Каное — це Індіянський човен, вирізаний зі стовбура Тополі (прим. авт.).

116

Фетіда — морська німфа в давньогрецькій міфології; Сол — бог сонця в давньоримській міфології.

117

У Мері-Ленді дуже багато Вовків (прим. авт.).

118

Плантатори вважають, що всі невідомі їм Особи втекли від своїх Хазяїв (прим. авт.).

119

Пон — це Хліб із Кукурудзи (прим. авт.).

120

Маш — своєрідний пудинг нашвидкуруч з води і кукурудзяного борошна (прим. авт.).

121

Гоміні — страва з вареної Кукурудзи, яку їдять з Мелясою або Жиром з Бекону (прим. авт).

122

Сидр-пап — своєрідна їжа з Сидру та маленької порції Гоміні, подібна на нашу Вівсянку (прим. авт.).

123

Тоді була така Традиція, що Слуги мусили відбути чотири Роки підневільної Праці; після чого вони ставали свобідними (прим. авт.).

124

Це загальні Виправдання англійських Жінок, які продалися або були продані в Мері-Ленді (прим. авт.).

125

У цій Країні Ліжка стоять у кутку біля Коминка (прим. авт.).

126

Жаб називають Дзвіночками Віргінії, і вони (як у тій країні, так і в Мері-Ленді) упродовж Ночі дуже хрипло й невдячно шумлять (прим. авт.).

127

Kekicknitop — індіянський вислів, що означає «як справи?» (прим. авт.).

128

Ці Індіяни поклоняються Дияволу і моляться йому, як ми молимося Всевишньому Богові. Тому припускають, що Америку заселили люди зі Скіфії або Татарії, що Межує з Китаєм, бо Татарійці та Американці мають схожі Манери, Зброю й Уряди. Інші люди вважають, що Китайці першими заселили Вест-Індію; уявляючи, що Китай та південна частина Америки суміжні. Інші вважають, що Фінікійці, які були дуже вправними Моряками, спочатку заснували Колонію на Островах Америки і забезпечили Людей, що залишились там жити, Жінками й усім іншим Необхідним; до тих пір, поки Смерть або Кораблетроща перших відкривачів, або якесь інше Нещастя, не призвели до втрати Відкриття, яке було куплено Небезпекою перших Авантюристів (прим. авт.).

129

Пісарро — Людина, яка завоювала Перу; людина найкривавішої Вдачі, низька, зрадлива, зажерлива і мстива (прим. авт.).

130

Іспанський Берег (прим. авт.).

131

У деяких Коледжах є дуже поганий Звичай, коли Студентам дають A Groat ad purgandas Rhenes, який зазвичай витрачається на Donor (прим. авт.). Англійський професор Грем Фостер пояснює це темне місце так: «Срібний Грош» (Grey Groat) означає щось малоцінне чи взагалі нецінне. Так Крістофер Марло використав цю фразу в «Мальтійському євреї» (1589): «I'll not leave him worth a grey groat». І в примітках роз'яснено, що це дрібна срібна монетка, яка дорівнювала 4 пенсам. Вочевидь, раніше коледжі давали студентам гроші, щоб вони могли «purge the Rhine» («прочистити Рейн»), тобто позбутися статевого потягу, сходивши до повій. Вочевидь, фраза Кука «to purge his Head and Cleanse his Reines» — це каламбур на «purge the Rhine». «Reins» у фразі, напевно, походить від лат. «rēnēs», що означає «нирки, лоно, крижі». Відомо, що в античні часи нирки вважались «лоном почуттів і пристрастей». «Groat», імовірно, згодом став просто синонімом слова «гроші», адже ціна на послуги повій була вищою за 4 пенси, зокрема в романі Барта наведено суму 2–3 гінеї як типові тодішні розцінки.

132

На Переконання деяких Навчених Авторів, ведмеді живляться тим, що смокчуть Лапи (прим. авт.).

133

Фінікійці були найкращими й найсміливішими Мореплавцями Античності й справді єдиними людьми в колишні часи, які насмілювалися виходити у Відкрите Море (прим. авт).

134

Пастор стверджує, що в питанні Transubstantiation [Переісгочення] не слід покладатися на наші почуття й вірити їм, бо хоч Священний Хліб і має всі ознаки Хліба, втім, це Тіло Христове, і не Хліб, а Плоть і Кістки (прим. авт.).

135

В Окружному Суді Мері-Ленду мало хто з Мирових Суддів може писати чи читати (прим. авт.).

136

Ідеться про стародавній закон, за яким речі, які губили на території держави, конфіскувалися на користь монарха.

137

Такий Звичай у Плантаторів — спалювати на Багатті свої чи чужі Капелюх, Перуку, Черевики й Панчохи (прим. авт.).

138

Плантаторів зазвичай називають ім'ям Оронуко, бо вони вирощують Оронуко Тютюн (прим. авт.).

139

Кокруз — шляхетна Людина (прим. авт.).

140

Лоза Динь — так ми називаємо Рослину Диня (прим. авт.).

141

Атон — один із Поетичних Коней Сонця (прим. авт.).

142

Чинчі [Chinees] — різновид Паразитів, подібний до наших англійських Клопів (прим. авт.).

143

Дикі Індички в Мері-Ленді надзвичайно великі й мають добре м'ясо (прим. авт.)

144

Англ. froes — жінки, один із тодішніх варіантів вимови нідерл. vrouw та нім. Frau.

145

Succahana — це Вода (прим. авт.).

146

Ель, зварений у жовтні, надзвичайно відомий.

147

Гарбуз [Goad] росте на індіанській Лозі й подібний на Пляшку, коли він достигає, то стає порожнистим; цим користуються Плантатори, які п'ють з нього воду (прим. авт.).

148

Cardus, точніше Carduus benedictus, кнік бенедиктинський, або ж хрестовий корінь. Раніше вважався гарними ліками від багатьох хвороб. Згадується в комедії Шекспіра «Багато галасу з нічого» (1600), де його у вигляді настоянки рекомендують від застуди.

149

Цей Чолов'яга був Аптекарем, а став Адвокатом (прим. авт.).

150

Пранці [Yaws] — це Сифіліс (прим. авт.).

151

У володінні Мері-Ленду перебуває двадцять чотири Доми (прим. авт.).

152

За Законом цього Округу Позивач може виплатити Борг місцевим Товаром, що складається з продуктів його Плантації (прим. авт.).

153

Тут збирається флот, що відпливає на батьківщину (прим. авт.). Так індіанці називали місто Гемптон.

154

Автор не має наміру образити цим жодного з англійських Джентльменів, які там проживають (прим. авт.).

155

Morrell D. John Barth: An Introduction. — Pennsylvania: Pennsylvania State University Press, 1976.

156

Wroth L. «The Maryland Muse» by Ebenezer Cooke // Proceedings of the American Antiquarian Society 44 (October 1934).

157

Cohen E. Ebenezer Cooke: The Sot-Weed Canon. — Athens: University of Georgia Press, 1975.

158

Однак через те, що про це не лишилося жодних відомостей, деякі дослідники (і Барт в романі) вважають, що він народився в Америці.

159

За 15 кілометрів від цього мису вгору по річці Чоптанк розташоване американське містечко Кембридж, де народився Джон Барт.

160

Цікаво, що в знайдених чернетках передмови до перевидання поеми (імовірної «другої редакції») Ебенезер Кук звіряється, що цього «Прокляття» він не писав і його додав видавець.

161

Lemay L. Men of Letters in Colonial Maryland. — Knoxville: University of Tennessee Press, 1972.

162

Arner R. Ebenezer Cooke's «The Sot-Weed Factor»: The Structure of Satire // The Southern Literary Journal, Fall, 1971, Vol. 4, № 1.

163

Micklus R. The Case Against Ebenezer Cookes Sot-Weed // American Literature, May 1984, Vol. 56, № 2.

164

Зауважмо, що у французькому перекладі цих синонімів стало вдвічі більше, бо перекладач переклав і англійські синоніми, бажаючи цим, вочевидь, підкреслити багатство французької мови: ми також в українському перекладі використали не всі відповідники, тож багато чого лишилося «про запас». Це було єдине місце, де в українських перекладачів виникла запекла суперечка щодо того, що взяти, а що лишити і куди підставити. Отут би знищена «Моя матюкологія» Миколи Лукаша стала в пригоді, але принагідно дякуємо Лесі Ставицькій, якої, на жаль, також уже немає.

165

Fogel S., Slethaug G. Understanding John Barth. — Columbia: University of South Carolina Press, 1990.

166

Ziegler H. John Barth. — London & New York: Methuen, 1987.

167

Stark J. The Literature of Exhaustion: Borges, Nabokov, and Barth. — Durham: Duke University Press, 1974.

168

Fiedler L. John Barth: An Eccentric Genius //The New Leader, 44 (13 Feb. 1961).

169

Noland R. John Barth and the Novel of Comic Nihilism // Wisconsin Studies in Contemporary Literature, Vol. 7, № 3 (Autumn, 1966).

170

Glaser-Wöhrer E. An Analysis of John Barth's Weltanschauung: His View of Life and Literature. — Salzburg: Univ. Salzburg, Inst. f. Engl. Sprache u. Literatur, 1977.

171

Harris Ch. Passionate Virtuosity: The Fiction of John Barth. — Urbana: University of Illinois Press, 1983.

Content

Джон Барт
Баришник дур-зіллям

Частина І: Доленосне парі

Частина ІІ: Шлях до Молдену

Частина ІІІ: Молден заслужений

Частина IV: Автор перепрошує у читачів; Лауреат складає свою епітафію

Додаток Ебенезер Кук Баришник дур-зіллям, або Подорож до Мері-Ленду

Післямова Один Барт і два Куки

Зміст

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки