К. Дж. Сенсом

Метью Шардлейк. Розгін

УДК 821.111(410)-312.4

C-31

Dissolution by C. J. Sansom

Copyright © C. J. Sansom 2003

Сенсом К. Дж.

C-31 Метью Шардлейк. Розгін / К. Дж. Сенсом ; пер. з англ. Олена Фешовець. — Львів : Видавництво «Апріорі», 2023. — 408 с.

ISBN 978-617-629-795-6

УДК 821.111(410)-312.4

The translation of this title was made possible with the help of the Publishing Scotland translation fund.

Переклад зроблено за підтримки Publishing Scotland translation fund.

Publishing Scotland

Автор карти Ігор Щуров

Переклад здійснено за виданням:

Dissolution by С. J. Sansom / Pan Books an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers Limited Pan Macmillan,

20 New Wharf Road, London N1 9RR

Basingstoke and Oxford, 2011

All rights reserved

Усі права застережено

© Фешовець О., переклад, 2023

© Щуров І., карта, 2023

© Білінська М., обкладинка, 2023

© Видавництво «Апріорі», 2023

ISBN 978-617-629-795-6

Для спільноти письменників:

Джена, Люка, Мері, Майка Б., Майка Г.,

Роза, Вільяма й особливо Тоні, нашого

натхненника. Плавильний тигель.

І для Керолайн

Розділ перший

Я перебував у Сурреї в справах кабінету лорда Кромвеля, коли мені надійшов виклик. Землі ліквідованого монастиря були передані члену парламенту, на чию підтримку лорд Кромвель розраховував, але документи, що підтверджують право власності на деякі лісові угіддя, зникли. Знайти їх виявилося нескладно, і тоді я відгукнувся на запрошення члена парламенту провести кілька днів із його родиною. Перед поверненням до Лондона і виконанням своїх обов’язків я втішався коротким відпочинком, споглядаючи, як опадає останнє листя. У сера Стівена був новий цегляний будинок із чудовими пропорціями, і я запропонував господарю намалювати його дім; та до прибуття вершника встиг зробити лише кілька ескізів.

Молодий гонець вирушив із Вайтхолла пізно ввечері та прибув на світанку. Я відразу впізнав у ньому одного з особистих посланців лорда Кромвеля і з передчуттям тривоги розламав печатку міністра. У листі, підписаному секретарем Ґреєм, повідомлялося, що лорд Кромвель наказує мені негайно приїхати до Вестмінстера.

Колись перспектива зустрічі й розмови з моїм патроном, який тепер обіймав таку високу владну посаду, глибоко схвилювала б мене, але за цей останній рік я втомився; втомився від політики і судочинства, підлості людей і нескінченної плутанини їхніх хитрощів. І мене гнітило, що ім’я лорда Кромвеля, навіть більше ніж ім’я короля, тепер повсюдно наганяло страху. В Лондоні подейкували, що зграї жебраків розбігалися лише від звістки про його наближення. Не такий світ ми, молоді реформатори, мріяли створити, коли дискутували за тими нескінченними обідами у гостях один в одного. Колись ми з Еразмом[1] сподівалися, що віри й милосердя буде достатньо, аби владнати релігійні розбіжності між людьми. Однак тієї ранньої зими 1537 року дійшло до заколоту, щоразу більшої кількості страт і жадібної гризні за монастирські землі.

Восени дощило мало і дороги були ще в доброму стані, і хоч через своє каліцтво я не можу швидко їхати верхи, але до Саутварка добрався відразу після полудня. Провівши місяць у селі, Канцлер, мій старий добрий кінь, стривожився через шум і запахи, і я також. Під’їжджаючи до Лондонського мосту, я відвернув погляд від арки, де на довгих жердинах були настромлені голови страчених за зраду; чайки кружляли довкола і покльовували їх. Я завжди був бридливий, і навіть від ведмежих боїв не відчував утіхи.

Великий міст, як завжди, був переповнений людьми; багато хто з купців носив чорне в жалобі за королевою Джейн, яка два тижні тому померла від пологової гарячки. Купці закликали покупців до своїх крамниць на нижніх поверхах будинків, збудованих так щільно, що, здавалось, будь-якої миті вони можуть упасти в річку. На верхніх поверхах жінки знімали випрану білизну, бо темні хмари затягували небо із заходу. Вони пліткували і перегукувались одна з одною, і я, схильний до меланхолії, подумав про них, як про ворон, що каркають на високому дереві.

Я зітхнув, нагадуючи собі про обов’язки, які на мене чекають. Здебільшого за протекцією лорда Кромвеля у свої тридцять п’ять я мав успішну адвокатську практику і гарний новий будинок. І служити Кромвелю — означало служити задля Реформи[2], гідно в Божих очах; тоді я все ще вірив у це. І саме ця справа мала бути важливою, адже зазвичай завдання від нього надходили через Ґрея; верховного секретаря і головного вікарія — такі посади він тепер обіймав — я не бачив уже два роки. Я шарпнув віжки і скерував Канцлера до великого лондонського мурашника — крізь натовп мандрівників і купців, кишенькових злодіїв і майбутніх придворних.

Проїжджаючи повз Ладгейт-Хілл, я помітив прилавок, закладений яблуками і грушами, і, відчувши голод, спішився, щоб придбати кілька фруктів. Поки згодовував яблуко Канцлеру, мою увагу привернув натовп, близько тридцяти людей, що стояли на бічній вулиці, біля таверни, і схвильовано перешіптувались. Я припустив, що це якийсь схиблений підмайстер, який уявив себе пророком, начитавшись нового перекладу Біблії та мало що з нього зрозумівши. У такому разі йому краще остерігатися констебля.

Трохи осторонь від натовпу стояли один-двоє гарніше одягнених чоловіків, і серед них я впізнав Вільяма Пеппера, адвоката суду при Палаті розподілу майна, поруч із молодим чоловіком у вишуканому дублеті з розрізами. Зацікавившись, я спрямував до них Канцлера бруківкою, уникаючи стічної канави, наповненої сечею. Коли наблизився, Пеппер обернувся до мене.

— Ей, Шардлейку! Цього сезону мені бракувало вашої біганини по судах. Де ви пропадали? — він повернувся до свого супутника. — Дозвольте познайомити вас — Джонатан Мінтлінг, нещодавній випускник Колегії адвокатів і ще один щасливий новобранець у Палаті розподілу майна. Джонатане, представляю вам вельмишановного Метью Шардлейка, найкмітливішого горбаня в судах Англії.

Я вклонився молодикові, пропускаючи повз вуха нетактовну згадку Пеппера про моє каліцтво. Не так давно я взяв гору над ним у судовому процесі, адвокати ж — гострі на язик і завжди готові помститися.

— Що тут відбувається? — запитав я.

Пеппер засміявся.

— Там, у таверні, є жінка з якоюсь пташкою з Вест-Індії, яка, як кажуть, уміє балакати незгірше за англійця. Жінка її от-от винесе.

Вулиця вела вниз до таверни, тому, навіть попри свій низький зріст, я досить добре міг усе розгледіти. На порозі з’явилася товста стара жінка в засмальцьованій сукні, а в руках тримала залізну жердину на тринозі. На поперечці сидів найдивовижніший птах, якого я коли-небудь бачив. Більший за величезну ворону, птах мав короткий дзьоб, що закінчувався грізним гачком, а червоно-золоте оперення було таким яскравим, що на тлі брудно-сірої вулиці мало не засліплювало. Натовп підійшов ближче.

— Відійдіть, — пронизливим голосом закричала стара. — Я винесла Табіту, але вона не заговорить, якщо ви штовхатиметеся.

— Послухаймо, як вона говорить! — вигукнув хтось.

— Заплатіть мені за клопіт! — сміливо крикнула стара карга. — Якщо кожен із вас кине Табіті по фартингу, вона заговорить!

— Цікаво, що це за хитрощі, — фиркнув Пеппер, проте разом з усіма кинув монету до підніжжя жердини.

Стара визбирала монети з багнюки, а тоді обернулася до птаха.

— Табіто, — гукнула вона, — скажи: «Боже, бережи короля Гаррі! Упокой душу бідної королеви Джейн!»

Птаха, здавалося, не звертала на неї уваги, переступаючи на лускатих лапках і не зводячи скляного погляду з натовпу. А потім раптом вигукнула голосом, дуже схожим на жіночий: «Боже, бережи короля Гаррі! Упокой душу бідної королеви Джейн!»

Ті, хто стояв попереду, мимоволі зробили крок назад, і, піднявши шквал рук, натовп перехрестився. Пеппер присвиснув.

— Що скажете про це, Шардлейку?

— Я не знаю. Якийсь обман.

— Ще раз, — обізвався хтось зі сміливіших.

— Більше!

— Табіто! Скажи: «Смерть папі! Смерть римському єпископу!»

— Смерть папі! Римському єпископу! Боже, бережи короля Гаррі!

Істота розправила крила, так що люди затамували подих від тривоги. Я зауважив, що крила були жорстоко обрізані на половину довжини; птах уже ніколи не полетить. Він зарив гачкуватий дзьоб у грудях і почав чиститися.

— Підійдіть завтра до собору Святого Павла, — крикнула карга, — і почуєте більше! Розкажіть усім, кого знаєте, що Табіта, балакучий птах з Індій, буде там о дванадцятій. Привезена з перуанського краю, де сотні цих птахів сидять і гомонять у великому місті-гнізді на деревах! — І на цих словах, затримавшись тільки для того, щоб підібрати ще кілька монет, стара взяла жердину і зникла в таверні, а птах дико махав зламаними крилами, щоб утримати рівновагу.

Натовп розходився, схвильовано перемовляючись. Я повів Канцлера вулицею, Пеппер зі своїм другом ішли поруч.

У Пеппера не було звичної зарозумілості.

— Я чув про багато чудес із країни Перу, яку завоювали іспанці. І завжди думав, що не можна сприймати за правду навіть половини байок з Індій, але оце — Діво Пресвята!

— Це обман, — сказав я. — Хіба ви не бачили очі цього птаха? У них не було розуміння. І те, як птах замовк, щоб почистити пір’я.

— Проте він говорив, сер, — сказав Мінтлінг. — Ми це чули.

— Можна говорити, нічого не розуміючи. От якщо птах просто відповідав на прохання старої карги, повторюючи її слова, так як собака приходить на поклик свого господаря? Я чув, сойки вміють робити щось таке.

Ми дійшли до кінця вулиці й зупинилися. Пеппер вишкірився.

— Ну це правда, що люди в церкві реагують на латинські ритуали священників, не розуміючи їх.

Я знизав плечима. Такі настрої щодо латинської меси ще не були ортодоксальними, і я не хотів втягуватися в суперечки про релігію.

Я відкланявся.

— Ну, боюсь, мушу вас покинути. У мене зустріч із лордом Кромвелем у Вестмінстері.

На юнака це справило враження, а Пеппер доклав зусиль, щоб здаватися байдужим. Тим часом я, з іронічною посмішкою, видерся на Канцлера і спрямував його до натовпу. Адвокати — найбільші пліткарі, яких Бог коли-небудь оселяв у цьому світі, а моїм справам не зашкодить, якщо Пеппер розпатякає в судах про мою особисту авдієнцію у головного секретаря. Проте я не довго втішався, бо коли виїхав на Фліт-стріт, перші великі краплі впали на курну дорогу, а коли проїжджав попід аркою Темпл-Бар, сильний дощ хльостав мені в обличчя від поривів різкого вітру. Я рухався назустріч грозі, піднявши каптур плаща і міцно притримуючи його рукою.

Допоки я доїхав до Вестмінстерського палацу, дощ уже лився суцільним потоком. На шляху мені зустрілося кілька вершників, згорблених у своїх плащах, як і я, і ми гукнули одне одному, що промокли до нитки.

Кілька років тому король покинув Вестмінстер, переїхавши до великого нового палацу у Вайтхоллі, і тепер у Вестмінстері розміщувалися переважно суди. Суд Палати розподілу Пеппера був новою установою, яку створили для управління майном невеликих монастирів, ліквідованих торік. Лорд Кромвель зі свитою чиновників, кількість яких різко зросла, мали у Вестмінстері власні кабінети, тож місце було велелюдним.

Зазвичай у внутрішньому дворі товклися вбрані в чорне адвокати, що дискутували про рукописи, а по тихих закутках сперечалися чи плели інтриги державні чиновники. Але сьогодні дощ загнав усіх у приміщення, і двір був майже порожній. Лише декілька заляпаних болотом, бідно вдягнених чоловіків стояли, з’юрмившись, біля дверей Палати: колишні монахи з ліквідованих монастирів приходили просити про мирські парафії, обіцяні королівським законом. Черговий чиновник, мабуть, кудись вийшов — можливо, це був шановний Мінтлінг. Один старий із гордим обличчям усе ще мав на собі габіт цистерціанця, і дощ скрапував із його каптура. Поява в цьому вбранні біля кабінетів лорда Кромвеля не пішла б йому на користь.

Зазвичай колишні монахи мали жалюгідний вигляд, але ця група з жахом на обличчях дивилася туди, де кілька перевізників розвантажували два великі вози і складали їхній вміст уздовж стін, лаючи воду, що заливала їм очі та роти. Спочатку мені здалося, що вони привезли дрова для камінів, але, зупинивши Канцлера, я побачив, що перевізники розвантажують засклені скриньки, дерев’яні й гіпсові статуї та великі дерев’яні хрести, пишно різьблені й декоровані. Це були реліквії та символи з розігнаних монастирів, з поклонінням яким усі ми, хто вірив у Реформу, прагнули покінчити. Вивезені зі своїх почесних місць і згромаджені під дощем, вони нарешті позбавлені влади. Я придушив раптовий напад жалю і похмуро кивнув до групки монахів, перш ніж спрямувати Канцлера попід внутрішню арку.

У конюшнях я старанно витерся рушником, що подав мені конюх, і пішов до палацу. Показав лист від лорда Кромвеля вартовому, який повів мене лабіринтом внутрішніх коридорів, високо піднявши відполірований до блиску спис.

Він провів мене через великі двері, де стояло ще двоє охоронців, і я опинився в довгому вузькому залі, яскраво освітленому свічками. Колись це був бенкетний зал, а тепер уздовж заповнений рядами столів, за якими клерки в чорному розбирали гори листів. Старший із них, гладкий коротун із засмальцьованими чорнилом пальцями, метушливо підбіг до мене.

— Мілорд Шардлейк? Ви рано приїхали.

Я здивувався, звідки він мене знає, а тоді зрозумів, що йому сказали чекати на горбаня.

— Погода була гарною… дотепер. — Я подивився на свої промоклі панчохи.

— Головний вікарій наказав мені привести вас, щойно ви прибудете.

Він провів мене залом, повз клерків, що шелестіли паперами. Від вітерця, який ми здійняли ходою, мерехтіли свічки. Я усвідомив, яку велику павутину контролю розкинув мій господар. Представникам церкви і місцевої магістратури, кожен зі своєю мережею викажчиків, було наказано повідомляти про всі чутки щодо невдоволення чи зради; кожну з них розслідували за усією вимогливістю закону, і щороку покарання ставали суворішими. Уже зчинився один бунт проти змін у релігійній сфері; ще один може зруйнувати державу.

Клерк зупинився перед великими дверима в кінці залу. Він попросив мене зачекати, тоді постукав й увійшов, низько вклонившись.

— Метью Шардлейк, мілорде.

На відміну від передпокою, кабінет лорда Кромвеля був темний, лише один невеликий свічник на письмовому столі розганяв тіні похмурого полудня. Хоча більшість чоловіків на високій посаді прикрашали б стіни кабінету найбагатшими гобеленами, його кімната була обставлена від підлоги до стелі шафами, розділеними на сотні ящиків. Столи і скрині, завалені доповідями і реєстрами, стояли скрізь. У широкому каміні палахкотіло, потріскуючи, велике вогнище.

Спочатку я ніде його бачив. А тоді розгледів кремезну постать, що стояла біля стола в дальньому кінці кімнати. Він тримав у руках якусь скриньку і, презирливо насупившись, вивчав її вміст, його широкий вузькогубий рот опустився над важким підборіддям. Його щелепа нагадала мені велику пастку, яка щомиті могла розкритись і легко проковтнути цілу людину. Лорд Кромвель окинув мене поглядом і, як характерно для нього, миттєво змінившись на лиці, привітно всміхнувся і підняв руку на знак привітання. Я вклонився щонайнижче, поморщившись, бо після довгої їзди верхи спина затерпла.

— Метью, підійдіть сюди. — Глибокий, різкий голос був радісним. — Ви чудово впорались у Кройдоні; добре, що проблема з «Чорною фермою» розв’язана.

— Дякую, мілорде.

Підходячи, я помітив, що сорочка під мантією, отороченою хутром, була чорною. Він зловив мій погляд.

— Ви чули, що королева мертва?

— Так, мілорде. Мені жаль.

Я знав, що після страти Анни Болейн лорд Кромвель пов’язав свою долю із сім’єю Джейн Сеймур.

Він буркнув.

— Король засмучений.

Я опустив погляд на стіл. На мій подив, він був заставлений скриньками різних розмірів. Усі, здавалося, були із золота і срібла, а чимало з них — прикрашені коштовностями. Крізь старе заплямлене скло я розгледів клаптики тканини і рештки кісток, що лежали на оксамитових подушках. А в скриньці, яку тримав у руках Кромвель, був дитячий череп. Кромвель підняв її вгору і потрусив, усередині задеренчало кілька випалих зубів. Головний вікарій зловісно всміхнувся.

— Це вас зацікавить. Реліквії, які привезли спеціально для мене. — Він поставив скриньку на стіл і вказав на латинський напис спереду. — Погляньте на це.

— Barbara sanctissima, — прочитав я.

Я уважно глянув на череп. Кілька волосинок усе ще залишилися на маківці.

— Череп святої Варвари, — сказав Кромвель, ляснувши долонею по скриньці. — Незаймана дівчина, замордована батьком-язичником за часів Римської імперії. З Клюнійського монастиря в Лідсі. Найсвятіша реліквія. — Він нагнувся і взяв у руки срібну скриньку, оздоблену камінням, схожим на опали. — А тут — череп святої Варвари з Боксґроувського жіночого монастиря в Ланкаширі. — Він різко засміявся. — Кажуть, в Індіях є двоголові дракони. Ну а в нас — двоголові святі.

— Icyce. — Я вдивлявся в черепи. — Цікаво, хто це насправді?

Він ще раз засміявся, наче гавкнув, і міцно поплескав мене по плечу.

— Ха, оце мій Метью, завжди шукає розгадку. Саме той допитливий розум, який мені зараз потрібен. Моя людина з Палати розподілу в Йорку каже, що золота скринька з римського періоду. Але її переплавлять у горнилі Тауера, разом з іншими, а черепи викинуть на смітник. Люди не повинні поклонятися кісткам.

— Їх так багато.

Я глянув у вікно: дощ лився потоками, затоплюючи двір, у якому досі розвантажували вози. Лорд Кромвель перетнув кімнату і став біля вікна. Я зауважив, що, хоч він тепер лорд, який має право носити пурпур, проте все ще одягається у тому ж стилі, що і я, — чорна мантія і плоска чорна шапочка суддівських і клерикальних чиновників. Утім, шапочка була з шовкового оксамиту, мантія — обшита хутром бобра. У його довгому каштановому волоссі з’явилася сивина.

— Я наказав занести ці речі досередини, — сказав він. — Мені вони потрібні сухими. Наступного разу, коли палитиму зрадника-папіста, візьму трохи цієї деревини на дрова. — Він обернувся і похмуро всміхнувся до мене. — Тоді всі побачать, що єретик не кричить менше на вогнищі зі своїх святинь, а Бог не втрутиться, щоб загасити полум’я. — Вираз його обличчя знову змінився, став суворим. — Ходіть-но сюди, сідайте. Маємо з вами справу.

Він сів за стіл, різко вказавши мені на стілець навпроти. Я скривився від болю в попереку.

— Ви здаєтеся втомленим, Метью.

Він уважно глянув на мене своїми великими карими очима, їхній вираз постійно змінювався, як і обличчя, і тепер вони дивилися холодно.

— Трохи. Подорож була довгою.

Я окинув поглядом його стіл. Він був завалений паперами, деякі — з королівськими печатками, що виблискували на світлі свічок. Кілька маленьких золотих скриньок використовували як прес-пап’є.

— Добре, що ви знайшли документи на право власності на ті ліси, — сказав він. — Без них справа затягнулася б у канцелярії на роки.

— Документи були в колишнього скарбника монастиря. Він їх забрав, коли монастир ліквідували. Очевидно, місцеві селяни хотіли отримати ліс у спільне користування. Сер Річард запідозрив місцевого конкурента, але я почав зі скарбника, адже він був останнім, хто їх тримав.

— Чудово. Усе було логічно.

— Я вистежив скарбника в сільській церкві, де його призначили настоятелем. Він досить швидко визнав, що взяв документи, і віддав їх мені.

— Селяни заплатили тому колишньому монахові, поза сумнівами. Ви передали його в руки правосуддя?

— Він не брав грошей. Думаю, він хотів лише допомогти селянам, їхні землі бідні. Я подумав, що краще не зчиняти галасу.

Обличчя лорда Кромвеля стало суворим, і він відкинувся на спинку стільця.

— Він скоїв злочин, Метью. Вам слід було віддати його під суд як приклад для інших. Сподіваюся, ви не станете надто поблажливим. Тепер мені потрібні жорсткі люди, Метью, жорсткі люди. — Його обличчя раптом сповнилося гніву, який я розгледів навіть під час нашої першої зустрічі десять років тому. — Це не «Утопія» Томаса Мора — нація невинних дикунів, яка чекає тільки Божого слова для повноти свого щастя. Це жорстока держава, прогнила під впливом продажної церкви.

— Я знаю.

— Папісти вдаються до будь-яких засобів, щоб не дозволити нам збудувати християнську державу, і тому, присягаюся Божою кров’ю, я застосую будь-які засоби, щоб їх побороти.

— Мені прикро, що помилився у своїх судженнях.

— Дехто вважає, що ви справді поблажливий, Метью, — тихо сказав він. — Що вам бракує вогню і побожної ревності, навіть, можливо, вірності.

Лорд Кромвель мав звичку пильно заглядати в очі, не кліпаючи, аж ви відчуєте потребу опустити погляд. А тоді знову, піднявши голову, виявите, що ці суворі карі очі все ще пронизують вас. Я відчув, як стугонить моє серце. Я намагався тримати свої сумніви, свою втому в собі; безперечно, ні з ким не ділився.

— Мілорде, я є противником папізму, ним завжди і був.

Вимовляючи ці слова, я не міг не подумати про всіх тих, хто мусив давати таку саму відповідь перед ним під час допиту щодо їхньої відданості. Страх пронизав мене, мов спис, і я глибоко вдихнув, щоб заспокоїтися, сподіваючись, що він цього не помітить. За мить він повільно кивнув.

— Я маю для вас завдання, яке відповідає вашим талантам. Від цього може залежати майбутнє Реформи.

Він нахилився і взяв зі столу маленьку скриньку. Всередині, у центрі вигадливо вирізьбленої срібної колони, лежав скляний флакон із червоним порошком.

— Ось це, — тихо сказав він, — кров святого Панталеона, з якого язичники здерли шкіру живцем. З Девона. У день святого, казали монахи, кров ставала рідкою. Щороку сотні людей приходили побачити диво, повзли на руках і колінах і платили за привілей. Але гляньте. — Він обернув скриньку. — Бачите ту маленьку дірочку ззаду? Був ще один отвір у стіні, у якій встановлена скринька, і монах із піпеткою підливав у фіал маленькі крапельки підфарбованої води. І ось дивіться — свята кров, а точніше палена умбра, стає рідкою.

Я нахилився вперед і провів пальцем по отвору.

— Я чув про такі історії шахрайства.

— Ось що таке монашество. Обман, ідолопоклонство, жадібність і таємна вірність Папі Римському. — Він перевернув реліквію в руках, і крихітні червоні пластівці посипалися вниз. — Монастирі — це виразка в самому серці держави, і я випалю її залізом.

— Початок зроблено. Менші монастирі закриті.

— Це ледь шкрябнуло поверхню. Але з них ми отримали трохи грошей, а це розпалило апетит короля до захоплення великих монастирів, де є справжнє багатство. Двісті тих, що володіють шостою частиною багатства країни.

— Справді аж такі багаті?

Він кивнув.

— О так. Проте після заколоту минулої зими, коли двадцять тисяч бунтівників отаборилися на річці Дон, вимагаючи повернення своїх монастирів, я мушу діяти обережно. Король більше не примушуватиме до капітуляції, і він має рацію. Що мені потрібно, Метью, — це добровільна капітуляція.

— Але вони, звісно, ніколи…

Він криво всміхнувся.

— Є багато способів убити свиню. А тепер слухайте уважно, ця інформація є секретною. — Він нахилився вперед, говорив тихо і зосереджено. — Коли два роки тому перевіряли монастирі, я вимагав, щоб усе, що може їм нашкодити, ретельно записувалося. — Він кивнув на шафи, що стояли вздовж стін. — Це все там; содомія, блуд, зрадницьке проповідування. Таємно продане майно. І в монастирях у мене є щоразу більше інформаторів. — Він похмуро всміхнувся. — Я міг би стратити десяток абатів у Тайберні, але вичікував, далі тиснув, видавав нові суворі судові заборони, яких вони мусять дотримуватися. Тож залякав їх. — Він знову посміхнувся, а тоді раптом підкинув угору реліквію, схопив її і поклав серед своїх паперів.

— Я переконав короля дозволити мені вибрати десяток монастирів, на які зможу чинити особливий тиск. За останні два тижні я відрядив до монастирів підготовлених людей із пропозицією добровільно погодитися на розпуск: усім гарантовані пенсії, абатам — щедрі, а інакше — переслідування. Монастир Льюїса зі зрадницькими проповідями; Тичфілд, з якого пріор надіслав добірну інформацію про свою братію; Пітерборо. Після того як я змусив кілька монастирів добровільно розійтися, інші зрозуміють, що гра закінчилась, і підуть тихо. Я уважно стежив за переговорами, і все пройшло добре. До вчорашнього дня. — Він підняв лист зі свого столу. — Ви коли-небудь чули про монастир у Скарнсі?

— Ні, мілорде.

— І не було причини. Це монастир бенедиктинців у старому замуленому порту на березі Ла-Манш, на кордоні Кента і Сассекса. Він віддавна — осідок пороку, і згідно зі свідченнями місцевого мирового судді, який є одним із нас, абат задешево розпродує землі. Минулого тижня я послав туди Робіна Синґлтона все з’ясувати.

— Я знаю Синґлтона, — сказав я. — Виступав проти нього в суді. Вольовий чоловік. — Я завагався. — Проте, можливо, не найкращий адвокат.

— Ні, саме його вольовитість мені була потрібна. Конкретних доказів було небагато, і я хотів дізнатися, що він зможе витиснути з них. Для допомоги йому призначив фахівця з канонічного права, старого реформатора з Кембриджа на ім’я Лоуренс Ґудгепс. — Він порився у своїх паперах і передав мені листа. — Це я отримав від Ґудгепса вчора вранці.

Лист був нацарапаний нерозбірливим почерком, на аркуші паперу, вирваному з бухгалтерської книги.

Мілорде,

Я пишу поспіхом і надсилаю цей лист із хлопчиною з міста, оскільки тут нікому не довіряю. Мого комісара Синґлтона жорстоко вбили в самому серці монастиря, найжахливішим способом. Сьогодні вранці його знайшли на кухні в калюжі крові та з відрізаною головою. Це мусив зробити якийсь великий ворог Вашої Ясновельможності, та всі заперечують свою причетність. Церква спаплюжена, а велика реліквія Розкаяного Розбійника з її закривавленими цвяхами зникла. Я повідомив мирового суддю, і ми закликали абата тримати все в таємниці. Ми боїмося наслідків, якщо про це почують за межами монастиря.

Будь ласка, надішліть допомогу, мілорде, і скажіть, що мені слід робити.

Лоуренс Ґудгепс

— Вашого комісара вбили?

— Схоже на те. Старий, здається, нажаханий.

— Але якщо вбивця — монах, це лише наблизить розорення монастиря.

Кромвель кивнув.

— Знаю. Якийсь маніяк, якийсь усамітнений безумець, що нас ненавидить більше, ніж боїться. Проте ви бачите можливі наслідки? Я прагну, щоб ці монастирі здалися самі, як прецедент. Англійські закони й англійські традиції базуються на прецеденті.

— А це буде прецедент іншого ґатунку.

— Саме так. Удару завдано по владі короля — буквально. Старий Ґудгепс правильно зробив, наказавши тримати все в таємниці. Якщо історія набуде розголосу, подумайте, які ідеї вона підкине фанатикам і юродивим у кожному монастирі країни.

— А король знає?

Він знову важко втупився в мене.

— Якщо я скажу йому, він вибухне гнівом. Цілком імовірно, що вислав би солдатів і наказав би повісити абата на шпилі церкви. І на цьому настав би кінець моєму плану. Я мушу владнати все швидко і таємно.

Було зрозуміло, до чого він веде. Через біль у спині я покрутився в кріслі.

— Я хочу, щоб ви туди вирушили, Метью, негайно. Як головний вікарій, надаю вам усі повноваження комісара. Право віддавати будь-який наказ, отримувати доступ до будь-яких матеріалів.

— Хіба це завдання не буде більше пасувати досвідченому комісару, мілорде? Я ніколи не мав офіційних справ із монахами.

— Ви здобули в них освіту. Ви знаєте їхні погляди. Мої комісари — грізні чоловіки, та вони не відзначаються вишуканістю, а ця справа потребує делікатного поводження. Ви можете довіряти судді Копінґеру. Я ніколи з ним не зустрічався, однак ми листувалися, він переконаний реформатор. Але більше ніхто в місті не повинен про це знати. На щастя, Синґлтон не мав сім’ї, тому родичі нам не набридатимуть.

Я зробив глибокий вдих.

— Що ми знаємо про цей монастир?

Він розгорнув велику книгу. Я впізнав копію «Комперти» — звіт про монастирські візитації дворічної давнини, найбрудніші фрагменти з якого були зачитані в парламенті.

— Це великий монастир, заснований норманами, щедро наділений землями з прекрасними будівлями. Там мешкає лише тридцять монахів і не менше ніж шістдесят служок — вони повністю забезпечують себе, типові бенедиктинці. За словами комісара, церква понад міру оздоблена, заставлена фігурами святих, і вони мають — або мали — те, що, як стверджують, було мощами Розкаяного Розбійника, розіп’ятого з нашим Господом. Рука, прибита до шматка дерева, — як кажуть, частини його хреста. Очевидно, люди прибувають здалеку; вважається, що мощі зцілюють калік.

Він мимоволі поглянув на мою скручену спину, як це роблять усі, згадуючи калік.

— Ймовірно, мощі, про які говорив Ґудгепс.

— Так. Мої інспектори знайшли в Скарнсі гніздо содомітів, як доволі часто трапляється в тих брудних собачих будах. Старого пріора, який був головним винуватцем, відсторонили. Згідно з новим законом, содомія карається смертною карою, це добра больова точка. Я хотів, щоб Синґлтон з’ясував, яка ситуація з цією проблемою, а також дослідив продаж земель, про що мені писав Копінґер.

Я хвилю подумав.

— Каверзна ситуація. Заплутана.

Лорд Кромвель кивнув.

— Так і є. Ось чому мені потрібна розумна людина. Я надіслав доручення вам додому, з відповідними частинами «Комперти». Мусите вирушати вже завтра вранці. Цей лист написаний три дні тому, а ще три дні, ймовірно, витратите на дорогу. У цей період року долина Велд може перетворитися на драговину.

— До сьогодні осінь була суха. Доїхати можна за два дні.

— Добре. Слуг не беріть; і нікому не кажіть, окрім Марка Поера. Він усе ще мешкає разом із вами?

— Так. Він веде мої справи, коли мене немає на місці.

— Нехай він супроводжує вас. Я чув, у нього гострий розум, і дві сильні руки для вас не будуть зайвими.

— Але, мілорде, на нас може чигати небезпека. І, чесно кажучи, Марк не має великого релігійного запалу — він не зрозуміє, як багато всього на кону.

— Йому й не потрібно цього розуміти. Доки він лояльний і робить те, що ви йому кажете. І це може допомогти молодому Поеру повернутися до роботи в судах після того скандалу.

— Марк поводився по-дурному. Він мав би знати, що людина його рангу не може мати стосунків із донькою лицаря. — Я зітхнув. — Але він молодий.

Лорд Кромвель буркнув.

— Якби король довідався про його вчинок, то наказав би відшмагати. І щодо вас він повівся невдячно — за те, що ви знайшли йому роботу.

— Це був сімейний обов’язок, мілорде; важливий обов’язок.

— Якщо він добре зарекомендує себе в цій місії, я, можливо, попрошу Річа повернути його на посаду клерка — ту саму, яку я знайшов на ваше прохання, — підкреслено додав він.

— Дякую, мілорде.

— Тепер мені треба йти в Гемптон-Корт, спробую переконати короля повернутися до справ. Метью, подбайте про те, щоб усе залишилося в таємниці, перечитуйте листи з монастиря.

Він підвівся і, обійшовши стіл, поклав мені руку на плече. Це був добре відомий знак прихильності.

— Знайдіть винуватця швидко, але найголовніше — тихо.

Він усміхнувся, потім простягнув руку і подав мені мініатюрну золоту коробочку. Усередині був ще один фіал, крихітний і круглий, зі згустком блідої рідини, що хлюпалась об скло.

— Що ви про це думаєте, до речі? Можливо, вам вдасться з’ясувати, як це робиться. Я сам не можу.

— Що це?

— Чотириста років фіал стояв у Білстонському жіночому монастирі. Казали, що це молоко Діви Марії.

Я скрикнув з огидою. Кромвель засміявся.

— Мене вражає те, як вони собі уявляли процес отримання молока від Діви Марії. Але гляньте, його мусили нещодавно замінити, інакше воно не було б таким рідким. Я очікував побачити отвір у задній стінці, як у тій, іншій скриньці, та коробочка здається надійно замкненою. Що ви думаєте? Подивіться, скористайтесь оцим.

Він подав мені збільшуване скло, яке використовують ювеліри, і я оглянув коробочку, шукаючи крихітну дірочку, проте нічого не знайшов. Натискав і штовхав, шукаючи потайний механізм, а тоді похитав головою.

— Я не можу розгадати секрет. На вигляд вона повністю замкнена.

— Жаль. Я хотів показати її королю, це його потішило б.

Він підвів мене до дверей і відчинив їх, його рука все ще лежала на моєму плечі, аби клерки побачили, що він прихильний до мене. Та коли я виходив із кімнати, мій погляд знову привернули два оскалені черепи, відблиск свічок вигравав довкола стародавніх очних ям. Рука мого господаря все ще обіймала мене, тож треба було стримати тремтіння.

Розділ другий

На щастя, коли я покинув Вестмінстер, дощ припинився. У сутінках повільно доїхав додому. Слова лорда Кромвеля налякали мене. Я усвідомив, що звик бути в пошані; думка про втрату протекції змусила мене здригнутися, але ще більше налякали запитання лорда Кромвеля про мою вірність. Мушу слідкувати за тим, що говорю в судах.

На початку року я купив просторий новий будинок на Канцлер-лейн, широка вулиця названа на честь двору Його Величності та мого коня. Це була прекрасна кам’яна будівля з повністю заскленими вікнами і коштувала чимало. Двері відчинила Джоан Вуд, моя економка. Добра, жвава вдова, вона служила в мене кілька років і зараз тепло мене привітала. Вона любила опікуватися мною по-материнськи, а я не заперечував, навіть якщо вона іноді виходила за межі своїх обов’язків.

Я зголоднів і, хоч було ще рано, попросив її приготувати вечерю, а тоді пішов у вітальню. Я пишався кімнатою, дерев’яні панелі якої за чималі гроші розмалював класичним лісовим пейзажем. У каміні горіли поліна, а поруч, на табуреті, сидів Марк. Це було доволі дивне видовище. Він зняв сорочку, оголивши білі мускулисті груди, і пришивав до коміра агатові ґудзики з вишуканим різьбленням. З десяток голок, кожна з довгою білою ниткою, були встромлені в його гульфик, об’ємний за останньою модою. Я ледве стримав сміх.

Марк усміхнувся своєю звичною широкою усмішкою, показавши гарні зуби, трохи завеликі для його рота.

— Сер. Я чув, що ви приїхали. Посланець від лорда Кромвеля приніс пакунок і сказав, що ви повернулися. Вибачте, що не встаю, але не хотілося б, щоб якась із цих голок висковзнула.

Незважаючи на усмішку, його погляд був насторожений; якщо я бачив Кромвеля, цілком імовірно, що про його ганьбу згадали.

Пробурмотівши щось, я помітив, що його каштанове волосся коротко підстрижене; король Генрі, сам підстригаючись коротко, щоб приховати лисину, яка постійно збільшувалася, наказав усім при дворі наслідувати його приклад, і це стало модним. Новий стиль добре пасував Маркові, а я вирішив залишити довге волосся, бо воно краще личило до моїх вугластих рис обличчя.

— А Джоан не могла пришити?

— Вона готувалася до вашого приїзду.

Я взяв товсту книгу зі столу.

— Бачу, ти читав мого Макіавеллі.

— Ви сказали, що можна, задля розваги.

Зітхнувши, я опустився у своє м’яке крісло.

— І він тобі сподобався?

— Не дуже. Він радить своєму володарю вдаватися до жорстокості й обману.

— Він вважає, що ці речі необхідні для успішного правління і що заклик письменників-класиків до чеснот ігнорує життєві реалії. «Якщо правитель, який хоче діяти чесно, оточений недобросовісними людьми, його падіння неминуче».

Він відкусив шматочок нитки.

— Гірка приказка.

— Життя Макіавеллі було гірким. Він написав свою книгу після того, як князь Медічі, якому вона присвячена, віддав його на тортури. Краще нікому не розказувати, що ти її читав, якщо повернешся у Вестмінстер. Цього там не схвалять.

Він підвів очі, вхопивши натяк.

— Я можу повернутися? Чи лорд Кромвель…

— Можливо. Ми ще поговоримо за вечерею. Я втомився і хочу трохи відпочити.

Я насилу підвівся з крісла і вийшов із кімнати. Марку не зашкодить трохи помучитися.

Джоан добре попрацювала; у каміні яскраво палахкотіло вогнище, а на ліжку була підбита пухова перина. Свічка горіла на столі біля моєї найціннішої власності — примірника нового видання Біблії англійською мовою. Я відчув умиротворення, коли побачив її, — освітлена, у центрі кімнати, вона привертала увагу. Далі розгорнув книгу і провів пальцями по готичному друку, глянцева поверхня якого виблискувала у сяйві свічки. Поруч лежав великий пакет документів. Я розрізав кинджалом печатку, твердий віск розтріскався на червоні уламки і впав на стіл. У пакеті був лист із дорученням, написаний енергійним почерком Кромвеля, переплетений том «Комперти» і документи, що стосувалися візитації до Скарнсі.

Я постояв якусь хвилю, дивлячись через вікно з ромбічною решіткою у мій сад, оточений муром, тихий і спокійний у сутінках. Мені захотілося бути тут, у домашньому теплі й затишку, коли настане зима. Я зітхнув і ліг на ліжко, відчуваючи, як посмикуються, поволі розслаблюючись, втомлені м’язи спини. Завтра на мене чекала ще одна довга подорож, а щороку вони ставали дедалі важчими і болючішими.

Моє каліцтво виявилося, коли мені було три роки. Я почав вигинатися вперед і вправо, і жодні корсети не могли цього виправити. До п’яти років став справжнім горбанем, яким залишаюся і донині. Я завжди заздрив хлопчикам і дівчаткам біля нашої ферми, які бігали і бавились, а я міг лише пересуватися крабом, з чого вони і насміхалися. Іноді в сльозах скаржився Богові через цю несправедливість.

Мій батько мав багато акрів пасовищ для овець і ріллі поблизу Лічфілда. Для нього великим горем було те, що його син ніколи не зможе працювати на полі, адже я був його єдиною дитиною, яка вижила. Я відчував це тим більше, що він ніколи не дорікав мені за неміч; він просто одного разу тихо сказав, що коли через старість уже не зможе сам працювати на фермі, то призначить управителя, який, можливо, після його смерті працюватиме на мене.

Мені виповнилося шістнадцять, коли прибув управитель. Я пам’ятаю, як стримував образу, коли одного літнього дня в будинку з’явився Вільям Поер, великий темноволосий чоловік із рум’яним відкритим обличчям і сильними руками, що обхопили мою долоню мозолистою хваткою. Мене познайомили з його дружиною, блідим гарненьким створінням, і з Марком, тоді міцним кучерявим малюком, який чіплявся за її спідниці й вирячувався на мене, тримаючи в роті брудний палець.

На ту пору було вирішено, що я поїду до Лондона на навчання в Колегії адвокатів. Поширене явище серед тих, хто бажав фінансової незалежності для сина, — а той мав хоч краплину мізків, — відправити його вчитися на адвоката. Мій батько сказав, що знання законів дасть змогу мені не тільки заробляти гроші, але й наглядати за роботою управителя. Він думав, що я повернуся до Лічфілда, та цього не сталося.

Я прибув до Лондона 1518 року, через рік після того, як Мартін Лютер прикріпив свій виклик Папі на дверях церкви Віттенберзького замку. Пам’ятаю, як важко було звикнути до шуму, до натовпу — і передусім до постійного смороду — столиці. Але на заняттях і в помешканнях я швидко знайшов гарну компанію. То були дні протистоянь, фахівці із загального права виступали проти дедалі поширенішого застосування клерикальних законів. Я підтримував тих, хто доводив, що королівські суди втрачають свої виключні права — адже якщо предметом суперечки є зміст договору чи наклеп, що до того має архідиякон? Це було не просто цинічне бажання втрутитися в чужі справи; Церква, наче великий спрут, просунула свої щупальця в усі сфери життя країни — усе заради прибутку і без жодних на те підстав у Писанні. Я прочитав Еразма і побачив у новому світлі свою рабську прив’язаність до Церкви, яку переживав замолоду. У мене були особисті причини для особливої неприязні до монахів, а тепер переконався, що це було виправдано.

Я завершив навчання і почав налагоджувати контакти та вести справи. У мене виявився несподіваний дар до дебатів у суді, що створило добру репутацію серед найчесніших суддів. І наприкінці 1520-х років, якраз коли проблеми короля з Папою через розірвання його шлюбу з Катериною Арагонською почали викликати суспільний резонанс, мене познайомили з Томасом Кромвелем, колегою-юристом, який тоді швидко просувався на службі в кардинала Вулсі.

Я познайомився з ним в неформальному дискусійному товаристві реформаторів, яке збиралося в лондонській таверні, — таємно, адже багато книг, які ми читали, були заборонені. Він почав підкидати мені роботу з деяких державних відомств. І отак я ступив на свій майбутній шлях, їдучи позаду Кромвеля, поки він піднімався по кар’єрній драбині: замінив Вулсі й став секретарем короля, головним комісаром, головним вікарієм, увесь час приховуючи від суверена повну міру свого релігійного радикалізму.

Він почав звертатися до мене по допомогу з юридичних питань, які стосувалися тих, хто перебував під його заступництвом, — а він створював розгалужену мережу, — і я став одним із «людей Кромвеля». Тож коли чотири роки тому мій батько запитав у листі, чи зможу прилаштувати сина Вільяма Поера в одне з державних відомств, яким керував мій патрон, я вже міг це зробити.

Марк спланував свій приїзд на квітень 1533 року, щоб подивитися на коронацію королеви Анни Болейн. Йому дуже сподобалося це велике свято на честь жінки, яку згодом нас змусили вважати відьмою і блудницею. Тоді Маркові було шістнадцять, так само як і мені, коли я приїхав на Південь; невисокий, але міцної статури, з великими блакитними очима на гладенькому ангельському обличчі, яке нагадувало мені його матір, хоча в ясних очах світився пильний розум, який був його перевагою.

Зізнаюся, коли він уперше прийшов до мого дому, мені хотілось якомога швидше його позбутися. У мене не було бажання піклуватися in loco parentis про цього хлопця, який — я в тому не сумнівався — незабаром почне грюкати дверима і розкидати папери, і чиє обличчя та постать пробуджували в мені жаль, який відчував щодо рідного дому. Я уявляв, як мій бідолашний батько бажає, що Марк — його син замість мене.

Але в якийсь спосіб моє бажання позбутися його зникло. Марк був не тим грубим селюком, якого я очікував; навпаки, хлопець поводився тихо, шанобливо і мав навички гарних манер. Коли він помилявся щодо одягу чи етикету за столом, як це траплялося в перші дні, то вмів глузливо посміятися зі самого себе. Я влаштував його на посади молодшого клерка — спочатку в Казначействі, а потім у Палаті розподілу — і чув відгуки про нього як про сумлінного працівника. Я дозволяв йому приходити і йти, коли йому заманеться, і якщо він зі своїми колегами відвідував таверни і будинки розпусти, то вдома ніколи не був галасливим чи п’яним.

Як не дивно, я полюбив його і взяв за звичку обговорювати з цим тямущим юнаком деякі з найсуперечливіших законів чи фактів, з якими стикався. Якщо в нього і був недолік, то це лінь, але кілька різких слів зазвичай змушували його працювати. Образа на мого батька за те, що йому, мабуть, хотілося б бачити Марка своїм сином, змінилася моїм бажанням мати його за свого сина. Тепер я не був упевнений, що колись матиму власного сина, адже бідолашна Кейт померла від чуми 1534 року. Я досі носив траурний перстень на її честь, що було самовпевненістю з мого боку, адже якби Кейт вижила, вона напевно б вийшла заміж за іншого.

За годину Джоан покликала мене на вечерю. На столі стояв жирний каплун, з морквою і ріпою. Марк спокійно сидів на своєму місці, знову в сорочці й жилеті з тонкої коричневої вовни. Я помітив, що жилет прикрашало кілька агатових ґудзиків. Я проказав молитву і відрізав ніжку півня.

— Ну, — почав я, — можливо, лорд Кромвель дозволить тобі повернутися в Палату. Спочатку він хоче, щоб ти допоміг мені виконати завдання, яке він мені доручив, а далі побачимо.

Пів року тому Марк загравав із фрейліною королеви Джейн. Дівчині виповнилося лише шістнадцять, вона була надто молода і дурна для придворного життя, але туди її проштовхнули амбітні родичі. Зрештою, вона знеславила свою сім’ю, бо пішла блукати палацами Вайтхолла і Вестмінстера, доки не опинилась у Вестмінстерському залі, серед клерків й адвокатів. Там маленька розпусниця зустріла Марка, і все закінчилося любовними ігрищами в порожньому кабінеті. Згодом вона розкаялася і вибовкала про свою пригоду іншим дамам, а від них чутки дійшли до камергера. Дівчину відправили додому, а Марк опинився між молотом і ковадлом, коли його, розгубленого і наляканого, взялися допитувати високопосадовці королівського дому. Хоч я і злився на нього, але також співчував йому; зрештою, він був ще зовсім юний. Я попросив лорда Кромвеля втрутитися, адже знав, що він поблажливо ставився принаймні до таких проступків.

— Дякую, сер, — сказав Марк. — Я щиро шкодую про те, що сталося.

— Тобі пощастило. Люди нашого становища нечасто отримують другий шанс. І не після чогось такого.

— Знаю. Але… вона була зухвалою, сер. — Він ледь усміхнувся. — А я — лише плоть.

— Вона просто дурненька дівчинка. Могла б завагітніти від тебе.

— Якби це сталося, я одружився б із нею, якби наш статус дозволяв. Я не без честі, сер.

Я поклав до рота шматочок курятини і махнув на нього ножем. Це була давня дискусія.

— Ні, однак ти легковажний дурник. Відмінність у статусах — це все. Послухай, Марку, ти вже чотири роки на державній службі. Знаєш, як усе працює. Ми простолюдини і мусимо триматися свого місця. Люди низького походження, такі як Кромвель і Річ, піднялися високо на службі в короля, але тільки тому, що він їх обрав. І може позбутися за мить. Якби камергер переповів чутки королю, а не лорду Кромвелю, ти міг би опинитися в Тауері, а перед тим тебе відшмагали б, до кінця життя спотворивши шрамами. Знаєш, я боявся, що так може статися.

І справді, ця історія коштувала мені кількох безсонних ночей, хоч я ніколи йому про це не казав.

Він був пригнічений. Я вимив руки в невеликій чаші.

— Ну, цього разу все минулося, — сказав я м’якше. — Як щодо справ? Ти підготував документи на передачу майна Феттер-Лейн?

— Так, сер.

— Я гляну на них після вечері. Мушу ознайомитися ще з деякими документами. — Я відклав серветку і серйозно подивився на нього. — Завтра ми вирушаємо до південного узбережжя.

Я окреслив для нього нашу місію, хоч нічого не сказав про її політичну значущість. Маркові очі широко розплющилися, коли я розповів йому про вбивство; бездумний запал юності повертався до нього.

— Завдання може бути небезпечним, — попередив я. — Ми поняття не маємо, що там відбувається; мусимо бути готові до будь-чого.

— Бачу, ви стурбовані, сер.

— Це велика відповідальність. І, чесно кажучи, зараз волію залишитися тут, ніж їхати до Сассекса. Місцевість там, за Вілдом, безлюдна. — Я зітхнув. — Але, як Ісая, мусимо йти воювати за Сіон.

— Якщо ви досягнете успіху, лорд Кромвель вас добре винагородить.

— Так. І не втрачу його заступництва.

Він здивовано глянув на мене у відповідь, і я вирішив, що варто змінити тему розмови.

— Ти ніколи не бував у монастирі, чи не так?

— Ні.

— Ти ходив до гімназії, отже, не мав сумнівного привілею вчитися в церковній школі. Монахи ледве читали на латині, щоб самостійно зрозуміти зміст стародавніх фоліантів, з яких нас навчали. Добре, що я мав певні вроджені здібності, інакше був би таким самим неписьменним, як Джоан.

— Чи справді монастирі такі зіпсовані, як про них розповідають? — запитав Марк.

— Ти вже читав «Чорну книгу», з витягами з візитацій, тепер вона всюди є.

— Як і більшість жителів Лондона.

— Так, люди люблять слухати байки про розпутних монахів. — Я замовк, коли Джоан принесла заварний крем. — Але так, вони зіпсовані, — продовжив я, коли вона пішла. — Правила святого Бенедикта — а я про них читав — приписують життя, присвячене молитві й праці, окремішньо від світу і лише з найнеобхіднішим для життя. Однак здебільшого ці монахи мешкають у великих будівлях, в оточенні служок, отримують щедрий дохід зі своїх земель, уражені всіма можливими пороками.

— Кажуть, картузіанці жили аскетично і співали радісні гімни, коли їх везли в Тайберн виймати нутрощі.

— О, кілька орденів живе нужденно. Проте не забувай, що картузіанці загинули, тому що відмовилися визнати короля главою Церкви. Усі вони хочуть, щоб повернувся Папа. І тепер, здається, один із них скоїв убивство. — Я зітхнув. — Мені жаль, що тобі доведеться бути причетним до цієї справи.

— Людям честі не слід боятися небезпеки.

— Завжди слід боятися небезпеки. Ти все ще відвідуєш уроки фехтування?

— Так. Учитель Ґрін каже, що я дуже добре справуюся.

— Чудово. На безлюдних дорогах скрізь є настирливі жебраки.

Якусь хвилю він мовчав, задумливо дивлячись на мене.

— Сер, я вдячний, що можу повернутися на роботу в Палату, але шкода, що це така клоака. Половина земель належить Річардові Річу та його друзякам.

— Ти перебільшуєш. Це нова установа; очікувано, що зверхники принесуть користь тим, хто дарує їм свою лояльність. Саме так працює добра влада. Марку, ти мрієш про ідеальні світи. І мусиш бути обережним із тим, що говориш. Ти знову читав «Утопію» Мора? Кромвель процитував її мені сьогодні.

— «Утопія» дає надію на краще становище людини. А італійці кидають у відчай.

Я вказав на його жилет.

— Ну, якщо хочеш бути схожим на утопістів, мусиш поміняти цей вишуканий одяг на звичайну верету. До речі, що зображено на цих ґудзиках?

Він зняв жилет і подав мені. На кожному ґудзику було вирізьблено чоловіка, який в одній руці тримає меч, друга його рука обіймає жінку, а поруч із ними — олень. Робота виконана майстерно.

— Я купив їх дуже дешево на ринку Святого Мартіна. Агат фальшивий.

— Це я бачу. Та що означає це зображення? О, знаю, — вірність. Адже олень — символ вірності. — Я повернув йому жилет. — Ця мода на символічні зображення, які потрібно розгадувати, мене втомлює. У світі вистачає реальних таємниць.

— Але ви самі малюєте, сер.

— Якщо з’являється вільний час. Проте намагаюся, у міру свого скромного таланту, зображати людей точно і просто, як майстер Гольбейн. Мистецтво має розкривати таємниці нашого буття, а не ще більше їх приховувати.

— Хіба ви не носили такі оздоби замолоду?

— Тоді не було моди на такі речі. Можливо, раз чи двічі. — На думку мені спала фраза з Біблії. Я процитував її з легким сумом. — «Коли я був дитиною, думав як дитина, міркував як дитина. Коли ж я став мужем, покинув те, що дитяче»[3]. Ну, мушу йти до своєї кімнати, маю багато що прочитати.

Я силувано припіднявся, і Марк підскочив, щоб допомогти мені встати.

— Я дам собі раду, — роздратовано сказав я, сіпнувшись, коли спину пронизав різкий біль. — Розбуди мене вдосвіта. Попроси Джоан приготувати ситний сніданок.

Я взяв свічку і піднявся сходами. Попереду чекали складніші головоломки, ніж малюнки на ґудзиках, і я потребував будь-якої допомоги, яку могло б дати вивчення доброго англійського друкованого слова.

Розділ третій

Наступного ранку ми виїхали на світанку; другого листопада, у День всіх померлих. Після вечірнього читання я добре виспався і виїхав у кращому гуморі; мене охопило душевне піднесення. Колись я був учнем монахів; згодом став ворогом усього, що вони обстоювали. А тепер мені доведеться заглибитись у гущу їхніх таємниць і корупції.

Я вмовляв і підштовхував сонного Марка впродовж сніданку, і нарешті ми вийшли на вулицю. За ніч погода змінилася: здійнявся сухий пронизливий вітер зі сходу, заморозивши багнисті колії на дорозі. На очі навернулися сльози, коли ми вирушили в дорогу, закутані в найтепліші хутра, надягнувши товсті рукавиці, піднявши каптурі плащів для верхової їзди і низько опустивши їх на обличчя. На поясі я повісив кинджал, який зазвичай носив лише як прикрасу, але сьогодні вранці нагострив на кухонному бруску. У Марка був свій меч, двофутове лезо з лондонської сталі, гостре, як бритва, придбане на його власні заощадження для уроків фехтування.

Марк сплів долоні люлькою, щоб допомогти мені вибратися на Канцлера, бо самотужки я не міг піднятися в сідло. Він вискочив на Рудоногого, свого міцного чалого коня, і ми вирушили в дорогу, навантажені дорожніми торбами з одягом і моїми паперами. Марк усе ще був напівсонним. Він зсунув каптур і почав пригладжувати своє нечесане волосся, смикаючись від вітру, що знову куйовдив його.

— Клянуся сином Божим, холодно.

— Ти забагато просидів у теплих кабінетах, розніжився, — сказав я. — Мусиш загартуватися.

— Думаєте, випаде сніг, сер?

— Сподіваюсь, що ні. Сніг може затримати нас на багато днів.

Ми проїхали містом, яке щойно прокидалося, і ступили на Лондонський міст.

Глянувши вниз по течії, повз грізний масив Тауера, я побачив великого океанського карака, пришвартованого біля Собачого острова, його важкий ніс і високі щогли розпливалися там, де сіра річка зустрічалася з сірим небом. Я вказав Маркові на судно.

— Цікаво, звідки воно прибуло.

— Сьогодні люди мандрують у країни, про які наші батьки навіть не мріяли.

— І повертаються з дивовижами. — Я подумав про чудного птаха. — Нові дивовижі та, можливо, нові хитрощі.

Ми переїхали через міст. На другому кінці, біля пірсів, лежав розбитий череп. Обдзьобаний дочиста птахами, він упав зі своєї жердини, розлетівшись на шматки, які лежатимуть там, доки мисливці за сувенірами або відьми, що шукають амулети, не підберуть їх. Свята Варвара в кабінеті Кромвеля, а тепер ця реліквія земного правосуддя. Я з тривогою подумав про прикмети, а тоді дорікнув собі за забобонність.

Дорога, що вела на південь від Лондона, була доволі доброю і проходила через поля, які годували столицю, тепер бурі й спустілі. Небо було спокійне й молочно-біле, стояла погода. Опівдні ми зупинилися біля Елтема пообідати, а потім швидко перетнули Північні схили, і перед нами, аж до туманного горизонту, простягнувся старезний ліс Вілду — поміж голими кронами дерев виднілися вкраплення ялин і сосен.

Дорога звузилася, тепер вона йшла між крутими лісистими схилами, густо всипана опалим листям, невеликі стежки відбігали до віддалених селищ. Повз нас проїхав лише один випадковий возій. Надвечір ми добралися до маленького торгового містечка Тонбрідж і повернули на південь. Ми були насторожі, остерігаючись грабіжників, та все, що побачили, — це стадо оленів, які паслися вздовж догори. Коли ми повернули за ріг, дурні створіння видерлися на схил і зникли в лісі.

Западали сутінки, коли з-за дерев почувся церковний дзвін. Зробивши ще один поворот, ми опинилися на єдиній вуличці села, убогому поселенні з хатами під соломою, але з красивою норманською церквою, а поруч із нею — заїздом. Усі вікна церкви були заставлені свічками, крізь вітражі пробивалося яскраве сяйво. Дзвін дзвонив безперестанку.

— Служба за всіх померлих, — зауважив Марк.

— Так, усе село молитиметься в церкві, щоб випросити полегшення померлим у чистилищі.

Ми повільно їхали вулицею, маленькі білоголові дітлахи підозріло визирали з дверей. Дорослих зустрічалося небагато. З відчинених дверей церкви до нас долинали літургійні наспіви.

За тих часів День усіх померлих був одним із найбільших свят у календарі. У кожній церкві парафіяни збиралися, щоб послухати месу і помолитися за рідних і друзів, допомогти їм визволитися з чистилища. Церемонію вже позбавили королівської влади, і невдовзі вона стане забороненою. Дехто казав, що це жорстоко — відбирати в людей розраду поминання. Але, безсумнівно, набагато краще усвідомлювати, що твої рідні, згідно з Божою волею, перебувають у раю або в пеклі, аніж вірити, що вони в чистилищі, — місці, де муки й біль терпітимуть віками.

Ми силувано спішилися біля заїзду і прив’язали коней до огорожі. Будівля — як усі інші, тільки більша; подекуди болото і лоза з тиньком пообсипалися, високий солом’яний дах опускався до вікон першого поверху.

Усередині вогнище горіло в круглій решітці посередині підлоги, як за давніх часів. Стільки диму наповнювало кімнату, скільки й виходило через круглий димар нагорі. Кілька бородатих старожилів, що грали в кості, зацікавлено поглядали на нас із напівмороку. До нас підійшов товстун у фартуху, гострим поглядом оцінивши наші дорогі хутра. Я запитав про нічліг і вечерю, і він запропонував нам одне і друге за шість пенсів. Ледве розбираючи його сильний, гортанний акцент, я зумів збити ціну до чотирьох. Перепитавши дорогу до Скарнсі, замовив теплий ель і сів біля вогнища, тим часом Марк вийшов пригледіти за кіньми.

Я зрадів, коли він повернувся, бо втомився від того, що на мене витріщалася групка старих. Я кивнув їм, але вони відвернулися.

— Які суворі погляди в цієї компанії, — прошепотів Марк.

— Не часто вони бачать мандрівників. І, поза сумнівами, місцеві вірять, що горбані приносять нещастя. Ой, так думає більшість людей. Не раз зауважував, як чоловіки хрестилися, коли я підходив, хоч на мені гарний одяг.

На вечерю нам подали жирну тушковану баранину з міцним елем. Баран, поскаржився Марк, мертвий віддавна. Поки ми їли, до таверни увійшла групка сільських жителів, усі в найкращому одязі; святкова служба вочевидь закінчилася. Вони сиділи разом, перемовляючись серйозними голосами. Час від часу місцеві озиралися на нас, і ми побачили ще більше допитливих поглядів і неприязних облич.

Я зауважив, що трьох чоловіків у далекому кутку селяни неначе також ігнорували. Вони були грубими на вигляд, з пошарпаним одягом і неохайними бородами. Я бачив, як вони розглядають нас; не витріщаючись відкрито, як селяни, а кидаючи косі погляди.

— Бачите цього високого хлопця? — прошепотів Марк.

— Клянуся, що це лахміття з монашої ризи.

Найбільший чоловік, потворний велетень зі зламаним носом, був одягнений в обірваний одяг із товстої чорної шерсті, і я справді побачив на його спині бенедиктинський каптур. Хазяїн, єдиний, хто поводився ввічливо з нами, підійшов, щоб знову наповнити келихи.

— Скажіть мені, — тихо запитав я, — хто ці троє?

Він буркнув.

— Лобурі з монастиря, ліквідованого минулого року. Знаєте, що зараз діється, сер. Король каже, що невеликі монастирі мають розігнати, і монахам дають інші місця, але служок виганяють на вулицю, жебракувати. Оці хлопці тиняються тут останній рік — для них немає роботи. Бачите того худого, йому вже відрізали вуха. Стережіться їх.

Я озирнувся і побачив, що в одного з них, високого худорлявого хлопця зі світлим скуйовдженим волоссям, не було вух, лише дірки зі шрамами навколо, — штраф за фальшування. Безсумнівно, він узявся з якимись місцевими карбувати монети і виготовляти погані підробки із золота.

— Ви їх сюди впускаєте, — сказав я.

Він забурчав.

— Не їхня провина, що їх викинули. Їх та сотень інших.

Тоді, відчувши, що, можливо, сказав забагато, хазяїн поспіхом відійшов.

— Мені здається, саме час іти відпочити, — сказав я, узявши свічку зі столу.

Марк кивнув, ми допили свій ель і попрямували до сходів. Коли ми проходили повз монастирських служок, мій плащ випадково торкнувся одягу велетня.

— Тепер тобі не пощастить, Едвіне, — голосно сказав один із них. — Мусиш торкнутися гнома, щоб повернути собі удачу.

Вони пирснули зі сміху. Я відчув, як Марк обернувся і поклав мою руку на свою.

— Ні, — шепнув я. — Не переймайся. Ходімо нагору!

Я злегка підштовхнув його вгору хиткими дерев’яними сходами до кімнати під солом’яним дахом, де наші торби лежали на низеньких ліжках, а безліч щурів розбіглося, зачувши кроки. Ми сіли й скинули чоботи. Марк був сердитий.

— Чому ми мусимо терпіти образи цих селюків?

— Ми серед неприязного населення. Жителі долини Вілд усе ще папісти, священник у цій церкві, ймовірно, щонеділі каже їм молитися за смерть короля і повернення Папи.

— Я думав, що ви раніше не бували в цих краях.

Марк простягнув ноги до широкої металевої труби димоходу, що тягнулася через центр кімнати до даху, — єдиного джерела тепла.

— Постараємося не замерзнути. Я не бував тут, але після повстання розвідники лорда Кромвеля надсилали звіти з кожного графства. У мене в торбі є копії.

Він обернувся до мене.

— Чи це іноді не втомлює? Завжди потрібно думати, коли розмовляєш із незнайомцем, щоб нічого не зірвалося з язика, бо ворог оберне твої слова на зраду. Раніше такого не було.

— Зараз найгірші часи. Проте все зміниться на краще.

— Коли всі монастирі закриють?

— Так. Тому що Реформі нарешті нічого не загрожуватиме. І тому, що тоді лорд Кромвель матиме достатньо грошей, щоб захистити державу від вторгнення і зробити багато доброго для людей. У нього великі плани.

— Після того як люди з Палати візьмуть свою частку, чи вистачить навіть на те, щоб купити цим мужлаям унизу нові плащі?

— Вистачить, Марку. — Я говорив щиро. — Великі монастирі мають незліченні багатства. І що вони дають бідним, незважаючи на їхній обов’язок доброчинності? Колись у Лічфілді я бачив натовпи знедолених, що обступали ворота монастиря в дні милостині, дітей в лахмітті, що штовхаються і копаються за кілька фартингів, які їм простягають крізь ґрати. У ті дні мені було соромно йти до школи. Отака це була школа. Ну а тепер кожна парафія матиме добрі школи, і вони утримуватимуться з королівської казни.

Він нічого не сказав, лише запитливо підвів брови.

— Заради Бога, Марку, — кинув я, раптом роздратований його скептицизмом. — Забери ноги від комина. Вони смердять гірше за вівцю.

Він ліг на ліжко, упершись поглядом у солом’яне склепіння даху.

— Я дуже сподіваюся, що ви маєте рацію, сер. Але робота в Палаті змусила мене засумніватися в доброчинності людей.

— У нерозкаяній масі є закваска благочестя. Вона робить свою справу, повільно. І лорд Кромвель є її частиною, попри всю його жорсткість. Повір, — лагідно додав я.

Але навіть говорячи це, згадав похмуру втіху лорда Кромвеля, коли він казав, що спалить священника разом із його ідолами, і знову побачив, як він трясе ту скриньку з дитячим черепом.

— Віра рухає гори? — за хвилю спитав Марк.

— Божі цвяхи, — гаркнув я, — раніше молоді були ідеалістами, а старі — циніками, тепер же навпаки. Я надто втомився, щоб далі сперечатися. На добраніч.

Я почав роздягатися; неохоче, бо не люблю, щоб люди бачили мою недугу. Але Марк, з властивою йому делікатністю, повернувся спиною, поки ми роздягались і надягали на себе нічні сорочки. Утомлено я заліз на своє провисле ліжко і погасив свічку. Проказав молитви. Однак ще довго лежав у темряві без сну, прислухаючись до рівного дихання Марка і метушні щурів у соломі, які повернулися в центр кімнати, до комина, де було найтепліше.

Як завжди, я не сприйняв цього всерйоз, але погляди, які селяни кидали на мій горб, і зауваження абатського лобуря завдали мені болю. Він жалюгідно вселився у мої нутрощі, пригнітивши попереднє піднесення. Усе життя я намагався відмахуватися від таких образ, хоча в юності мені часто хотілося лютувати і кричати. Я бачив багато калік, чиї душі були так само скручені, як і тіла, через тягар образ і глузування, яких вони зазнавали; які дивилися на світ з-під насуплених брів й оберталися зі зневажливою лайкою на адресу дітей, що кричали їм услід на вулицях. Краще було спробувати не звертати на це уваги, жити життям, яке допускав Господь.

Проте пам’ятав один випадок, коли це було неможливо. То була мить, яка визначила мою долю. Мені було п’ятнадцять, я навчався в катедральній школі в Лічфілді. Як старшого учня, моїм обов’язком було відвідувати недільну літургію, а іноді й прислуговувати. Літургія здавалася мені прекрасною подією після довгого тижня, проведеного за книгами в намаганнях зрозуміти грецьку і латину, яку нам поганенько викладав брат Ендрю, товстий катедральний монах, охочий випити.

Собор був яскраво освітлений, свічки мерехтіли перед вівтарем, статуями і прекрасно розписаною хресною перегородкою. Я більше любив ті дні, коли не прислуговував священнику, а сидів із громадою. За перегородкою священник промовляв месу латиною, яку я розумів, його слова відлунювали, коли громада відповідала.

Тепер, коли традиційну месу вже давно не служать, важко передати відчуття втаємниченості, яке вона викликала: пахощі ладану, натхненні латинські вірші, передзвін дзвонів, коли хліб і вино урочисто підносились і, як вірили всі, перетворювалися в устах священника на справжнє тіло і кров Ісуса Христа.

Останній рік мою душу дедалі більше переповнював релігійний запал. Спостерігаючи за обличчями пастви, спокійними й шанобливими, я бачив Церкву як велику спільноту, що об’єднує живих і мертвих, хоча б на кілька годин перетворюючи людей на слухняну отару Великого Пастиря. Я відчував себе покликаним служити цій отарі; і, як священник, міг би стати провідником для своїх побратимів, заслужити їхню повагу.

Брат Ендрю невдовзі звільнив мене від ілюзій. Тремтячи від важливості того, що хотів йому сказати, я шукав нагоду порозмовляти з ним у його маленькому кабінеті за шкільною кімнатою. Був кінець дня, і брат Ендрю сидів за столом, вивчаючи пергамент, його очі почервоніли, чорний габіт заплямлений чорнилом та їжею. Запинаючись, я розповів йому, що вірю у своє покликання і сподіваюся стати новіцієм, щоб згодом висвятитися.

Я очікував, що він запитає мене про мою віру, та він лише зневажливо підняв пухку руку.

— Хлопче, — сказав він, — ти ніколи не зможеш стати священником. Невже ти цього не розумієш? Не варто гаяти мого часу на таку розмову.

Його сиві брови з досади зсунулися.

Він не голився; біла щетина стирчала, мов іній, на його товстих червоних щоках.

— Але я не розумію, брате. Чому ні?

Він зітхнув, обдавши моє обличчя запахом перегару.

— Дорогий Шардлейку, ти знаєш із Книги Буття, що Бог створив нас за своїм образом, чи не так?

— Звісно, брате.

— Щоб служити Церкві, ти повинен бути схожим із цим образом. Кожен, хто має видиму хворобу, навіть всохлу кінцівку, не кажучи вже про такого великого кривого горба, як у тебе, не може бути священником. Як ти зможеш стати посередником між звичайними грішними людьми і величчю Бога, коли твоя форма набагато гірша за їхню?

Я відчув, мовби раптом мене скував лід.

— Так неправильно. Це жорстоко.

Обличчя брата Ендрю почервоніло.

— Хлопче, — закричав він, — ти сумніваєшся у вченні Святої Церкви, з давніх-давен? Ти прийшов до мене і просиш бути висвяченим на священника! Якого священника, єретика-лоларда?

Я подивився на нього — на його брудний, заплямований їжею габіт, його щетинисте обличчя, червоне і насуплене.

— Отже, я мушу бути схожим на вас, так? — вибухнув я, перш ніж подумав.

З ревом він зірвався на ноги і вліпив мені у вухо.

— Ти маленький горбатий грубіяне, геть звідси!

Я вибіг із кімнати, голова дзвеніла. Він був надто огрядний, щоб мене переслідувати (наступного року він помер від приступу), і я вискочив із собору та пошкутильгав додому темними провулками, принижений. Неподалік від свого дому присів на перелаз і подивився на захід сонця: зелене буяння весни немовби насміхалося з мене. Якщо Церква мене не прийме, мені нікуди буде йти, я був самотній.

І раптом, коли я сидів у сутінках, Христос заговорив до мене. Саме так це сталося, інакше описати не можна. Я почув голос у голові, він долинав зсередини, але не був моїм. «Ти не самотній», — промовив голос, і раптом велике тепло, почуття любові та спокою охопили мою душу. Не знаю, чи довго сидів, глибоко дихаючи, однак той момент змінив моє життя. Сам Христос заспокоїв мене, всупереч словам Церкви, які мали б бути Його словами. Ніколи раніше я не чув цього голосу, і хоча сподівався, стоячи навколішки у молитві того вечора і впродовж наступних тижнів і років, що почую його знову, але більше ніколи не чув. Мабуть, раз у житті — це все, що нам дається. Багатьом навіть цього не дано.

Ми виїхали на світанку, до того як пробудилося село. Я все ще був у похмурому настрої, і ми говорили мало. Мороз посилився, укривши інеєм дорогу і дерева, але, на щастя, снігу ще не було, коли ми виїхали із села, знову опинившись на вузькій дорозі між високими лісистими схилами.

Ми їхали цілий ранок і день, нарешті ліс порідшав, і перед нами розкинулись оброблені поля, а за ними — Південні пагорби. Стежка повела нас схилом угору, на якому паслися кошлаті вівці. З вершини пагорба ми побачили море, що поволі котило сірі хвилі. Праворуч від нас припливна річка прорізала низькі пагорби, сягаючи моря через велику заболочену смугу. З болотом межувало невелике містечко, а за милю від нього височів величезний комплекс будівель із старовинного жовтого каменю, серед якого домінувала велика норманська церква, завбільшки майже така сама, як і катедральний собор, і оточена високою стіною.

— Монастир Скарнсі, — сказав я.

— Господь благополучно провів нас через наші випробування, — сказав Марк.

— Думаю, попереду їх буде ще більше, — відповів я.

Ми повели втомлених коней униз схилом, якраз коли з моря почало задувати дрібним снігом.

Розділ четвертий

Обережно зійшовши з пагорба, ми вийшли на дорогу, що вела до міста. Коні нервувалися, ухиляючись від лапатих сніжинок, що летіли їм у морди. На щастя, коли ми приїхали, сніг перестав падати.

— Провідаємо мирового суддю? — запитав Марк.

— Ні, мусимо сьогодні прибути в монастир; якщо знову почнеться сніг, нам доведеться залишитися тут на ніч.

Ми пройшли брукованою головною вулицею Скарнсі, де верхні поверхи старовинних будинків нависали над дорогою, і весь час трималися одного боку, щоб не потрапити під вміст вилитого нічного горщика. Ми зауважили, що штукатурка багатьох будинків облупилась, а крамниці мають жалюгідний вигляд. Кілька перехожих кинули на нас зацікавлені погляди.

Ми добралися до міської площі. З трьох боків її оточували зруйновані будинки, проте четвертий був широкою кам’яною пристанню. Колись вона, поза сумнівами, виходила в море, але тепер стояла перед болотом, порослим очеретом, похмурим і безлюдним під сірим небом, зі змішаним запахом солі та гнилі. Прокладений крізь мул канал, яким міг проплисти лише невеликий човен, довгою стрічкою простягався до моря, сталевої смуги за милю звідси. Ген на болоті ми побачили низку ослів, зв’язаних докупи мотузками, а група чоловіків укріплювала берег каналу камінням, яке діставали з кошиків на спинах тварин.

Вочевидь нещодавно відбулася якась розвага, бо кілька жінок стояли і балакали на протилежному боці площі, біля міського стовпа, довкола якого валялися гнилі фрукти й овочі. На табуреті, сиділа повна жінка середнього віку, її ноги були заковані в колодки, а одяг заляпаний розбитими яйцями і грушами. На ній був трикутний ковпак із намазаною буквою «С», що означало «сварлива». Тепер вона здавалася досить веселою, коли брала з рук однієї з жінок кухоль елю, однак її обличчя було в синцях і набряках, а почорнілі очі — напівзаплющені. Побачивши нас, вона підняла кухоль і всміхнулася. На площу вибігла групка дітей, що, хихикаючи, несли стару гнилу капусту, але одна з жінок відмахнула їх рукою.

— Ідіть геть, — вигукнула вона із сильним і гортанним акцентом, як у сільських жителів. — Дружина Томаса засвоїла урок і тепер дасть своєму чоловікові спокій. Її відпустять за годину. Досить!

Діти відступили, викрикуючи образи з безпечної відстані.

— Здається, тут у них досить м’які звичаї, — зауважив Марк.

Я кивнув. На лондонських стовпах ганьби досить часто кидають гострі камені, що вибивають зуби й очі. Ми виїхали за місто в напрямку монастиря. Дорога пролягала вздовж болота — зарослів очерету і застояних калюж. Мене дивувало, що крізь таке смердюче баговиння були прокладені стежки, але так мало бути, адже без них люди й тварини, яких ми бачили, могли б заблудитися.

— Колись Скарнсі був перспективним морським портом, — зауважив я.

— Мул і пісок заболотив цю місцевість років за сто. Не дивно, що місто тепер бідне; цим каналом ледве пропливає рибальський човен.

— З чого вони живуть?

— Риболовля і фермерство. Контрабанда теж, насмілюся сказати, із Франції. Їм однаково доводиться сплачувати орендну плату і внески в скарбницю монастиря, щоб утримувати цих ледачих трутнів-монахів. Порт Скарнсі був дарований як трофей одному з лицарів Вільгельма Завойовника, а той пожертвував бенедиктинцям землю і побудував монастир. Звісно, оплачено англійськими податками.

З боку монастиря, гучно в тихому повітрі, пролунало бамкання дзвонів.

— Вони побачили, що ми під’їжджаємо, — сказав Марк зі сміхом.

— Мають бути гострозорими. Якщо це не одне з їхніх чудес. Божі рани, ці дзвони гучні.

Бамкання тривало, поки ми під’їжджали до мурів, і шум відлунював у моєму черепі. Я втомився, і до кінця дня спина сильніше розболілась, тож тепер їхав, схилившись на широку спину Канцлера. Я випростався; від самого початку мені було потрібно справити солідне враження в монастирі. Тільки тепер зміг оцінити увесь масштаб монастиря. Стіни, облицьовані гіпсом із галькою, мали дванадцять футів заввишки. Загороджена територія тягнулася від дороги до самого краю болота. Трохи далі виднілася велика сторожова брама норманського періоду, і ми побачили, як на дорогу виїхав віз, навантажений бочками і запряжений двома великими ваговозами. Ми стримали коней, і віз із гуркотом помчав повз нас у напрямку до міста, а візник торкнувся капелюха на знак вітання.

— Пиво, — зауважив я.

— Порожні бочки? — спитав Марк.

— Ні, повні. Монастирська броварня має монополію на постачання пива до міста. Вони можуть встановлювати ціну. Це записано в монастирському статуті.

— Отже, якщо хтось і нап’ється, то завдяки святому пиву?

— Досить поширене явище. Норманські засновники забезпечили монахам комфорт в обмін на довічні молитви за їхні душі. Усі виявилися задоволеними, за винятком тих, хто за все це платив. Дякувати Богу, ці дзвони стихли. — Я зробив глибокий вдих. — Ну, їдьмо. Нічого не говори, слідуй за мною.

Ми під’їхали до вартівні, величезної будівлі, оздобленої різьбленими геральдичними звірами. Ворота були зачинені. Глянувши вгору, я побачив, як із вікна на першому поверсі хтось визирнув і швидко зник. Я зліз із коня і почав гримати в маленькі бічні ворота, встановлені поруч. За кілька хвилин вони відчинилися, і перед нами з’явився високий огрядний чоловік із лисою, наче яйце, головою, у засаленому шкіряному фартуху. Він вирячився на нас.

— Що вам треба?

— Я королівський комісар. Прошу відвести нас до абата, — сказав я холодно.

Він глянув на нас підозріливо.

— Ми нікого не чекаємо. Це закритий монастир. Маєте документи?

Я засунув руку в кишеню плаща і подав йому документи.

— Монастир Святого Доната Скарнсійського належить бенедиктинському ордену. Це не закритий орден, люди можуть приходити і йти, залежно від бажання абата. А можливо, ми не в тому монастирі, — саркастично додав я.

Мужлай різко глянув на мене, ковзнувши поглядом на папери, — було зрозуміло, що він не вміє читати, — і повернув їх назад.

— Ви збагатили їх на кілька п’ятен, друже. Як ви називаєтеся?

— Баґґе, — пробурмотів він. — Попрошу провести вас до превелебного абата.

Він відступив убік, і ми в’їхали через ворота, опинившись у широкому просторі під колонами, що підтримували вартівню.

— Прошу зачекати.

Я кивнув, і він потупотів геть.

Я пройшов попід стовпами і зазирнув у подвір’я. Переді мною височіла велична монастирська церква з білого каменю, тепер пожовклого від часу. Як і всі інші будівлі, вона збудована в норманському стилі, з французького вапняку, мала широкі вікна і зовсім не була подібна до сучасного храму з високими вузькими вікнами й арками, що сягають небес. Хоч яка велика, триста футів завдовжки і з вежами-близнюками заввишки сто футів, церква справляла враження приземленої споруди, укоріненої в землі.

Ліворуч, біля дальньої стіни, стояли звичайні господарські будівлі — стайні, майстерня каменяра, броварня. У дворі вирувала діяльність, відома мені з Лічфілда: купці й служки метушилися туди-сюди й обговорювали справи з монахами, які вирізнялися голеними головами і чорними габітами бенедиктинців; габіти з тонкої вовни, зауважив я, з-під яких виднілося гарне шкіряне взуття. Земля у дворі була втоптана і засипана соломою. Скрізь бігали великі лерчери — помісь хортів із вівчарками, гавкали й обпісювали стіни. Як у всіх схожих місцях, атмосфера у дворі панувала радше ділова, не характерна для монастиря, закритого від світу.

Праворуч від церкви внутрішня стіна відділяла будівлі, де монахи мешкали і молилися. Біля дальньої стіни стояла окрема одноповерхова будівля, перед нею — чудовий сад із пряними травами, рослини прив’язані до підпірок і ретельно позначені. Це, здогадався я, був лазарет.

— Ну, Марку, — спитав я тихо, — що ти думаєш про монастир?

Марк копнув одного з великих собак, що наблизився до нас із настовбурченим загривком. Той трохи відступив і сердито загавкав.

— Я не очікував аж такого масштабного. Здається, тут може перебути в облозі дві сотні людей.

— Добрий здогад. Його побудували, розраховуючи на сотню монахів і сотню слуг. Тепер усім — будівлями, землями, місцевими монополіями — користуються лише тридцять монахів і шістдесят слуг і, за даними «Комперти», живуть як сир у маслі.

— Вони помітили нас, сер, — прошепотів він. І справді, невпинний гавкіт дворняжки привернув погляди з усього подвір’я — люди непривітно відверталися і перешіптувалися.

Високий худий монах, спершись на милицю біля церковної стіни, пильно дивився на нас. Його білий габіт із довгим нарамником спереду контрастував зі звичайним чорним бенедиктинським.

— Картузіанець, якщо не помиляюся, — сказав я.

— Я думав, що всі картузіанські монастирі закриті, а половина монахів — страчена за зраду.

— Так і є. Що він тут робить?

За спиною я почув кашель. Воротар повернувся з кремезним монахом років сорока. Волосся навколо його тонзури було каштанове, з пасмами сивини, а суворі, грубуваті риси рум’яного обличчя пом’якшували обвислі, вгодовані щоки, що свідчили про гарне життя. На грудях його габіту був вишитий ключ — ознака службового становища. Позаду нього стояв нервовий рудоволосий хлопчина в сірому габіті новіція.

— Гаразд, Баґґе, — сказав новоприбулий із різким шотландським акцентом, — повертайся до своїх обов’язків.

Воротар неохоче розвернувся і пішов.

— Я пріор, брат Мортимус із Келсо.

— А де абат?

— На жаль, його зараз немає. Я його заступник, відповідальний за щоденне управління монастирем Святого Доната. — Він кинув на нас пильний погляд. — Ви приїхали сюди у відповідь на лист від доктора Ґудгепса? Гонець не повідомив нам про ваш приїзд, боюся, для вас немає приготованих кімнат.

Я відступив на крок назад, бо від нього паскудно смерділо. Після років навчання з монахами я знав, як непохитно вони трималися застарілого уявлення про те, що митися — шкідливо для здоров’я, і купалися лише шість разів на рік.

— Лорд Кромвель одразу відрядив нас. Я — Метью Шардлейк, призначений комісар, метою якого є розслідувати події, описані в листі доктора Ґудгепса.

Він уклонився.

— Вітаю вас у монастирі Святого Доната. Прошу вибачення за манери нашого воротаря, але згідно з розпорядженнями мусимо триматися якомога далі від світу.

— Наша справа термінова, сер, — різко сказав я.

— Будь ласка, скажіть, чи справді Робін Синґлтон мертвий?

Обличчя настоятеля застигло, і він перехрестився.

— Він мертвий. Жорстоко вбитий невідомим зловмисником. Жахливий випадок.

— Тоді ми мусимо негайно зустрітися з абатом.

— Я відведу вас до його дому. Він має невдовзі повернутися. Молюся, щоб ви змогли пролити світло на те, що тут сталося. Кровопролиття на освяченій землі, і навіть гірше. — Він похитав головою, а потім, у цілком іншій манері, обернувся і кинувся на хлопця, який стояв і дивився на нас широко розплющеними очима. — Велплею, коні! Відведи їх у конюшню!

Він здавався майже дитиною, худий і кволий, років радше шістнадцяти, ніж вісімнадцяти, необхідних для того, щоб стати новіцієм. Я зняв торбу з паперами, передав її Марку, і хлопчик відвів коней. За кілька кроків він обернувся, щоб глянути на нас, послизнувся на купі собачого лайна і з гуркотом упав навзнак на землю. Коні тривожно заворушилися, і подвір’ям прокотився регіт. Обличчя пріора Мортимуса почервоніло з люті. Він підійшов до хлопця, який підводився, і штовхнув його так, що той знову гепнувся в собаче лайно, викликавши ще більше реготу.

— Божі рани, Велплею, ти незграба, — крикнув пріор. — Хочеш, аби коні королівського комісара гасали подвір’ям?

— Ні, велебний пріоре, — тремтячим голосом відповів хлопець. — Я прошу вибачення.

Я ступив уперед, однією рукою тримаючи за повід Канцлера, іншою — допоміг хлопцеві піднятися, стараючись не вимазатись об собаче лайно на його габіті.

— Коні можуть запанікувати від усіх цих криків, — м’яко сказав я. — Не хвилюйся, хлопче, таке з будь-ким може трапитись.

Я передав йому поводи, і, озираючись на обличчя пріора, яке почервоніло від гніву, він повів коней геть. Я повернувся до пріора.

— Тепер, сер, прошу, проведіть нас.

Шотландець зиркнув на мене. Обличчя його стало багряним.

— З усією повагою, сер, у цьому монастирі я відповідаю за дисципліну. Король розпорядився внести багато змін у монастирське життя, а нашу молодшу братію особливо потрібно навчати послуху.

— У вас виникають труднощі з тим, щоб змусити братів підкорятися новим розпорядженням лорда Кромвеля?

— Ні, сер, немає. Доки мені дозволено застосовувати покарання.

— За те, що послизнувся на собачому лайні? — спитав я тихо. — Чи не краще було б покарати цих собак, не пускати їх у двір?

Пріор хотів сперечатися, але раптом різко реготнув.

— Ви маєте рацію, сер, проте абат не дозволить тримати собак під замком. Він хоче, щоб вони гасали і були прудкими, коли виїжджає на полювання.

Поки він говорив, я спостерігав, як колір його обличчя змінюється з багряного до попереднього, червоного. І подумав, що він напевно страждає від серйозного застою жовчі.

— Полювання. Цікаво, що сказав би про це святий Бенедикт?

— Абат має свої правила, — багатозначно мовив пріор.

Він провів нас повз ряд господарських будівель. Попереду я побачив гарний двоповерховий будинок, оточений садом із трояндовими кущами, добре збудовану резиденцію джентльмена, яка була б доречною навіть на Канцлер-Лейн. Ми пройшли повз стайні, і крізь відчинені двері я побачив, як хлопець веде Канцлера до стійла. Він обернувся, кинувши на мене дивний, уважний погляд. Ми пройшли повз броварню і кузню, червоне сяйво якої вабило в цей холодний день. Поруч розташовувалася велика прибудова, крізь відчинені двері якої виднілися кам’яні брили, різьблені орнаментами. На дворі, на широкому столі, були розкладені плани, а біля двох монахів, які напружено сперечалися, стояв, склавши руки, сивобородий чоловік у фартуху каменяра.

— Н-не можливо зробити, брате, — твердо сказав старший монах.

Це був невисокий товстий чоловік років сорока, з бахромою кучерявого чорного волосся довкола тонзури, круглим блідим обличчям і маленькими темними очима. Його товсті пальці літали над планами.

— Якщо ми візьмемо канський камінь, це вичерпає увесь ваш річний бюджет на наступні три роки.

— Дешевше не вийде, — сказав каменяр. — Не вийде, якщо зробити все як слід.

— Усе має бути зроблено бездоганно, — рішуче заперечив другий монах низьким, глибоким голосом. — Якщо ні, то вся симетрія церкви буде зруйнована, око відразу притягне інше облицювання. Якщо ви не погоджуєтеся, брате скарбнику, я буду змушений говорити з абатом.

— Говоріть, користі з цього жодної.

Він замовк, побачивши нас, різко глянув своїми чорними очима-намистинами, а тоді схилив обличчя над планами. Нас розглядав другий монах років тридцяти. Він був високий на зріст і міцної статури, з красивим обличчям у глибоких зморшках, скуйовджене жовте волосся стирчало довкола тонзури, немов віхті соломи. Очі мав великі, ясно-блакитні. Він зупинив протяжний погляд на Маркові, а той відповів йому холодно. Коли ми проходили повз нього, монах уклонився пріору, отримавши у відповідь різкий кивок.

— Цікаво, — прошепотів я до Марка. — Складається враження, що над цим монастирем загроза не нависла. Вони говорять про ремонт церкви так, ніби все це триватиме вічно.

— Ви бачили погляд, який кинув на мене високий монах?

— Так. Теж був цікавим.

Ми проходили попри дальню стіну монастиря, біля самого будинку, коли монах у білому габіті вийшов з-за контрфорсу на доріжку. Це був той самий картузіанець, якого ми бачили у дворі. Пріор швидко підійшов до нього.

— Брате Джероме, — різко гукнув він, — зараз ніяких вибриків! Повертайтеся до своїх молитов!

Картузіанець обійшов довкола пріора, не звертаючи на нього уваги, хіба що глянув зневажливо. Я бачив, що він тягнув праву ногу і під правою пахвою міцно тримав милицю, яка допомагала йому пересуватися. Його ліва рука мляво звисала, деформована, долоня трималася під дивним кутом. Це був худорлявий чоловік років шістдесяти, розтріпане волосся навколо його тонзури біліше, ніж його заплямований і потертий габіт. Очі на його худому блідому обличчі горіли з такою лютою енергійністю, немовби заглядали в душу. Він підійшов до мене, рухаючись дивовижно спритно, щоб ухилитися від витягнутої руки пріора.

— Ви посланець лорда Кромвеля?

Голос його був надривний і тремтячий.

— Так, сер.

— Знаєте, що всі, хто візьме меча, — від меча і загинуть.

— Матвія двадцять шість, вірш п’ятдесят другий, — відповів я. — Що ви хочете цим сказати? — на думку мені спали події, які тут відбулися. — Це зізнання?

Він презирливо засміявся.

— Ні, горбатий, це слово Боже, і це істина.

Пріор Мортимус не надто ніжно схопив картузіанця за здорову руку. Той відштовхнув його і пошкандибав геть.

— Прошу, не звертайте уваги.

На цей раз обличчя пріора зблідло; на його щоках з’явилися потріскані фіолетові прожилки.

— Він божевільний, — додав пріор, щільно стиснувши губи.

— Хто це? Що тут робить монах-картузіанець?

— Він пенсіонер. Ми прийняли його до себе як послугу для його двоюрідного брата, який володіє землями неподалік. З милосердя до його становища.

— З якого він монастиря?

Пріор завагався.

— Лондонського. Він відомий як Джером Лондонський.

Я витріщився.

— Це той, де пріор Гоутон і половина монахів відмовилися скласти присягу на вірність і були страчені?

— Брат Джером склав присягу. Врешті-решт. Після того, як лорд Кромвель доклав певних зусиль. — Він кинув на мене суворий погляд. — Розумієте?

— Його піднімали на дибу?

— З найстрашнішими тортурами. Поступаючись, він стратив розум. Але він це заслужив своєю нелояльністю, хіба ні? І ось так він відплачує нам за наше милосердя. Він ще про це почує.

— Що він зараз мав на увазі?

— Бог його знає. Я ж казав вам, цей чоловік божевільний.

Він обернувся, і ми пішли за ним через дерев’яну браму в сад абата, де поміж голих колючих гілок цвіло кілька зимових троянд. Я озирнувся, та покалічений монах уже зник. Спогад про цей палючий погляд змусив мене здригнутися.

Розділ п’ятий

На стук пріора вийшов товстий чоловік у синьому одязі служника. Він стурбовано дивився на нас.

— Термінові гості до Його Ясновельможності, від головного вікарія. Він удома?

Слуга низько вклонився.

— Це жахливе вбивство. — Він ревно перехрестився. — Нас не попередили про ваш приїзд, сер. Абат Фабіан ще не повернувся, хоч ми чекаємо на нього щохвилини. Але заходьте, будьте ласкаві.

Він провів нас у просторий зал, панелі були яскраво розписані сценами полювання.

— Якщо ваша ласка, зачекайте в приймальні, — запропонував пріор.

— Де доктор Ґудгепс?

— У своїй кімнаті нагорі.

— Тоді ми спочатку побачимося з ним.

Пріор кивнув служці, який повів нас широкими сходами на верхній поверх. Пріор зупинився перед зачиненими дверима і голосно постукав. Зсередини долинув скрегіт, потім було чути, як повернувся ключ, і двері прочинилися. Крізь шпарину стривожено визирнуло худе обличчя, увінчане скуйовдженим сивим волоссям.

— Пріоре Мортимусе, — сказав старий пискливим голосом, — навіщо гупати у двері? Ви мене трохи налякали.

На обличчі Мортимуса на мить промайнула сардонічна посмішка.

— Я гупав? Вибачте мені. Тепер ви в безпеці, любий докторе, лорд Кромвель послав комісара, нового уповноваженого.

— Доктор Ґудгепс? — звернувся я. — Комісар Метью Шардлейк. Мене прислали у відповідь на ваш лист. Я від лорда Кромвеля.

Старий якусь мить мовчки дивився, потім відчинив двері, впустивши нас до своєї спальні. Кімната була добре облаштована: ліжко з балдахіном, товсті подушки на підлозі та вікно, яке виходило у шумний двір. На підлозі лежала купа книг, а на таці стояли глечик із вином і олов’яні кухлі. У каміні горів вогонь, і ми з Марком одразу ж пішли туди, адже промерзли до кісток. Я обернувся до пріора, який стояв під дверима, пильно дивлячись на нас.

— Дякую, брате. Можливо, ви скажете мені, коли абат повернеться.

Він уклонився і зачинив за собою двері.

— Замикайте двері, в ім’я нашого Спасителя, — пискнув старий, заломивши руки.

Це було жалюгідне видовище, з розпатланим сивим волоссям, у чорній сутані священнослужителя, пом’ятій і заплямованій. З його подиху я зрозумів, що він уже смакував вино.

— Лист дійшов? Дякувати Господу! Я боявся, що його перехоплять. Скільки вас прибуло?

— Тільки ми двоє. Можна сісти? — запитав я, обережно опускаючись на подушки.

Щойно я присів, як моя спина відчула дивовижне полегшення.

Доктор Ґудгепс уперше помітив мою недугу, а потім глянув на Марка, який відстібав свій важкий меч.

— Цей хлопець володіє мечем? Зможе нас захистити?

— Якщо буде така потреба. Думаєте, нам знадобиться захист?

— У цьому місці, сер, після того, що сталося… ми оточені ворогами, комісаре Шардлейку…

Я побачив, що він наляканий, і заспокійливо всміхнувся. Нервового свідка, як нервового коня, потрібно втихомирити.

— Заспокойтеся, сер. Послухайте, ми втомилися і будемо вдячні, якщо ви пригостите нас цим вином, а тим часом розкажете нам, що саме тут сталося.

— О сер, клянуся Богородицею, кров…

Я підняв руку.

— Почніть спочатку, з вашого прибуття.

Він налив нам вина і сів на ліжко, проводячи пальцями крізь сплутане сиве волосся.

— Я не хотів сюди їхати, — зітхнув він. — Я важко трудився у церкві в Кембриджі, працював на благо Реформи від самого початку, та й занадто старий для таких завдань. Але Робін Синґлтон колись був моїм учнем, і він попросив мене про допомогу, хотів схилити цей небезпечний монастир до капітуляції. Розумієте, йому був потрібен знавець канонічного права. І я не міг відмовитися від наказу головного вікарія, — додав він ображено.

— Складна ситуація, — погодився я. — Отже, ви прибули сюди коли — тиждень тому?

— Так. Подорож була важкою.

— Як пройшли переговори?

— Погано, сер, як я й очікував. Синґлтон удався до погроз, говорив, що це зіпсований і гріховний монастир і ченцям було б краще взяти пенсію, яку він пропонує, і розійтися. Однак абата Фабіана таке не цікавило; йому тут занадто добре живеться. Бавиться в землевласника, владарює над економами й управителями. А він лише син місцевого суднового торговця.

Ґудгепс спорожнив кухоль і налив собі ще один. Я не міг звинувачувати безпорадного старого, зовсім самотнього, у тому, що він шукав розради у вині.

— Він розумний, абат Фабіан. Він знав, що після повстання на Півночі більше не буде примусового закриття монастирів. Комісар попросив мене знайти якийсь закон у моїх книгах, щоб ним пригрозити. Я сказав йому, що він марнує час, та Робін Синґлтон ніколи не був сильним знавцем законодавства; він прокладав собі шлях погрозами. Нехай спочиває в Бозі, — додав він, хоча, як добрий реформатор, не перехрестився.

— У ваших словах є достатньо рації, — погодився я, — але можна знайти інші порушення закону. Я чув про содомію і крадіжки. Обидва — тяжкі злочини.

Ґудгепс зітхнув.

— І тут лорд Кромвель має хибне уявлення. Мировий суддя є хорошим реформатором, проте його звіти про продаж землі за заниженою ціною не правдиві. У документах немає жодних доказів про щось неналежне.

— А чутки про пороки?

— Немає доказів. Абат наполягає, що всі вони виправилися після останньої візитації. Попередній пріор заохочував до порочної поведінки, та його відсторонили разом із двома найбільшими правопорушниками, а привели цього брутального шотландця.

Я спорожнив свій кухоль, але утримався, щоб попросити ще. Відчував страшенну втому, а вино й тепло вогнища викликали в мене бажання лягти і заснути, та мені ще потрібна була ясна голова на кілька годин.

— А як вам місцева братія?

Він знизав плечима.

— Як усі інші. Ліниві й задоволені. Вони грають у карти і полюють, — ви бачите, що тут кишить собаками, — а службу правлять абияк, зате дотримуються приписів, читають проповіді англійською, і тут не вештаються розгульні жінки. Цей червонощокий пріор — прихильник дисципліни. Вдає, що підтримує приписи лорда Кромвеля, та я не вірю жодному з них. Монахи-старійшини — урівноважені й розумні, але насправді — закостенілі єретики. Однак вони це добре приховують. Крім того картузіанського каліки, звісно, і він не член згромадження.

— А, так, брат Джером. Ми його бачили.

— Ви не знаєте, хто він?

— Ні.

— Родич королеви Джейн, нехай спочиває з Богом. Він відмовився від присяги, проте стратити його, як інших картузіанців, було б ганьбою. Його катували, доки він не присягнув, а потім сховали в монастирі як пенсіонера… тут є ще один його родич — великий землевласник.

Я припускав, що в кабінеті лорда Кромвеля мали б знати, що він тут. Я схилив голову.

— Документи губляться, думаю, навіть у його кабінеті.

— Інші монахи недолюблюють Джерома, бо він їх ображає, обзиває млявими і лінивими. Йому не дозволено виходити за межі монастиря.

— Поза сумнівом, комісар Синґлтон розмовляв із багатьма монахами, сподіваючись, що зможе розкрити таємниці. А хтось із причетних до скандалу із содомією все ще є тут?

— Можливо, той високий із розпатланим світлим волоссям? — втрутився Марк.

Ґудгепс знизав плечима.

— О, він. Брат Ґабріель, ключар. Так, він був одним із них. На вигляд цілком нормальний, правда? Кремезний і високий. Хоча іноді погляд у нього навіжений. Комісар Синґлтон тиснув на них, але вони стверджують, що тепер невинні, мов ангели. Він змушував мене розпитувати їх, з’ясовувати деякі подробиці з їхнього життя… хоча я вчений і не маю навичок до такого.

— Отже, комісар Синґлтон не завоював прихильності? До речі, я був знайомий з ним. Він мав різкі манери.

— Так, своєю грубістю він не здобув собі друзів, хоча тим не переймався.

— Розкажіть, як він помер.

Старий згорбився і мовби занурився в себе.

— Він перестав тиснути на монахів. Доручив мені скласти перелік усіх ймовірних порушень канонічного права, у яких можна звинуватити монастир. Більшість часу він проводив, переглядаючи рахунки та архіви. Почав тривожитися, йому потрібно було знайти хоч щось для лорда Кромвеля. Останні кілька днів я його не бачив, він сидів у скарбниці, вивчаючи рахунки.

— Що він шукав?

— Будь-які порушення. Як я вже сказав, будь-що, що можна знайти. Але він мав певний досвід ведення нових італійських рахунків, де все вноситься двічі.

— Так, подвійний запис. Отже, він знався на бухгалтерії, якщо не на законах?

— Так. — Він зітхнув. — Минулого вечора ми, як завжди, вечеряли наодинці. Синґлтон з’явився у доброму гуморі. Сказав, що йде до своєї кімнати глянути на якусь нову книгу обліку, яку витиснув у скарбника. Того вечора скарбника не було… того вечора, коли це сталося.

— Чи скарбник — товстий чоловік із чорними очима? Ми бачили когось такого у дворі, сперечався про гроші.

— Це він. Брат Едвіг. Напевно, сварився з ключарем про витрати на будівництво. Мені подобається брат Едвіг, він практичний чоловік. Не любить марнувати грошей. Нам би не завадив такий, як він, у нашому коледжі. Що стосується щоденного управління монастирем, пріор Мортимус і брат Едвіг розділили обов’язки між собою, і вони міцно тримають стерно.

Він зробив ще один ковток вина.

— Що сталося далі?

— Я годину попрацював, тоді помолився і пішов до ліжка.

— І заснули?

— Так. Але раптово прокинувся близько п’ятої. У коридорі почув шум, а потім у двері загримали — як оце нещодавно гримав пріор. — Він здригнувся. — Там стояли абат і дюжина монахів. Абат був шокований, знетямлений від переляку. Він сказав мені, що комісар мертвий, хтось убив його, і треба негайно йти.

Я одягнувся і зійшов із ними донизу. Всі були страшенно збентежені, долинало перешіптування про замкнені двері та кров, і я почув, як хтось сказав, що це Божа помста. Принесли смолоскипи, і ми пішли через монаші приміщення до кухні. Було так холодно, усі ці нескінченні темні переходи, монахи та служки, що стояли довкола невеликими групками з переляканим виразом обличчя. І тоді відчинили двері на кухню. Боже милий!

На мій подив, він швидко перехрестився.

— Там відчувався той запах… — він різко гигикнув, — м’ясної крамниці. У кімнаті горіло багато свічок — розставлені скрізь на довгих столах, шафах з їжею. Я у щось вступив, і пріор відтягнув мене вбік. Піднявши ногу, відчув, що вона липка. На підлозі була велика калюжа темної рідини, я не знав, що це таке.

Тоді побачив Робіна Синґлтона, який лежав посеред кімнати на животі, увесь його одяг був вимазаний. Я знав: щось не так, але мої очі спочатку не могли сприйняти побаченого. Згодом усвідомив, що в нього немає голови. Я озирнувся і побачив її, його голову, що лежала під маслоробнею, пильно вирячившись на мене. Тільки тоді зрозумів, що калюжа — це кров. — Він заплющив очі. — Боже милий, я так налякався.

Він розплющив очі, спорожнив кухоль і знову потягнувся до пляшки, проте я накрив її рукою.

— Поки що досить, докторе Ґудгепсе, — м’яко сказав я. — Продовжуйте.

У нього на очах виступили сльози.

— Я подумав, що вони його вбили, подумав, що це страта і я буду наступним. Я роздивлявся їхні обличчя, шукав, хто з них тримає сокиру. Вони всі були такими похмурими. Цей картузіанець також там був, жахливо засміявся і вигукнув: «“Мені належить помста”, — говорить Господь».

— Він це сказав, чи не так?

— Так. Абат кинув йому «Помовч» і підійшов до мене. «Докторе Ґудгепсе, — сказав він, — ви мусите сказати нам, що робити». І тоді я зрозумів, що вони так само перелякані, як і я.

— Чи можу я щось сказати? — втрутився Марк.

Я кивнув.

— Цей картузіанець не міг відрізати комусь голову. Для цього потрібні сила і відчуття рівноваги.

— Так, потрібні, — кивнув я. — Ти маєш рацію. — І повернувся до старого. — Що ви сказали абатові?

— Він сказав, що нам слід порадитися з міською владою, але я знав, що найперше треба повідомити лорда Кромвеля. Знав, що це матиме політичні наслідки. Абат сказав, що воротар, старий Баґґе, бачив Синґлтона під час нічних обходів менш ніж за годину до того. Синґлтон сказав Баґґе, що йде на зустріч з кимось із монахів.

— У таку годину? Чи сказав він, із ким?

— Ні. Вочевидь Синґлтон відігнав його, висваривши.

— Розумію. Що далі?

— Я суворо наказав усім монахам мовчати. Сказав, що жодний лист не може вийти звідси без мого схвалення, а свій лист надіслав через сільського посильного.

— Ви все правильно зробили, докторе Ґудгепсе, ваша розсудливість була цілком виправданою.

— Дякую. — Він витер очі рукавом. — Я страшенно перелякався, сер.

Я повернувся в цю кімнату і відтоді перебуваю тут. Мені шкода, комісаре Шардлейку, що не виявив мужності. Мені слід було провести розслідування, але… я тільки вчений.

— Ну, зараз ми тут. Скажіть, хто знайшов тіло?

— Брат Ґай, який працює в лазареті. Цей темноволосий монах. — Доктор Ґудгепс здригнувся. — Він сказав, що в лазареті хворіє старий брат і що прийшов на кухню по молоко. Він має ключ. Відімкнув зовнішні двері, а потім пройшов невеликим коридором на кухню. Відчинивши двері, ступив у калюжу крові і здійняв тривогу.

— Отже, кухня зазвичай зачиняється на ніч?

Він кивнув.

— Так, щоб монахи і служки не тягали їжу. Монахи думають лише про те, як набити собі живіт, ви побачите, якими товстими є більшість із них.

— Отже, убивця мав ключ. Як і зустріч, про яку доповів воротар, це вказує на когось із монастиря. У листі ви згадали, що церкву осквернили, була викрадена реліквія?

— Так. Ми всі ще стояли на кухні, коли один із монахів сповістив, що… — він зробив ковток, — що на церковному вівтарі принесли в жертву півня. Згодом також виявили, що викрадено реліквію Розкаяного Розбійника. Монахи кажуть, що хтось сторонній прийшов, щоб осквернити церкву і викрасти реліквію, зіткнувся з комісаром під час однієї з його пізніх прогулянок і вбив його.

— Але як зміг сторонній увійти до кухні?

Він знизав плечима.

— Можливо, підкупив служку, аби той зробив копію ключа? Так думає абат, хоча кухар — єдиний служка з ключем.

— А як щодо реліквії? Вона справді цінна?

— Та жахлива річ! Рука, прибита до шматка дерева. Вона лежала у великій золотій скрині, оздобленій камінням, — думаю, справжніми смарагдами. Вірили, що реліквія лікує зламані чи викривлені кістки, однак це просто ще одна вигадка, щоб обманювати дурнів. — На мить у його голосі почувся запал реформатора. — Монахи більше засмучені через реліквію, ніж через убивство Синґлтона.

— Що ви думаєте? — запитав я. — Хто, на вашу думку, міг це зробити?

— Я не знаю, що думати. Монахи говорять, що це ввірвалися ті, хто поклоняється Дияволу, щоб викрасти реліквію. Але вони нас ненавидять, це відчувається в самому повітрі. Сер, тепер, коли ви тут, чи можу я поїхати додому?

— Ще ні. Невдовзі, можливо.

— Принаймні ви з юнаком будете поруч.

У двері постукали, і до кімнати зазирнув служка.

— Абат повернувся, сер.

— Дуже добре. Марку, допоможи мені підвестися.

Я весь затерп. Він допоміг мені стати на ноги, і я обтріпався.

— Дякую, докторе Ґудгепсе, ми з вами ще поговоримо. До речі, що сталося з бухгалтерськими книгами, які вивчав комісар?

— Скарбник їх забрав. — Старий струснув своєю сивою головою. — Як до цього дійшло? Усе, що я хотів побачити, — це реформу Церкви; як дійшло до світу, в якому кояться такі речі? Повстання, зрада, вбивство. Іноді задумуюся, чи є вихід з усього цього.

— Є, принаймні з таємниць, які породжують люди, — твердо сказав я. — У це я вірю. Ходімо, Марку.

Познайомимося з шановним абатом.

Розділ шостий

Служка знову повів нас сходами, допровадивши до просторої кімнати, стіни якої були обвішані барвистими фламандськими гобеленами, старими, але дуже гарними. Вікна виходили на велике кладовище, оточене деревами, де двоє служок згрібали останнє листя.

— Превелебний абат переодягається з костюма для верхової їзди. Незабаром він вийде до вас.

Він відкланявся, а ми почали чекати, гріючи спини біля вогню. У центрі кімнати стояв великий письмовий стіл, завалений паперами і пергаментами, за ним — м’яке крісло, а попереду — табурети. На мідній таці, на шматку сургучу, лежала велика печатка абатства, поряд стояв графин вина і кілька срібних келихів. Уся стіна за письмовим столом була обставлена книжковими полицями.

— Я і не здогадувався, що абати живуть так добре, — зауважив Марк.

— О так, у них є окремі домогосподарства. Спочатку абати мешкали з братією, але коли кілька століть тому король почав обкладати їхнє господарство податками, було дозволено абатам отримувати власні доходи, юридично відокремлені. Тепер усі вони живуть у розкоші, залишаючи на пріорів більшість щоденних справ.

— Чому король не змінює закон, щоб і абатів обкласти податком?

Я знизав плечима.

— Раніше королі потребували підтримки абатів у Палаті лордів. А тепер… ну, це не довго матиме значення.

— Брутальний шотландець справді керує цим закладом щодня?

Я зайшов за письмовий стіл і, оглянувши книжкові полиці, зауважив надрукований комплект англійських законів.

— Природжений хамло, чи не так? Здається, йому подобалося кривдити цього новіція.

— Хлопчик мав нездоровий вигляд.

— Так. Мені цікаво, чому новіція змусили до чорнової роботи, яку зазвичай виконують служки.

— Я думав, що монахи зобов’язані працювати вручну.

— Це один із приписів святого Бенедикта. Але жоден монах у бенедиктинському монастирі вже сотні років не брався до чесної праці. Усю роботу виконують служки. Не лише куховарять і доглядають за кіньми, а й підтримують вогнища, застеляють ліжка для монахів, іноді допомагають їм одягатися, і хто знає, що ще.

Я взяв печатку і роздивився її на світлі вогню. Вона була з гартованої сталі. Я показав Марку гравюру святого Доната в римській тозі. Він схилився над іншим чоловіком, який лежав на плетених ношах із благально простягнутою рукою. Це була чудова робота, складки мантії промальовані в деталях.

— Святий Донат повертає мертвого до життя. Я прочитав про це в «Житіях святих» перед нашим від’їздом.

— Він міг воскрешати мертвих? Як Христос воскресив Лазаря?

— Донат, як нам розповідають, одного разу побачив мертвого, якого несли в могилу. Якийсь чоловік докоряв удові, мовляв, померлий винен йому гроші. Блаженний Донат наказав мертвому встати і розплатитися за рахунками. Той сів на ношах і заявив, що виплатив борг. Потім знову ліг мертвим. Гроші, гроші, цим людям завжди йдеться про гроші.

З дверима почулися кроки, і в кімнату ввійшов високий широкоплечий чоловік років п’ятдесяти. З-під його чорного бенедиктинського габіту виднілися шерстяні оксамитові панчохи і черевики зі срібними пряжками. Обличчя його було рум’яне, з римським горбатим носом і квадратними рисами. Чоловік мав густе довге каштанове волосся, а тонзура, маленьке виголене коло, — щонайменша поступка закону. Він увійшов з усмішкою.

— Я — абат Фабіан. — Манера триматися була патриціанська, голос — аристократичний, але я вловив нотку занепокоєння. — Ласкаво просимо до Скарнсі. Pax vobiscum[4].

— Метью Шардлейк, комісар головного вікарія.

Я не відповів йому формально «Мир вам», бо не хотів втягуватись у латиномовне фіглярство. Абат поволі кивнув. Його глибоко посаджені блакитні очі швидко оглянули мою згорблену фігуру, а потім трохи розширилися, коли він побачив, що я тримаю печатку.

— Сер, вас прошу, будьте обережні. Цією печаткою ми скріпляємо всі юридичні документи. Вона ніколи не покидає цієї кімнати. Строго кажучи, тільки я маю право нею користуватися.

— Як посланець короля, я тут маю доступ до всього, мілорде.

— Звичайно, сер, звичайно. — Його очі слідкували за моїми руками, доки я не поклав печатки на стіл. — Ви, мабуть, голодні після довгої подорожі. Замовити вечерю?

— Дякую, пізніше.

— Мені шкода, що змусив вас чекати, але я мав справу з управляючим наших маєтків Райовер. З обліком урожаю ще багато роботи. Може, вина?

— Зовсім трохи.

Він налив мені вина, потім обернувся до Марка.

— Чи можу я дізнатися, хто це?

— Марк Поер, мій писар і помічник.

Він підвів брови.

— Комісаре Шардлейку, нам потрібно обговорити дуже важливі питання. Чи можу запропонувати, що це краще зробити віч-на-віч? Юнак може піти до покою, який я приготував для вас.

— Думаю, що ні, мілорде. Сам головний вікарій попросив мене взяти із собою помічника Поера. Він залишиться тут, доки я не накажу йому піти. Чи хотіли б ви поглянути зараз на моє доручення?

Марк усміхнувся до абата. Той почервонів і схилив голову.

— Як бажаєте.

Я подав документ у його руку з перснем на пальці.

— Я розмовляв із доктором Ґудгепсом, — сказав я, коли він розламав печатку.

Вираз його обличчя став напруженим, а ніс, здавалося, піднявся вгору, наче запах самого Кромвеля сочився з паперу. Я подивився на сад, де слуги підпалили купу листя, пускаючи тонкий білий струмінь диму в сіре небо. Почали западати сутінки.

Абат замислився на мить, а потім поклав моє доручення на стіл. Він нахилився вперед, стискаючи долоні.

— Це вбивство — найжахливіше, що тут коли-небудь траплялося. Разом з оскверненням нашої церкви це мене… шокувало.

Я кивнув.

— Усе це шокувало і лорда Кромвеля. Він не хоче, щоб поширилися чутки. Ви тримали все в таємниці?

— Звичайно, сер. Монахам і служкам наказали: якщо за ці стіни вилетить хоч словечко, вони відповідатимуть перед самим головним вікарієм.

— Добре. Будь ласка, подбайте, щоб мені показували всю кореспонденцію, яка сюди надходить. І щоб жоден лист не вийшов без мого схвалення. Тепер я розумію, що візит комісара Синґлтона вам не сподобався.

Він знову зітхнув.

— Що я можу сказати? Два тижні тому я отримав листа з кабінету лорда Кромвеля, у якому йшлося, що він посилає уповноваженого для обговорення певних питань. Коли комісар Синґлтон прибув, то здивував мене, сказавши, що я мушу передати цей монастир королю. — Абат Фабіан подивився мені в очі, і тепер у його погляді були і непокора, і тривога. — Він підкреслив, що прагне добровільної капітуляції, і, здавалося, був украй налаштований її досягти, то обіцяючи гроші, то кидаючи туманні погрози щодо неприйнятної поведінки, — абсолютно безпідставні, мушу додати. Документ про добровільну здачу, який він пропонував мені підписати, був особливий. Там містилося визнання того, що наше життя просякнуте вдаваною релігією, із дотриманням беззмістовних римських ритуалів. — У його голосі пролунала ображена нотка. — У наших ритуалах ми вірно дотримуємося розпоряджень головного вікарія, і кожен брат склав присягу, в якій зрікся папської влади.

— Звичайно, — сказав я. — Інакше були б неприємні наслідки.

Я помітив, що на його габіті значок паломника; він побував у храмі Богоматері у Волсінгемі. Але, звичайно, не так давно навідався до цього храму і король.

Він глибоко вдихнув.

— Ми з комісаром Синґлтоном мали кілька дискусій, зосереджуючись на тому факті, що головний вікарій не має законного права наказувати моїм монахам і мені передати королю монастир. Факт, який доктор Ґудгепс, знавець канонічного права, не міг заперечити.

Я йому не відповів, бо він мав рацію.

— Можливо, ми могли б повернутися до обставин убивства, — сказав я. — Це набагато нагальніша справа.

Він понуро кивнув.

— Чотири дні тому, по обіді, ми з комісаром Синґлтоном провели ще одну довгу і, боюся, безрезультатну дискусію. Того дня я його більше не бачив. У нього були кімнати в цьому будинку, але вони з доктором Ґудгепсом ходили їсти окремо. Я ліг спати як звично. Потім, о п’ятій ранку, мене розбудив брат Ґай, лікар із лазарету, увірвавшись до моєї кімнати. Він сказав, що, увійшовши до кухні, знайшов тіло комісара Синґлтона, яке лежало у великій калюжі крові. Той був обезголовлений. — Обличчя абата скривилося з відразою, і він похитав головою. — Пролиття крові на освяченій землі — це мерзенно, сер. А потім було ще те, що знайшли в церкві, біля вівтаря, коли монахи прийшли на утреню.

Він замовк, глибока складка з’явилася між його бровами, і я побачив, що він справді засмучений.

— І що це було?

— Ще більше крові. Кров чорного півня, що також лежав із відрубаною головою, перед вівтарем. Боюся, ми маємо справу з чаклунством, комісаре Шардлейку.

— І ви втратили реліквію, правда?

Абат прикусив губу.

— Велику реліквію Скарнсі. Рідкісну і святу — руку Розкаяного Розбійника, що страждав разом із Христом, прибиту до уламка його хреста. Пізніше того ранку брат Ґабріель виявив, що її немає.

— Я розумію, що вона цінна. Золота скринька, оздоблена смарагдами?

— Так. Однак мене більше хвилює її вміст. Думка про щось, що має таку святу силу, в руках якоїсь відьми…

— Але не за допомогою чаклунства обезголовили королівського комісара.

— Дехто з братів у цьому сумнівається. На кухні немає приладдя, за допомогою якого можна було б відрубати людині голову. Навряд чи це легко зробити.

Я нахилився вперед, поклавши руку на своє коліно. Це мало зняти напруження в спині, та здавалося виклично.

— Ваші стосунки з комісаром Синґлтоном не були гарними. Ви кажете, що він зазвичай вечеряв у своїй кімнаті?

Абат Фабіан розвів руками.

— Комісара Синґлтона оточили всіма можливими почестями як посланця головного вікарія. Це був його вибір — не розділяти зі мною обідню трапезу. Але, будь ласка, — він злегка підвищив голос, — дозвольте мені повторити: вважаю, що його смерть — це мерзенний випадок. Я справді хотів би похоронити його бідолашні останки по-християнськи. Їхня постійна присутність тут непокоїть моїх монахів, вони бояться, що з’явиться його примара. Але доктор Ґудгепс наполягав, щоб тіло залишили для огляду.

— Розумна пропозиція. Огляд тіла буде моїм першим завданням.

Він уважно подивився на мене.

— Ви самостійно розслідуватимете цей злочин, не залучаючи світської влади?

— Так, і якомога швидше. Та я сподіваюся на вашу цілковиту співпрацю і допомогу.

Він широко розвів руки.

— Звичайно. Проте, чесно кажучи, не знаю, з чого б ви починали. Завдання здається нездійсненним для однієї людини. Особливо якщо, як я впевнений, винуватець приїхав із міста.

— Чому ви це кажете? Мені розповідали, що воротар зустрів комісара Синґлтона вночі. Той сказав, що їде на зустріч із кимось. І що ключ потрібен, щоб відчинити двері кухні.

Він енергійно нахилився вперед.

— Сер, це дім Божий, призначений поклонінню Христу. — Він схилив голову від згадки імені нашого Господа. — Нічого такого не траплялося за чотириста років від його побудови. Але в гріховному світі, поза його межами, якийсь безумець або, що ще гірше, чарівник, міг потрапити на територію монастиря з наміром осквернити його. Для мене це є очевидним через пограбування вівтаря. Думаю, комісар Синґлтон заскочив зловмисника — або зловмисників — на шляху до цього завдання. А щодо ключа, то комісар його мав. Того дня він просив ключ у пріора Мортимуса.

— Розумію. Чи здогадуєтеся ви, з ким він міг зустрічатися?

— Хотів би. Але ця інформація померла разом із ним. Сер, я не знаю, які навіжені останнім часом можуть перебувати в місті, та негідників, безперечно, достатньо; половина жителів займається контрабандою — перевозить вовну до Франції.

— Я говоритиму про це завтра, коли відвідаю мирового суддю, мілорда Копінґера.

— Він має бути залучений до розслідування?

Очі абата звузилися. Вочевидь це йому не сподобалося.

— Він і ніхто інший. Скажіть, скільки часу ви тут на посаді абата?

— Чотирнадцять років. Чотирнадцять мирних років — до цього часу.

— Але два роки тому тут були проблеми, чи не так? Візитація?

Він почервонів.

— Так. Були деякі… переступи. Попередній пріор… виявлені корупційні діяння, таке трапляється навіть у найсвятіших місцях.

— Корумповані та незаконні.

— Колишнього пріора відсторонили, позбавили сану. Пріор, звісно, відповідає за добробут і дисципліну монахів під моїм підпорядкуванням. Він був хитрим лиходієм і добре приховував свої погані вчинки. Проте тепер ми знову маємо божественну дисципліну під керівництвом пріора Мортимуса. Комісар Синґлтон цього не заперечував.

Я кивнув.

— А тепер у вас шістдесят служок?

— Маємо великий комплекс будівель, який потрібно обслуговувати.

— І… що… тридцять монахів?

— Сер, я не можу повірити, що хтось із моїх слуг, не кажучи вже про монаха, відданого служінню Богу, міг це зробити.

— На початку треба підозрювати всіх, мілорде. Зрештою, комісар Синґлтон прибув сюди, щоб вести переговори про капітуляцію монастиря. І, незважаючи на щедрі пенсії, які милостиво пропонує Його Величність, я думаю, дехто буде дуже ображений через те, що більше не зможе тут мешкати.

— Монахам не сказали про мету його візиту. Їм відомо лише те, що комісар був посланцем головного вікарія. Я наказав пріору Мортимусу поширити думку, що є проблема з правом власності на один із маєтків. На особливе прохання комісара Синґлтона. Тільки мої монахи-старійшини знали його мету.

— Хто саме?

— Окрім пріора Мортимуса, Ґабріель, ключар; брат Едвіг, наш скарбник; і брат Ґай із лазарету. Вони найстарші за саном і живуть тут уже віддавна, за винятком брата Ґая, який прийшов на початку минулого року. Після вбивства поширилися всілякі чутки про мету перебування в нас комісара, але я дотримуюся версії про суперечку щодо права власності.

— Добре. Поки що будемо дотримуватися цієї домовленості. Однак до питання про здачу монастиря я бажав би повернутися.

Абат зробив паузу, ретельно добираючи наступні слова.

— Сер, навіть за цих жахливих обставин я мушу наполягати на своїх правах. Закон про розгін менших монастирів особливо наголошував, що у великих монастирях панує порядок. Немає жодної законної підстави вимагати розгін монастиря, якщо тільки він грубо не порушив заборон і ми в цьому не завинили. Не знаю, чому головний вікарій бажає заволодіти цим монастирем. До мене доходили чутки, що інших також просять розпуститися, та мушу сказати вам, як сказав комісарові Синґлтону: я звертаюся до захисту, який надає мені закон.

Він відкинувся на спинку крісла, його обличчя червоне, а губи стиснуті, загнаний в кут, але зухвалий.

— Бачу, у вас є збірник законів, — зауважив я.

— Багато років тому я вивчав право в Кембриджі. Ви юрист, сер, ви знаєте, що дотримання закону є основою нашого суспільства.

— Так і є, але закони змінюються. З’явилися нові акти, а після них будуть інші.

Абат глянув на мене беземоційно. Він, як і я, добре знав, що більше не буде законів про примусовий розгін монастирів, доки країна залишається неспокійною.

Я порушив тишу.

— А тепер, мілорде, я був би вдячний, якби ви організували для мене огляд тіла бідолашного Синґлтона, яке, як ви сказали, уже давно слід поховати по-християнськи. Також хочу, щоб хтось обійшов зі мною монастир, але, мабуть, ліпше це зробити завтра. Сутеніє.

— Звичайно. Думаю, ви погодитесь, що тіло перебуває в належному і безпечному місці, у лазареті. Я подбаю, щоб вас провели туди. Будь ласка, дозвольте мені чітко заявити, що я зроблю все можливе, щоб допомогти вам, хоча боюся, що у вас безнадійне завдання.

— Я вдячний.

— А тепер у мене нагорі для вас підготовлена кімната для гостей.

— Дякую, проте вважаю за краще бути ближче до місця скоєння злочину. Чи є кімнати для гостей у лазареті?

— Ну так… але, напевно, представник короля має перебувати з абатом?

— У лазареті було б краще, — твердо відповів я. — І мені знадобиться повний набір ключів від усіх будівель на території.

Він вражено всміхнувся.

— Але… ви уявляєте, скільки тут ключів, скільки дверей?

— О, багато, гадаю. Звичайно, мусять бути повні комплекти.

— У мене є один. І в пріора, і у воротаря. Але всі вони постійно використовуються.

— Мені знадобиться набір ключів, мілорде. Будь ласка, подбайте про це.

Я підвівся, намагаючись не скрикнути від болю в попереку. Марк пішов за мною. Абат Фабіан здавався дуже збентеженим, коли теж підвівся, розгладжуючи свою мантію.

— Я накажу, щоб вас відвели в лазарет.

Ми пішли за ним у передпокій, де він уклонився і вилетів геть. Я полегшено зітхнув.

— Він дасть вам ключі? — запитав Марк.

— О, думаю, так. Він боїться Кромвеля. Божа смерть, але він добре знає свої закони. Якщо він за походженням із низів, як казав Ґудгепс, то бути абатом цього чудового монастиря — означає все для нього.

— У нього був акцент людини освіченої.

— Акцент можна виробити. Багато хто докладає для цього чимало зусиль. У голосі лорда Кромвеля майже не чути, що він родом із Патні. У твоєму мало що залишилося від життя на фермі, якщо на те пішло.

— Він був незадоволений, що ми не залишимося в нього.

— Так, і старий Ґудгепс також буде розчарований. Але немає на то ради; я не хочу бути ізольованим тут під наглядом абата, мені потрібно бути в центрі подій.

За кілька хвилин з’явився пріор Мортимус із величезною зв’язкою ключів на кільці. їх було понад тридцять, деякі — величезні орнаментовані вироби, столітньої давнини. Він простягнув їх мені з натягнутою посмішкою.

— Благаю вас не загубити їх, сер. Це єдиний запасний набір, який є в монастирі.

— Отже, це запасний набір? — запитав я.

Пріор уникнув відповіді.

— Мене попросили відвести вас до лазарету. Брат Ґай чекає на вас.

Він вивів нас із будинку й повів назад повз майстерні, зачинені й закриті ставнями, бо вже стемніло. Ніч була безмісячна і, як ніколи, холодна. У моєму втомленому тілі холод немов пронизував кістки. Ми пройшли повз церкву, з якої долинали співи. Це була гарна, складна поліфонія під супровід органної музики; анітрохи не схожа на фальшиве голосіння, яке я знав із Лічфілда.

— Хто регент вашого хору? — запитав я.

— Брат Ґабріель, наш ключар, також учитель музики. Він обдарований багатьма талантами.

Я вловив сардонічні нотки в голосі пріора.

— Чи не пізно для вечірньої?

— Лише трохи. Учора був День усіх померлих, монахи цілий день стояли в церкві.

Я похитав головою.

— Скрізь монастирі дотримуються власного розпорядку, простішого, ніж установлений святим Бенедиктом.

Він серйозно кивнув.

— І лорд Кромвель має рацію, говорячи, що монахів слід тримати на висоті. Я роблю все, що можу, щоб так і було.

Ми пішли вздовж стіни монастиря, що відділяла приміщення монахів, і вийшли на територію великого саду, який я бачив раніше. Зблизька лазарет виявився більшим, ніж я думав. Пріор повернув залізне кільце в міцних дверях, і ми увійшли за ним.

Ми опинилися в довгій кімнаті, уздовж стін якої були широко розставлені два ряди ліжок, переважно порожніх. Це нагадало мені, як зменшилася кількість бенедиктинців; тільки на піку їхньої чисельності перед «великою моровицею» громада потребувала б такого великого лазарету. Були зайняті лише три ліжка, на всіх — старі чоловіки в нічних сорочках. На першому — товстий червонощокий монах сидів і їв сушені фрукти; він зацікавлено розглядав нас. Чоловік на сусідньому ліжку не дивився на нас, і я зрозумів, що він сліпий, його очі були молочно-білі від катаракти. У третьому ліжку лежав напівпритомний, дуже старий чоловік, його худорляве обличчя вкривали зморшки. Над ним, схилившись, стояла постать у білому чепці й синьому довгому одязі служника, ніжно витираючи ганчіркою його чоло. Я, на свій подив, зрозумів, що це жінка.

За столом у дальньому кінці, біля маленького вівтаря, сиділи пів дюжини монахів і грали в карти; їхні долоні були забинтовані після кровотечі. Вони подивилися на нас насторожено. Жінка обернулася, і я побачив, що вона молода, років зо двадцять із чимось. Вона була висока на зріст, з гарною фігурою і виразним квадратним обличчям із високими вилицями. Не красуня, але привертала погляд. Жінка перетнула кімнату, не зводячи з нас розумних темно-синіх очей, покірно опустивши погляд лише в останній момент.

— Новий комісар короля, до брата Ґая, — безапеляційно сказав пріор. — Вони тут оселяться, потрібно підготувати кімнату.

На мить між ним і дівчиною промайнула неприязнь. Потім вона вклонилася присівши.

— Так, брате.

Дівчина пішла, зникнувши за дверима біля вівтаря. Вона гідно і впевнено трималася, її хода зовсім не схожа на звичайну ходу молодої служниці.

— Жінка на території, — сказав я. — Це суперечить приписам.

— У нас, як і в багатьох монастирях, є дозвіл наймати жінок-помічниць у лазарет. Ніжні руки жінки, досвідчені в медицині, — хоч я не думаю, що руки цієї безсоромниці надто лагідні. Її манери не відповідають її становищу, брат-лікар надто м’який з нею.

— Брат Ґай?

— Брат Ґай із Малтона… з Малтона, та не родом із Малтона, як ви самі побачите.

Дівчина повернулася.

— Я відведу вас до амбулаторії, вельмишановні.

Вона говорила з місцевим акцентом; її голос був м’яким і приглушеним.

— Тоді я залишу вас. — Пріор відкланявся і вийшов.

Дівчина оцінила костюм Марка; він вибрався в найкращий одяг для подорожі, під плащем, отороченим хутром, одягнув синій камзол поверх жовтої сорочки, з-під якої внизу стирчав його гульфик. Далі вона перевела погляд на його обличчя; багато жінок дивилися на Марка, але вираз у цієї був іншим: я вловив несподіваний смуток у її очах. Марк чарівно всміхнувся їй, і вона почервоніла.

Я махнув рукою.

— Будь ласка, проведіть нас.

Ми пішли за нею в темний вузький коридор, по обидва боки якого були двері. Одні двері виявилися відчиненими, і, зазирнувши всередину, я побачив іншого старого монаха, який сидів у ліжку.

— Еліс, це ти? — запитав він допитливо, коли ми проходили біля нього.

— Так, брате Поле, — тихо відповіла вона. — За хвилю я підійду до вас.

— Я знову тремчу.

— Я принесу вам теплого вина.

Він усміхнувся, заспокоєний, і дівчина повела нас далі, зупиняючись перед іншими дверима.

— Це амбулаторія брата Ґая, вельмишановні.

Ногою я торкнувся кам’яного глечика за дверима. На диво, відчув тепло і нахилився, щоб роздивитися ближче. Глечики були наповнені густою темною рідиною. Я принюхався, потім різко підскочив і шоковано глянув на дівчину.

— Що це?

— Кров, сер. Просто кров. Брат Ґай робить монахам зимове кровопускання. Ми зберігаємо кров, від неї трави краще ростуть.

— Я ніколи про таке не чув. Думав, монахам заборонено проливати кров, навіть лікарям у лазаретах. Хіба не цирульник приходить робити кровопускання?

— Брата Ґая, як досвідченого лікаря, не стосується заборона, сер. Він каже, що зберігання крові є досить поширеною практикою там, звідки він родом. Він просить вас зачекати кілька хвилин, адже щойно пустив кров братові Тімоті й мусить наглянути за процесом.

— Дуже добре. Дякую. Ви називаєтеся Еліс?

— Еліс Ф’ютерер, сер.

— Тоді скажіть братові Ґаю, що ми зачекаємо, Еліс. Ми не допустимо, щоб його пацієнт стікав кров’ю.

Вона вклонилася й пішла, клацаючи дерев’яними підборами по кам’яній плитці.

— Статна дівчина, — зауважив Марк.

— Еге ж. І дивна ця робота для жінки. Гадаю, твій гульфик приємно здивував її, чому б і ні.

— Я не люблю кровопускань, — сказав Марк, змінюючи тему. — Єдиний раз, коли я це зробив, кілька днів почувався слабким, як кошеня. Але кажуть, що це врівноважує тілесні рідини.

— Ну, Бог створив мене схильним до меланхолії, і я не вірю, що кровопускання може це змінити. А тепер гляньмо, що тут у нас.

Я відкріпив велику зв’язку ключів від свого пояса і став розглядати їх у тьмяному світлі настінного ліхтаря, доки не дійшов до одного з позначкою «Лаз.».

Я торкнувся його, і двері відчинилися.

— Чи не варто зачекати, сер? — запитав Марк.

— У нас немає часу на гарні манери.

Я зняв ліхтар зі стіни.

— Це нагода дізнатися щось про чоловіка, який знайшов тіло.

Кімната була маленька, побілена й дуже акуратна, наповнена насиченим пряним ароматом. Лежак для хворих був накритий чистою білою тканиною. Пучки лікарських трав звисали з гаків поряд із хірургічними інструментами. На одній стіні висіла складна астрологічна карта, а навпроти — велике розп’яття в іспанському стилі: темний дерев’яний хрест і білий алебастровий Христос із п’ятьма ранами, з яких скрапувала кров. Під високим вікном, на столі брата Ґая, папери акуратно складені невеличкими стосами і прикладені красивим камінням. Я глянув на записки з рецептами і діагнозами, написані англійською та латиною.

Потім я пройшов уздовж полиць, розглядаючи баночки і пляшечки, старанно підписані латинським шрифтом. Підняв накривку на великій мисці й виявив його п’явки, чорні слизькі створіння, що звивалися від несподіваного світла. Усе так, як можна було очікувати: сушені чорнобривці — проти лихоманки, оцет — проти глибоких порізів, порошок із мишей — проти вушного болю.

У кінці верхньої полички стояли три книжки. Одна була друкованим томом Галена, інша — Парацельса, обидві — французькою мовою. Третя, з гарно оздобленою шкіряною палітуркою, написана від руки дивною мовою загострених закарлючок.

— Глянь на це, Марку.

Він зиркнув через моє плече на книгу.

— Якийсь медичний шифр?

— Сам не знаю.

Я прислухався, чи не чути кроків, але весь час було тихо. І раптом аж підскочив, почувши позаду нас ввічливий кашель.

— Будь ласка, не упустіть цю книгу, сер, — сказав голос із незнайомим акцентом. — Для мене вона дуже цінна, якщо нікому іншому не цікава. Це арабська книга з медицини, її немає в списку заборонених королем.

Ми обернулися. Високий монах років п’ятдесяти, з худим суворим обличчям, спокійно дивився на нас глибоко посадженими очима. На мій подив, його обличчя було коричневим, як дубова дошка. Час від часу я бачив у Лондоні чоловіків із коричневою шкірою, біля доків, проте ніколи не траплялося, щоб така людина дивилася мені у вічі.

— Я буду дуже вдячний, якщо ви віддасте мені книгу, — сказав він пошепки, шанобливо, але твердо. — Її подарував моєму батькові останній емір Ґранади.

Я подав йому книгу, і він ввічливо вклонився.

— Ви — комісар Шардлейк і помічник Поер?

— Саме так. Брат Ґай із Малтона?

— Власною персоною. Ви маєте ключ від моєї кімнати? Зазвичай, якщо мене тут немає, сюди заходить лише моя помічниця Еліс, — щоб ніхто не наплутав щось із травами та зіллям. Розумієте, помилкова доза деяких із цих порошків може вбити.

Його очі зблиснули над полицями. Я відчув, як червонію.

— Я намагався ні до чого не торкатися, сер.

Він уклонився.

— Дуже добре. І як я можу допомогти представнику Його Величності?

— Ми хочемо тут зупинитися. У вас є кімнати для гостей?

— Звичайно. Еліс зараз підготує кімнату. Але більшість кімнат уздовж цього коридору займають старі монахи. Вони часто потребують уваги вночі, і це може завдати вам клопоту. Гості здебільшого віддають перевагу будинку абата.

— Ми краще поселимося тут.

— Як бажаєте. І як я можу ще допомогти?

Тон брата Ґая був абсолютно шанобливий, але чомусь його запитання змушували мене почуватися дурним пацієнтом, якого просять перерахувати симптоми. Хоч який дивний він мав вигляд, однак це була людина поважна.

— Я так розумію, ви відповідальні за тіло покійного комісара?

— Це так. Воно в склепі на мирському кладовищі.

— Ми хотіли б його оглянути.

— Безперечно. Тим часом, можливо, ви захочете вмитися і відпочити після довгої подорожі. Потім повечеряєте з абатом?

— Ні, думаю, ми будемо їсти з монахами в трапезній. Та спочатку, гадаю, годинку перепочинемо. Ця книга, — додав я, — ви мавр за походженням?

— Я з Малаґи, тепер вона належить Кастилії, але коли народився, була в складі емірату Ґранада. Коли 1492 року Ґранада перейшла до Іспанії, мої батьки прийняли християнство, проте життя було нелегким. Згодом ми потрапили до Франції; нам стало легше жити в Лувені, це міжнародне місто. Арабська, звісно, була їхньою рідною мовою.

Він тихо всміхнувся, однак його чорні, як вугілля, очі залишалися пронизливими.

— Ви вивчали медицину в Лувені? — я здивувався, адже це була найпрестижніша школа у Європі. — Безперечно, ви мусите служити при дворі вельможі чи короля, а не у віддаленому монастирі.

— Справді так; але, як іспанський мавр, маю певні недоліки. Упродовж багатьох років я тинявся від одного місця до іншого у Франції та Англії, як один із тенісних м’ячів вашого короля Генріха. — Він знову всміхнувся. — П’ять років прожив у містечку Малтон, що в Йоркширі; я не змінював цього імені, коли приїхав сюди майже два роки тому. І, якщо чутки підтвердяться, то, можливо, невдовзі знову поїду.

Я згадав, що він був одним із чиновників, які знали про мету Синґлтона. Він задумливо кивнув на моє мовчання.

— Отже, я відведу вас до вашої кімнати і повернуся за годину, щоб ви могли оглянути тіло комісара Синґлтона. Бідолашного слід поховати по-християнськи. — Він перехрестився, зітхнувши. — Душі вбитого буде досить важко знайти спокій, не сповіданій та без останнього таїнства перед смертю. Моліть Бога, щоб нікого з нас не спіткала така доля.

Розділ сьомий

Наша кімната в лазареті була невелика, але затишна, обшита дерев’яними панелями, підлога вкрита пахучим очеретом. У каміні, перед яким були розставлені крісла, горів вогонь. Коли брат Ґай провів нас до кімнати, ми застали Еліс — вона якраз розкладала рушники біля глечика з теплою водою. Її обличчя й оголені руки розпашіли від тепла.

— Я подумала, що ви захочете помитися, мілорди, — сказала вона шанобливо.

Я усміхнувся до неї.

— Це дуже люб’язно з вашого боку.

— Мені потрібно щось, що може мене зігріти, — сказав Марк, вишкірившись до неї.

Вона опустила голову, і брат Ґай суворо глянув на Марка.

— Дякую, Еліс, — сказав він. — Можете йти.

Дівчина відкланялась і вийшла.

— Сподіваюсь, кімната затишна. Я повідомив абата, що ви обідатимете в трапезній.

— Кімната дуже гарна. Дякую за вашу турботу.

— Якщо вам ще щось буде потрібно, звертайтеся до Еліс. — Він кинув на Марка ще один різкий погляд. — Але, будь ласка, майте на увазі: вона дуже зайнята доглядом за старими і хворими монахами. І вона тут одна жінка, крім кількох старих служниць на кухні. Вона під моїм захистом, хоч який він є.

Марк почервонів. Я вклонився лікарю.

— Ми пам’ятатимемо про це, сер.

— Дякую вам, комісаре Шардлейку. Тоді я покину вас.

— Чорна стара пліснява, — буркнув Марк, коли двері зачинилися. — Я лише глянув на неї — і це її втішило.

— Він відповідальний за неї, — коротко сказав я.

Марк поглянув на ліжко. Це була одна з тих конструкцій із високим ліжком для господаря і вузьким простором під ним, звідки висувалося на коліщатках дерев’яне ліжко для слуги. Він витягнув нижній ярус і похмуро глянув на тверду дошку, покриту тонким солом’яним матрацом, після цього зняв плащ і сів.

Я підійшов до дзбана і хлюпнув теплою водою на обличчя, почекавши, доки вона стече на шию. Почувався виснаженим. У голові паморочилося від калейдоскопа облич і вражень останніх годин. Я застогнав.

— Слава Богу, ми нарешті одні. — Я сів у крісло. — Христові рани, мені боляче.

Марк стурбовано подивився на мене.

— У вас болить спина?

Я зітхнув.

— Стане легше після нічного відпочинку.

— Ви впевнені, сер? — він задумався. — Тут є клапті тканин, ми могли б зробити гарячу припарку… Можу вам допомогти.

— Ні! — відрізав я.

— Кажу тобі, у мене буде все гаразд!

Я ненавидів усіх, хто дивиться на мою деформовану спину; тільки моєму лікарю дозволялося це робити, і лише тоді, коли було дуже боляче. У мене по шкірі поповзли мурашки тільки від думки, що Марк побачить мою спину, про його жалість і, можливо, огиду, бо чому хтось статурний, як він, не мав би відчувати огиди? Я підвівся на ноги й підійшов до вікна, визирнувши в темну порожнечу. За кілька секунд обернувся; Марк дивився на мене з обуренням, змішаним із тривогою. Я примирливо підняв руку.

— Вибач, даремно я накричав на тебе.

— Я не хотів вас образити.

— Так, знаю. Я втомлений і стурбований, ось і все.

— Стурбований?

— Лорд Кромвель хоче швидкого результату, і сумніваюсь, що зможу його отримати. Я сподівався… не знаю… що це якийсь фанатик із монахів, якого вже взяли під варту, що буде хоч якась чітка вказівка на винного. Ґудгепс нічим не допоможе; він такий наляканий, що шарахається власної тіні. І цих монахів-чиновників, схоже, не легко вразити. До того ж у нас є божевільний картузіанець, який мутить воду, і чутки про міських магів, що пробралися в монастир. Господи, такий заплутаний клубок. І той абат знає закони, я розумію, чому Синґлтону було важко з ним.

— Ви можете зробити лише те, що здужаєте, сер.

— У лорда Кромвеля інше бачення.

Я ліг на ліжко, упершись поглядом у стелю. Зазвичай, беручись за нову справу, я відчував приємне збудження, але тут не бачив жодної нитки, яка провела б мене через велетенський лабіринт.

— Похмуре місце, — сказав Марк. — Усі ці темні кам’яні коридори, усі ці арки. Будь-де може причаїтися вбивця.

— Так, я пам’ятаю ще зі школи, якими безкінечними і страшними здавалися усі ті лункі коридори, коли ти біг із дорученням. Усі ті двері, які не дозволено відчиняти. — Я спробував підбадьорити його: — Але тепер у мене є повноваження, яке надає мені доступ до всього. Цей монастир такий, як і всі інші, і ми незабаром розберемося, що тут і як.

Відповіді не було, і звук глибокого дихання підказав мені, що Марк заснув. Я криво посміхнувся, на мить заплющив очі й відразу за тим почув гучний стукіт у двері та вигук розбудженого Марка. Я підвівся на ноги, напрочуд освіжений миттєвим сном, мій розум знову ожив. Відчинивши двері, побачив на порозі брата Ґая зі свічкою, що кидала найдивніші тіні на його темне стурбоване обличчя, погляд серйозний.

— Ви готові оглянути тіло, сер?

— Так, готовий, як завжди. — Я потягнувся за своїм плащем.

У коридорі лазарету Еліс подала братові Ґаю лампу. Він накинув теплий плащ поверх габіту і повів нас тьмяним коридором із високими склепінчастими стелями.

— Це найкоротший шлях через монастирський двір, — сказав він, відчиняючи двері в холодне повітря.

Двір був оточений з трьох боків будівлями, де жили монахи, а з четвертого — церквою. У багатьох вікнах миготіли вогники, що створювало несподівано красиву картину.

Навколо двору розташовувалася крита галерея, яку підтримували витончені арки. Давним-давно, за суворіших часів, монахи тут вивчали богослов’я, сидячи в кабінках уздовж алеї, відкритих для холоду й вітру; але тепер галерея була місцем для прогулянок і розмов. Навпроти одного зі стовпів стояла витончена кам’яна чаша для миття рук, у якій ніжно журчав маленький фонтан. М’яке сяйво церковних вітражів створювало на землі кольорові візерунки. Я помітив, як на світлі танцюють дивні маленькі пилинки, і на мить був спантеличений, перш ніж зрозумів, що знову пішов сніг. Кам’яна плитка в нас під ногами вже була поцяткована білим. Брат Ґай провів нас через двір.

— Ви знайшли тіло, як я розумію? — запитав я.

— Так. Ми з Еліс доглядали за братом Августом, у якого була гарячка і який почувався дуже погано. Я хотів дати йому теплого молока і пішов на кухню.

— І ці двері зазвичай тримають на замку.

— Звичайно. Інакше служки і, на жаль, також монахи будуть тягати харчі, коли захочуть. У мене є ключ, бо мені часто терміново щось потрібне.

— Це було о п’ятій?

— Кілька хвилин до того пробив годинник.

— Утреня вже почалася?

— Ні, утреня тут співається пізно. Зазвичай близько шостої.

— Згідно з приписами святого Бенедикта, мусить починатися опівночі.

Він м’яко всміхнувся.

— Святий Бенедикт написав свої приписи для італійців, сер, а не для людей, яким доводиться переживати англійські зими. Службу ми співаємо, і Бог її чує. А зараз ми проходимо через зал зібрань.

Він відчинив інші двері, і ми опинилися у великій залі, стіни якої були розкішно розписані біблійними сюжетами. Уздовж стін стояли табурети і м’які крісла, а перед каміном — довгий стіл. У кімнаті було тепло і тхнуло потом. Навколо сиділо близько двадцяти монахів; хтось розмовляв, хтось читав, а пів дюжини грали в карти за столом. На столі стояв великий бутель із французьким зеленим лікером, а біля кожного монаха — наповнена кришталева склянка. Я озирнувся, шукаючи картузіанця, але серед чорних габітів не було білого; брата Ґабріеля, пелехатого содоміта, і брата Мортимуса, гостроокого скарбника, також не було.

Молодий монах із запалими щоками і ріденькою борідкою щойно програв у карти, судячи з його роздратованого виразу обличчя.

— З тебе шилінг, брате, — весело сказав високий блідий, як смерть, монах.

— Вам доведеться почекати. Мушу взяти позику в скарбника.

— Більше жодних позик, брате Ательстане! — високий худорлявий брат, що сидів поруч, помахав на нього пальцем. — Брат Едвіг каже, що ти взяв так багато позик, що отримуєш платню, ще не заробивши її…

Він замовк, і монахи поспіхом зірвалися на ноги і вклонилися мені. Один із них, молодий хлопець, такий огрядний, що навіть його голена голова була в складках жиру, змахнув на підлогу одну склянку.

— Септимусе, але ж ти йолоп!

Сусід різко штовхнув його ліктем, і той роззирнувся розсіяним поглядом простодушного. Високий худорлявий монах виступив уперед, знову догідливо вклонившись.

— Я брат Джуд, сер, помічник скарбника.

— Метью Шардлейк, королівський комісар. Бачу, ви гарно розважаєтесь.

— Невеликий перепочинок перед вечірньою. Чи не спробуєте, комісаре, цього чудового лікеру? Він з одного з наших жіночих монастирів у Франції.

Я похитав головою.

— У мене ще багато роботи, — суворо сказав я. — У пору розквіту вашого ордену день закінчувався Великою тишею.

Брат Джуд завагався.

— Це було дуже давно, сер, до «великої моровиці». Відтоді світ ще більше занепав.

— Я вважаю, що англійський світ процвітає за короля Генріха.

— Ні-ні, — сказав він поспіхом. — Я не хотів сказати…

До нас приєднався опецькуватий монах із карткового столу, обличчя якого було спотворене бородавчастим наростом на одній щоці.

— Пробачте братові Джуду, сер, він говорить не думаючи. Я брат Г’ю, камергер. Ми знаємо, що мусимо виправлятися, комісаре, і схвалюємо це.

Він вирячився на свого колегу.

— Добре. Це полегшить мені роботу. Ходімо, брате Ґаю. Нам треба оглянути труп.

Товстий молодий монах нерішуче виступив уперед.

— Вибачте, що я скинув склянку, добродію. У мене болить нога, маю виразку.

Він кинув на нас жалібний погляд. Брат Ґай поклав руку йому на плече.

— Якби ти дотримувався моєї дієти, Септимусе, твої бідні ноги не мусили б носити такої ваги. Не дивно, що вони протестують.

— Я — слабка плоть, брате, мені потрібне м’ясо.

— Іноді думаю, що даремно Латеранський собор зняв заборону на м’ясо. А тепер вибачай, Септимусе, ми прямуємо до склепу. Тобі буде приємно почути, що комісар Синґлтон незабаром може бути похований.

— Дякувати Богу. Я боюся підходити до кладовища. Непоховане тіло, несповіданий чоловік…

— Так-так. Зараз іди, незабаром почнеться вечірня.

Брат Ґай обережно відсторонив його і провів нас через інші двері, знову в ніч. Перед нами відкрилася рівнина, усіяна надгробками. Де-не-де виднілися примарні білі фігури, у яких я впізнав сімейні склепи. Брат Ґай підняв каптур свого габіту від снігу, який зараз густо сипав.

— Мусите пробачити брату Септимусу, — сказав Ґай. — Він бідолашний дурник.

— Не дивно, що його болить нога, — зауважив Марк. — Витримуючи всю цю вагу.

— Монахи щодня годинами вистоюють у холодній церкві, дорогий Марку, товстий шар жиру не є шкідливим для здоров’я. Але стояння спричиняє варикозні виразки. Життя не таке легке. І бідолашному Септимусу не вистачає розуму, щоб перестати об’їдатися.

Я затремтів.

— Не та погода, щоб розмовляти на вулиці.

Піднявши лампу вгору, брат Ґай повів нас поміж надгробками. Я запитав його, чи були двері замкнені, коли він того ранку увійшов на кухню.

— Так, — відповів він. — Я зайшов через двері з монастирського двору, які завжди зачинені на ніч, а потім — через короткий коридор, що веде до кухні. Кухня не зачинена, бо єдиний вхід — через коридор. Я відчинив двері і враз послизнувся, ледь не впавши. Поставив лампу, а тоді побачив це безголове тіло.

— Доктор Ґудгепс сказав, що він теж послизнувся. Тож кров була рідкою?

Брат Ґай задумався.

— Так, вона ще не застигла.

— Отже, злочин не міг бути скоєний набагато раніше?

— Ні, не міг.

— І ви нікого не бачили по дорозі на кухню?

— Ні.

Мені було приємно відчувати, що моя голова знову працює, мій розум мчить уперед.

— Той, хто вбив Синґлтона, сам був би в крові. Він мав би закривавлений одяг, залишив би криваві сліди.

— Я нічого такого не бачив. Але, зізнаюся, і не думав роздивлятися, просто був шокований. Пізніше, звичайно, коли всіх у монастирі розбудили, скрізь були криваві сліди тих, хто заходив на кухню.

Я хвилю подумав.

— І тоді вбивця, можливо, пішов до церкви, осквернив вівтар і викрав реліквію. Чи ви, чи хтось інший помічали сліди крові на шляху через внутрішній двір до церкви або всередині церкви?

Брат Ґай кинув на мене похмурий погляд.

— Уся церква була залита кров’ю. Ми подумали, що це кров того принесеного в жертву півня. Щодо двору, то ще до світанку почався дощ, який ішов цілий день. Він змив усі сліди.

— І що ви зробили після того, як знайшли тіло?

— Пішов прямо до абата, звісно ж. Ось ми і тут.

Він привів нас до найбільшого зі склепів — будівлі на невеликому підвищенні з поширеного жовтого вапняку. Склеп мав міцні дерев’яні двері, достатньо широкі для труни. Я кліпнув, щоб струсити сніжинку з вії.

— Ну зробімо це якнайшвидше.

Він дістав ключ, і я глибоко вдихнув, подумки благаючи Бога зміцнити мій слабкий шлунок.

Нам довелося нахилитися, щоб увійти в низьке побілене приміщення. У склепі було страшенно холодно, вітер пробивався крізь маленьке заґратоване віконце. У повітрі відчувався слабкий нудотний припах, характерний для всіх склепів.

У тьмяному світлі лампи, яку тримав брат Ґай, я побачив, що вздовж стін стоять кам’яні саркофаги, на кришках вирізьблені фігури мертвих, долоні складені в жестах благання. Більшість чоловіків були зображені в обладунках минулих століть. Брат Ґай відклав свою лампу і склав руки, засунувши долоні в довгі рукави свого габіту, щоб зігрітися.

— Склеп родини Фіцх’ю, — сказав він. — Саме ця сім’я заснувала монастир і тут була похована аж до останнього члена, який загинув у громадянській війні минулого століття.

Тишу раптом порушив гучний металевий дзвін. Я мимоволі підскочив, і брат Ґай також, його очі широко розплющилися на темному обличчі. Я обернувся і побачив, як Марк нахилився, щоб підняти з кам’яної підлоги абатові ключі.

— Вибачте, сер, — пробурмотів він. — Я думав, що вони міцно прив’язані.

— Божа смерть! — гаркнув я. — Незграба!

Ноги мої тремтіли.

У центрі кімнати стояв великий металевий канделябр, заповнений товстими свічками. Брат Ґай запалив їх від своєї лампи, і жовте сяйво розлилося кімнатою. Він провів нас до саркофага з голою кам’яною кришкою, без напису.

— Ця могила — єдина без постійного мешканця і відтепер ніколи його не матиме. Останній спадкоємець чоловічої статі загинув у Босворті разом із королем Річардом III. — Він сумно всміхнувся. — Sic transit gloria mundi.

— І Синґлтона там поклали? — запитав я.

Він кивнув.

— Він уже лежить чотири дні, але в холоді мав би зберегтися.

Я ще раз глибоко вдихнув.

— Знімімо кришку. Марку, допоможи йому.

Марк і брат Ґай натужилися, щоб зсунути важку кам’яну кришку на сусідній надгробок. Спершу вона опиралася їхнім зусиллям, а тоді різко зісковзнула. Відразу приміщення наповнилося нудотним запахом. Марк відступив на крок, його ніс зморщився від огиди.

— Не дуже зберігся, — пробурмотів він.

Брат Ґай зазирнув усередину, перехрестившись. Я ступив уперед, ухопившись за край саркофага. Тіло було загорнуте в білу вовняну тканину; виднілися лише ікри й стопи, білі, як алебастр, нігті — довгі й жовті. На іншому кінці покривала з шиї витекла кров, а під головою, що лежала біля тіла, була калюжа темнішої крові.

Я задивився на обличчя Робіна Синґлтона, з яким колись перетнувся у залі суду. Він був худим чоловіком років тридцяти, з чорним волоссям і довгим носом. Я зауважив темну щетину на білих щоках і від вигляду цієї голови, покладеної на закривавлений камінь замість шиї, відчув, що мій живіт скрутило. Рот був ледь розтулений, кінчики зубів виднілися під губами. Темно-блакитні очі були широко розплющені, затягнуті смертною плівкою. Я помітив, як крихітна чорна комаха вилізла з-під однієї повіки, поповзла очним яблуком і сховалася під другою повікою. Ковтаючи, я повернувся і підійшов до маленького заґратованого віконця, глибоко вдихнув холодне нічне повітря. Поборовши жовч, змусив іншу частину свого мозку впорядкувати побачене. І почув, як Марк підійшов до мене.

— З вами все гаразд, сер?

— Звичайно.

Обернувшись, я побачив, що брат Ґай стоїть, склавши руки, цілком спокійний, і задумливо дивиться на мене. Сам Марк трохи зблід, але перехрестився і знову поглянув на цю жахливу голову.

— Ну, Марку, що ти скажеш про те, як помер той чоловік? — гукнув я.

Він похитав головою.

— Те, що ми чули раніше, — йому знесли голову з плечей.

— Я і не думав, що він помер від лихоманки. Та чи можемо ми зробити ще якісь висновки з того, що бачимо? Для початку припускаю, що нападник був принаймні середнього зросту.

Брат Ґай зацікавлено глянув на мене.

— З чого ви робите такий висновок?

— Ну, по-перше, Синґлтон був досить високим чоловіком.

— Без голови про це важко сказати, — зауважив Марк.

— Я зустрічався з ним у суді. Пригадую, мені доводилося вивернути шию, щоб поглянути на нього. — Змусив себе підійти і знову подивитися на голову. — І бачите, як шия розрізана прямо впоперек. Вона лежить ідеально рівно на камені. Якби він і його нападник стояли під час нападу, що здається найімовірнішим, нижча людина мала б завдати удару вгору під кутом, і шия не була б відрубана прямо наскрізь.

Брат Ґай кивнув.

— Це правда. Клянуся Богородицею, сер, у вас око лікаря.

— Дякую. Хоча я не хотів би марнувати свій час на перегляд таких речей. Але я вже бачив, як відрубують голову. Пам’ятаю… — я підшуковував слово, — механіку цього дійства. — Лікар уперся в мене запитальним поглядом, а я стиснув долоні, впиваючись у них нігтями. І пригадав той день, який усім серцем прагнув забути. — Якщо говорити про такі речі, погляньте, який чистий удар, голова відрізана одним махом. Таке важко зробити, навіть якщо хтось лежить, поклавши шию на колоду.

Марк знову подивився на голову, що лежала збоку, і ще раз кивнув.

— Ага. Сокирами важко орудувати. Мені розповідали, що шию Томаса Мора довелося відрубувати кількома ударами. Але що, якби він нахилився? Наприклад, підняти щось із підлоги? Чи, можливо, його змусили нахилитися?

Я хвилю подумав.

— Так. Слушне зауваження. Проте якби він був зігнутий, коли загинув, то тіло було б зігнутим, коли його знайшли. Брат Ґай мусить пам’ятати.

Я глянув на нього запитально.

— Він лежав прямо, — задумливо сказав лікар. — Те, як важко відрубати комусь голову таким способом, у всіх нас на думці. Ви цього не зробите за допомогою кухонного приладдя, навіть найбільшого ножа. Ось чому деякі брати бояться, що тут вдавалися до чаклунства.

— Але яка зброя може відрізати голову людині, що стоїть прямо? — запитав я. — Припускаю, що це не сокира, її лезо занадто товсте. Тут знадобиться дуже гостре ріжуче лезо, як у меча. Насправді нічого іншого, крім меча, я не можу придумати. Що скажеш, Марку? Ти в нас володієш мечем.

— Думаю, ви маєте рацію. — Він видав різкий смішок. — Тільки королівські особи і знать мають право бути страченими за допомогою меча.

— Саме тому, що гостре лезо меча забезпечує швидкий кінець.

— Як Анні Болейн, — додав Марк.

Брат Ґай перехрестився.

— Відьомська королева, — тихо сказав він.

— Саме це спало мені на думку, — тихо сказав я.

— Одного разу я бачив, як відрубують голову. Голову Анни Болейн.

Розділ восьмий

Ми чекали надворі, поки брат Ґай замкне склеп. Пішов густий сніг, лапаті пластівці кружляли в повітрі. Землю вже вкрила біла пелена.

— Нам пощастило, що такий снігопад не застав нас у дорозі, — сказав Марк.

— Якщо він не припиниться, нам буде важко повернутися. Можливо, доведеться плисти морем.

Брат Ґай приєднався до нас. Він серйозно глянув на мене.

— Сер, ми хотіли б завтра поховати бідолашного комісара Синґлтона. Це заспокоїть братію… і дозволить його душі віднайти спокій.

— Де ви його поховаєте? Тут? У нього не було сім’ї.

— На мирському кладовищі. Якщо ви дозволите.

Я кивнув.

— Дуже добре. Я достатньо побачив, це видовище дуже чітко закарбувалося в моїй свідомості.

— Ви зробили важливі висновки, сер.

— Це лише припущення.

Стоячи поруч із братом Ґаєм, я відчув слабкий запах, схожий на сандалове дерево. Він, безперечно, пахнув краще, ніж його братія.

— Я скажу абатові, що можна почати приготування до похорону, — сказав він полегшено.

Пролунав церковний дзвін, від чого я здригнувся.

— Ніколи не чув такого гучного дзвону. Я раніше звернув на це увагу.

— Дзвони насправді занадто великі для вежі. Але в них цікава історія. Спочатку вони висіли в стародавньому соборі Тулузи.

— Навіщо їх сюди перевезли?

— Вони прийшли до нас кружним шляхом. Вісімсот років тому собор був зруйнований під час арабського набігу, а дзвони взяли як трофей. Їх знайшли в Саламанці, в Іспанії, коли це місто було відвойовано для Христа, і подарували монастирю в Скарнсі в час його заснування.

— Я все-таки думаю, що вам краще пасували б дзвони меншого розміру.

— Ми вже звикли до них.

— А я сумніваюсь, що звикну.

Сумна усмішка промайнула на його обличчі.

— Мусите звинувачувати моїх арабських предків.

Ми дійшли до монастирського двора якраз тоді, коли монахи процесією виходили з церкви. Це видовище справило враження, яке ясно збереглося в пам’яті на всі роки: майже тридцять бенедиктинців у чорних габітах ішли подвійним рядом по старому кам’яному двору, каптури підняті, а руки заховані в широких рукавах, щоб захиститися від снігу, який падав тихою завісою, вкриваючи їх на ходу. Вся сцена освітлена з вікон церкви. Це була гарна картина, і, собі на диво, я був зворушений.

Брат Ґай відвів нас до нашої кімнати, пообіцявши незабаром підійти і провести до трапезної. Ми струсили сніг із плащів, тоді Марк витягнув своє ліжко й опустився на нього.

— Як, на вашу думку, мечник убив Синґлтона, сер? Чекав на нього і вдарив ззаду?

Я почав розпаковувати свою торбу, сортувати папери і книги.

— Можливо. Але що робив Синґлтон о четвертій ранку на кухні?

— Можливо, він зібрався зустріти там монаха, про якого розповів воротарю?

— Так, це найімовірніше пояснення. Хтось домовився зустрітися із Синґлтоном на кухні, можливо, пообіцявши якусь інформацію, і вбив його. Радше стратив його. Уся справа має відтінок страти. Звісно, було б набагато легше просто вдарити його ножем у спину.

— На вигляд він здавався сильним чоловіком, — зауважив Марк. — Хоча це було важко сказати, коли його голова стояла на підлозі того склепу.

Він розсміявся, трохи різко, і я зрозумів, що його також вразило це видовище.

— Робін Синґлтон був із тих юристів, до яких я відчуваю огиду. Він знав мало законів, і ті — поверхово. Пробивався шляхом залякувань і обману, доповнюючи золотом, яке в потрібний момент вкладалося в потрібну руку. Але він не заслужив такої жахливої смерті.

— Я забув, що торік ви були на страті королеви Анни Болейн, сер, — сказав Марк.

— Хотів би і я забути.

— Принаймні це підказало вам деякі ідеї.

Я сумно кивнув, а тоді криво посміхнувся.

— Пригадую, коли я тільки-но вступив до Академії адвокатів, у нас був учитель, сержант Гемптон. Навчав нас збирати докази. То він любив казати: «Які обставини є найважливішими в будь-якому розслідуванні? Жодна, — гавкав він у відповідь. — Усі обставини мають значення, кожну треба розглядати з усіх боків!»

— Не кажіть такого, сер. Ми можемо сидіти тут довіку. — Він потягнувся зі стогоном. — Я поспав би дванадцять годин навіть на цій старій дошці.

— Ну, ми не можемо спати, ще ні. Я планую зустрітися з братією за вечерею. Якщо ми хочемо щось з’ясувати, мусимо знати цих людей. Ходімо, немає спокою у тих, хто покликаний на службу лорда Кромвеля.

Я копнув по дошці на коліщатках, і Марк зі скрипом заїхав під моє ліжко.

Брат Ґай повів нас до трапезної темними коридорами, а потім сходами вгору. Це було вражаюче приміщення з високою склепінчастою стелею, що трималася на широких стовпах. Незважаючи на його розміри, гобелени на стінах і товсті циновки на підлозі створювали комфортну атмосферу. В одному кутку стояла велика, красиво різьблена катедра. Канделябри, заповнені товстими свічками, кидали тепле сяйво на два столи, сервіровані вишуканим посудом і приборами. Один стіл, на пів дюжини місць, стояв перед каміном, а другий, набагато довший, — трохи далі. Кухонні слуги метушилися, виставляючи глечики з вином і срібні супниці, з-під кришки виривалися насичені запахи. Я роздивився столові прибори на столі біля вогнища.

— Срібло, — зауважив я, звертаючись до брата Ґая. — І тарілки теж.

— Це стіл для старійшин, за яким сидять монастирські посадовці. У звичайних монахів посуд олов’яний.

— У простих людей посуд дерев’яний, — зауважив я, якраз коли ввійшов абат Фабіан. Служки зупинилися, щоб привітати його поклоном, а він великодушно кивнув у відповідь. — Абат їсть, безсумнівно, із золотої тарілки, — пробурмотів я до Марка.

Абат підійшов до нас, напружено усміхаючись.

— Мені не сказали, що ви бажаєте вечеряти в трапезній. Я замовив ростбіф на моїй кухні.

— Дякую, але ми вечерятимемо тут.

— Як бажаєте. — Абат зітхнув. — Я запропонував доктору Ґудгепсу приєднатися до вас, та він категорично відмовляється виходити з мого будинку.

— Чи сказав вам брат Ґай, що я дозволив поховати комісара Синґлтона?

— Сказав. Зроблю оголошення перед вечерею. Зараз моя черга читати Святе Писання. Англійською, відповідно до приписів, — додав він урочисто.

— Добре.

Під дверима почувся шум, і в трапезну почали заходити монахи. Двоє посадовців, яких ми бачили раніше, — світловолосий ключар, брат Ґабріель, і Едвіг, темноволосий скарбник, — мовчки йшли до столу старійшин. Вони були дивною парою; один високий і світлий злегка схилив голову, другий упевнено крокував поруч. До них приєднався пріор, два посадовці, яких я зустрів у залі зібрань, і брат Ґай. Інші монахи стояли біля довгого столу. Я помітив серед них старого картузіанця; він кинув на мене злісний погляд. Абат нахилився до мене.

— Я чув, що раніше вас образив брат Джером. Тож прошу вибачення. Але його обітниці означають, що він їсть мовчки.

— Розумію, що він перебуває тут на прохання одного з членів сім’ї Сеймур.

— Нашого сусіда, сера Едварда Вентворта. Та спочатку запит надійшов з офісу лорда Кромвеля. — Абат кинув на мене косий погляд. — Він хотів, щоби Джерома тримали в тихому місці, якнайдалі від очей. Як далекий родич королеви Джейн, він був певним тягарем.

Я кивнув.

— Скільки часу він уже тут?

Абат подивився на нахмурене обличчя Джерома.

— Вісімнадцять довгих місяців.

Я окинув поглядом монахів за довгим столом, які тривожно позирали на мене, немов я — фантастичний звір, якого до них підсадили. Здебільшого вони були середнього або літнього віку, кілька молодих облич і лише троє — в одязі новіціїв. Один старий монах, у якого тремтіла від паралічу голова, швидко перехрестився, роздивляючись мене.

Мій погляд привернула постать, що невпевнено стояла біля дверей. Я впізнав новіція, який відводив наших коней; він стояв, неспокійно переступаючи з ноги на ногу, тримаючи щось за спиною. Пріор Мортимус підвів очі від свого столу.

— Саймоне Велплею! — гаркнув він. — Ваша покута не закінчилася, сьогодні ви не будете вечеряти. Займіть своє місце в тому кутку.

Хлопець схилив голову і перейшов у кут кімнати, найвіддаленіший від вогнища. Новіцій вийняв руки з-за спини, і я побачив, що він тримає гостроверхий блазенський ковпак із намальованою за трафаретом літерою «М». Червоніючи, він надягнув його. Мало хто з монахів звернув на нього увагу.

— М? — перепитав я.

— Означає maleficium, — сказав абат. — Боюся, він порушив приписи. Прошу, сідайте.

Ми з Марком зайняли місця біля брата Ґая, а абат підійшов до катедри. Я бачив, що там лежить Біблія, і зрадів, що це була Біблія англійською мовою, а не латинська Вульгата[5] з неправильними перекладами та вигаданими євангеліями.

— Браття, — урочисто оголосив абат Фабіан, — усіх нас дуже шокували останні події. Я радий вітати представника головного вікарія, комісара Шардлейка, який прибув, щоб розслідувати цей злочин. Він розмовлятиме з багатьма з вас, і ви мусите надати йому всю допомогу, на яку заслуговує представник лорда Кромвеля.

Я різко подивився на нього; ці слова мали подвійне значення.

— Комісар Шардлейк дав дозвіл поховати комісара Синґлтона, і похоронна служба відбудеться після утрені, післязавтра.

За столами почувся облегшений шепіт.

— А тепер ми читаємо з Одкровення, глава 7: «І тоді я побачив чотирьох ангелів, що стояли на чотирьох кутах землі…».

Мене здивувало, що абат вибрав Книгу Одкровення, бо це був текст, улюблений серед гарячих прихильників Реформи, які прагнуть розповісти світові, що вони збагнули його таємниці та незрозумілі символи. У цьому уривку йдеться про Господній переклик спасенних у Судний день. Це здалося мені викликом — ототожнювати братію з праведними.

— А він оповів мені: «Це ті, що прийшли від горя великого, і обмили одежі свої, і вибілили їх у крові Агнця»[6]. Амінь, — звучно закінчив він, потім згорнув Біблію і врочисто вийшов із трапезної; безсумнівно, ростбіф чекав на нього в їдальні.

За столом одразу ж вибухнула жвава балаканина, а пів дюжини служок увійшли й почали розливати суп. Це був густий овочевий бульйон, щедро приправлений і смачний. Я не їв від сніданку і хвилину зосередився на своїй мисці, перш ніж глянути на Велплея, який далі стояв у тіні, мов статуя. Через вікно біля нього я побачив, як усе ще падає сніг. Тоді обернувся до пріора, що сидів навпроти мене.

— Новіцій не їстиме цього чудового супу?

— Ще чотири дні не їстиме. Частина його покарання — простояти впродовж цілої вечері. Буде для нього наука. Вважаєте мене надто суворим, сер?

— Скільки йому років? З вигляду немає вісімнадцяти.

— Велплею майже двадцять, хоча цього не скажеш з його сухорлявого обличчя. Його новіціат було продовжено, бо йому не давалася латина, хоча до музики він має хист. Він допомагає братові Ґабріелю. Саймон Велплей мусить навчитися послуху. Його покарано, зокрема за те, що уникав служби англійською мовою. Коли я призначаю людям покарання, то даю добру науку, яка надовго запам’ятається їм та іншим.

— Цілком п-правильно, брате пріоре. — Скарбник заговорив, активно киваючи головою. Він посміхнувся до мене; холодна посмішка, яка на мить розрізала його пухке обличчя. — Я — брат Едвіг, комісаре, скарбник.

Він поклав свою срібну ложку в тарілку, яку вже спорожнив.

— Отже, ваш обов’язок — розпоряджатися монастирськими фінансами?

— І їх н-н-накопичити, і подбати про те, щоб витрати не перевищували прибутки, — додав він.

Заїкання не могло приховати самовдоволення в його голосі.

— Думаю, я вже зустрічався з вами у дворі, коли ви обговорювали дещо — будівництво, так? — з одним із ваших братів.

Я глянув на високого темноволосого монаха, який раніше похітливо дивився на Марка. Тепер він сидів майже навпроти, таємно позираючи на нього, тим часом уникаючи його погляду. Проте він зловив міг погляд і нахилився, щоб представитись.

— Ґабріель з Ашфорда, комісаре. Я ключар, а ще — вчитель; відповідальний за церкву і бібліотеку, а також музику. Ми змушені поєднувати обов’язки, нас не так багато, як було раніше.

— Ні. Сто років тому у вас було скільки — удвічі більше монахів? І церква потребує ремонту?

— Справді так, сер. — Брат Ґабріель нетерпляче нахилився до мене, штовхнувши брата Ґая, так що той мало не розлив суп. — Ви бачили нашу церкву?

— Ще ні. Планую відвідати її завтра.

— У нас найкрасивіша норманська церква на південному узбережжі. Їй понад чотириста років. Вона може зрівнятися з найкращими бенедиктинськими монастирями в Нормандії. Але від самого даху донизу утворилася велика тріщина. Нам потрібен ремонт, і слід знову використовувати канський камінь, який пасував би до внутрішнього оздоблення…

— Брате Ґабріелю, — різко втрутився пріор, — комісар Шардлейк має важливіші справи, ніж милуватися архітектурою. І на його погляд церква може бути занадто розкішною, — багатозначно додав він.

— Але ж, напевно, нове вчення не нехтує архітектурної краси?

— Лише тоді, коли громаду заохочують поклонятися будівлі, а не Богові, — відповів я. — Бо це було б ідолопоклонство.

— Я нічого такого не мав на увазі, — щиро сказав ключар. — Тільки те, що в будь-якій великій будівлі око має зупинятися на точних пропорціях, єдності ліній…

Брат Едвіг саркастично скривився.

— Мій брат має на увазі те, що задля задоволення його естетичних уявлень монастир має сам з-збанкрутувати, завозячи великі брили вапняку з Франції. Мені було б цікаво дізнатися, як він п-п-планує переправити їх через болото.

— Хіба монастир не має достатніх запасів? — запитав я. — Я читав, що доходи від його земель сягають 800 фунтів стерлінгів на рік. А рента зараз постійно зростає, і бідні відчули це на собі.

Доки я говорив, служки повернулися, розставляючи тарілки, на яких парували великі коропи, і супниці з овочами. Я помітив серед них жінку, стару бабу з гачкуватим носом, і подумав, що Еліс, мабуть, самотня, якщо в неї лише така жіноча компанія. І знову повернувся до скарбника. Він швидко насупився.

— Нещодавно довелося продати землю, з-з-з різних причин. А сума, яку просить брат Ґабріель, перевищує весь бюджет на ремонт за п’ять років. Візьміть собі цього чудового коропа, сер. Сьогодні вранці спійманий у нашому ставку.

— Але, напевно, гроші можна позичити під річні прибутки, які у вас мають бути?

— Дякую, сер. Саме такий мій аргумент, — сказав брат Ґабріель.

Скарбник ще більше насупився. Він відклав ложку і замахав пухкими ручками.

— Р-розсудливе ведення господарства не допускає великої діри в доходах на прийдешні роки, сер, в-виплати відсотків з’їдають їх, як м-миші. Підхід настоятеля — в-врівноважений б-б-б… — його обличчя почервоніло, коли від хвилювання він утратив контроль над своїм заїканням.

— Бюджет, — підсумував за нього пріор із кислою усмішкою.

Він передав мені коропа і встромив ніж у свою рибу, з ентузіазмом розрізаючи її. Брат Ґабріель розлючено глянув на нього і відпив доброго білого вина. Я знизав плечима.

— Це ваша справа, звісно.

Брат Едвіг поставив склянку на стіл.

— П-прошу вибачення, якщо я запалився. Це давня суперечка між мною та ключником.

Він знову зблиснув усмішкою, показавши рівні білі зуби. Я поважно кивнув на знак згоди, а потім перевів погляд на вікно, за яким і далі кружляв сніг, тепер густий. З вікна тягнуло холодом, і, хоча перед самим каміном було тепло, моя спина змерзла. Біля вікна новіцій закашлявся. Його схилена голова в шапці була в тіні, але я помітив, що ноги тремтіли під габітом.

Тишу раптом порушив гучний металевий дзвін.

— Дурні! Нової будівлі не буде. Хіба ви не знаєте, що світ нарешті покотився до свого кінця? Антихрист прийшов! — картузіанець припіднявся з лави. — Тисяча років служіння Богу в усіх цих молитовних будинках закінчилася. Незабаром нічого не буде, лише пусті будівлі й тиша, тиша, яку Диявол наповнить своїм ревом!

Його голос підвищився до крику, на всіх по черзі зупинявся його гіркий погляд. Монахи відводили очі. Обернувшись на місці, брат Джером утратив рівновагу і впав, розтягнувшись на лаві, обличчя скривлене від болю. Пріор Мортимус підвівся, грюкнувши рукою по столі.

— Божа смерть! Брате Джероме, вийди з-за цього столу і залишайся у своїй келії, доки абат не вирішить, що робити з тобою. Виведіть його!

Сусіди схопили картузіанця попід пахви, швидко підняли на ноги і виштовхали з трапезної. Коли за ними зачинилися двері, по кімнаті пробіг видих полегшення. Пріор Мортимус повернувся до мене.

— Ще раз прошу вибачення від імені всієї громади. — За столами почувся схвальний гул. — Я лише прошу вас пробачити чоловікові на тій підставі, що він безумний.

— Кого він вважає антихристом, хотів би я знати? Мене? Ні, радше лорда Кромвеля чи, можливо, Його Величність короля?

— Ні, сер, ні.

За столом старійшин почувся тривожний гомін. Пріор Мортимус стиснув тонкі губи.

— Якби моя воля, Джерома завтра вигнали б за ворота, щоб він виплакував своє безумство на вулицях, аж доки його не посадять у Тауер чи, імовірніше, у Бедлам, бо саме там йому місце. Абат утримує Джерома, оскільки потребує прихильності його двоюрідного брата, сера Едварда. Ви знаєте про родинний зв’язок Джерома з покійною королевою?

Я кивнув.

— Але це вже занадто. Він мусить піти.

Я підняв руку, хитнувши головою.

— Я не записую до офіційних звітів лепетання божевільного. — Сказавши це, я відчув, як за столом полегшено зітхнули. Тоді знову знизив голос, щоб почули тільки монахи-старійшини. — Я хотів би, щоб брат Джером залишався тут, можливо, доведеться його допитати. Скажіть мені, чи висловлювався він проти комісара Синґлтона так, як проти мене?

— Так, — прямо відповів пріор.

— Коли він уперше прибув, брат Джером підійшов до нього у дворі й назвав лжесвідком і брехуном. Комісар Синґлтон відповів, назвавши його римським покидьком.

— Лжесвідок і брехун. Це конкретніша образа, ніж ті, які він кинув мені. Цікаво, що він мав на увазі?

— Тільки Бог знає, що мають на увазі безумці.

Брат Ґай нахилився вперед.

— Можливо, він безумний, комісаре, але не спроможний вбити комісара Синґлтона. Я його лікував. Ліва рука Джерома була вирвана із суглоба на дибі, зв’язки розірвані. Його права нога заледве в кращому стані, а рівноваги, як ви бачили, він не втримує. Джером ледве пересувається, не кажучи вже про володіння зброєю, щоб змогти відрізати голову людини. Раніше я лікував наслідки державних тортур, у Франції, — додав він тихіше, — проте в Англії — уперше. Кажуть, це щось нове.

— Закон дозволяє це в періоди надзвичайної загрози для держави, — відповів я, зачеплений. Спіймав на собі погляд Марка і прочитав у його очах розчарування, смуток. — Хоча це прикро, як завжди, — додав я, зітхнувши. — Та повернімося до бідолашного Синґлтона. Брат Джером, можливо, був занадто немічний, щоб убити, проте він міг мати спільника.

— Ні, сер, ніколи, ні.

Почулося хором за столом. Я прочитав лише страх на обличчях посадовців, занепокоєння, щоб їхні імена не пов’язали з убивством і зрадою, які тягнуть за собою страшні покарання. Але люди, подумав я, уміють приховувати справжні думки. Брат Ґабріель знову нахилився вперед, його худорляве обличчя зморщилося від тривоги.

— Сер, тут ніхто не поділяє переконання брата Джерома. Він — погибель для нас. Усе, чого ми хочемо, — це проводити наше молитовне життя в мирі, відданості королю і в послуху тим формам поклоніння, які він диктує.

— Ось принаймні мій брат говорить за всіх, — голосно додав скарбник. — Я кажу на це «амінь».

«Амінь» хором повторили за столом.

Я кивнув на знак схвалення.

— Але комісар Синґлтон усе-таки мертвий. Хто, на вашу думку, міг це зробити? Брате скарбнику? Брате пріоре?

— Це були л-люди із зовнішнього світу, — сказав брат Едвіг. — Він ішов на зустріч із кимось і сполошив їх. Відьмаки, поклонники Диявола. Вони вдерлися, щоб осквернити нашу церкву і викрасти нашу реліквію, побачили бідолашного Синґлтона і вбили його. Людина, з якою він мав зустрітися, хоч хто це був, безсумнівно, злякалася цієї метушні.

— Комісар Шардлейк припускає, що вбивство, можливо, скоїли мечем, — додав брат Ґай. — І такі люди навряд чи будуть мати при собі зброю, щоб їх не виявили.

Я повернувся до брата Ґабріеля. Він глибоко зітхнув, проводячи пальцями крізь скуйовджені пасма під тонзурою.

— Утрата руки Розкаяного Розбійника — це трагедія, найсвятіша реліквія Голгофи нашого Господа, — я з острахом думаю, для яких огидних цілей використовує її нині злодій.

Його обличчя змарніло. Я згадав про черепи в кабінеті лорда Кромвеля і ще раз усвідомив силу реліквій.

— Чи знаєте ви в окрузі когось такого, хто практикує чаклунство? — запитав я.

Пріор похитав головою.

— Кілька чаклунок у місті, однак це лише старі карги, що бурмочуть якісь заклинання над травами, якими торгують.

— Хто знає, яке зло творить Диявол у грішному світі? — тихо сказав брат Ґабріель. — Ми від нього захищені в нашому святому житті, наскільки це можливо, але зовні… — він здригнувся.

— А ще є служки, — додав я. — Разом шістдесят.

— У монастирі живе лише дюжина, — сказав пріор. — І приміщення добре зачинені на ніч, їх охороняє брат Баґґе та його помічник під моїм керівництвом.

— Ті, хто живе тут, переважно старі, вірні слуги, — додав брат Ґабріель. — Навіщо комусь із них убивати важливого відвідувача?

— А навіщо монаху чи селянину? Ну, побачимо. Завтра хочу допитати декого з вас. — Я глянув на ряд збентежених облич.

Служки зайшли, щоб прибрати тарілки, поставивши натомість мисочки з пудингом. Доки вони не вийшли, стояла тиша. Скарбник зачерпнув ложкою цукристий пудинг у своїй мисці.

— Ах, соковиті цукати, — сказав він. — Смачні й теплі в холодний вечір.

З кута кімнати раптом долинув гучний гуркіт. Усі підскочили й обернулися туди, де новіцій упав на підлогу. Брат Ґай скочив на ноги з вигуком огиди, його габіт розвівався, коли він побіг туди, де Саймон Велплей нерухомо лежав на циновці. Я підвівся і приєднався до нього, а також брат Ґабріель, і нарешті, з гнівним виразом обличчя, пріор. Хлопець був білий, як простирадло. Коли брат Ґай обережно підняв його голову, новіцій застогнав і розплющив очі.

— Усе гаразд, — лагідно сказав брат Ґай. — Ти знепритомнів. Ти вдарився?

— Голова. Я вдарився головою. Мені шкода… — у куточках його очей раптом заблищали сльози, його худі груди затряслися, і він жалібно розплакався.

Пріор Мортимус гмикнув. Я був здивований тим гнівом, який спалахнув у темних очах брата Ґая.

— Не дивно, що хлопець плаче, велебний пріоре! Коли його востаннє належно годували? Він не що інше, як шкіра й кості.

— Він їв хліб і воду. Ви добре знаєте, брате лікарю, що це покаяння, санкціоноване приписом святого Бенедикта…

Брат Ґабріель люто обернувся до нього.

— Святий не хотів, щоб слуг Божих морили голодом! Саймон, мов пес, працює на вас у стійлах, а потім ви змушуєте його годинами вистоювати на морозі.

Плач новіція перейшов у сильний напад кашлю, його бліде обличчя раптом побагровіло, коли він намагався вдихнути. Лікар нашорошив вухо на свистячі звуки з грудей.

— У його легенях повно мокротиння. Саймона негайно треба відвести в лазарет!

Пріор знову фиркнув.

— Чи я винен, що він кволий, мов кошеня? Я дав йому роботу, щоб зміцнити його. Це те, що йому потрібно…

Голос брата Ґабріеля пролунав у трапезній.

— Чи брат Ґай отримує ваш дозвіл відвести Саймона в лазарет, чи мені йти до абата Фабіана?

— Забирайте холопа! — кинув пріор. Він покрокував до столу. — М’якість! М’якість і кволість. Вони доведуть нас усіх до загибелі!

Пріор зухвало роззирнувся навколо трапезної, коли брат Ґабріель і лікар виводили попід руки заплаканого й закашляного новіція з кімнати. Брат Едвіг прочистив горло.

— Брате пріоре, думаю, ми можемо проказати п-подячну молитву і встати. Настав час для вечірнього богослужіння.

Пріор Мортимус швидко прочитав молитву, і монахи підвелися, а ті, хто сидів за довгим столом, чекали, поки вийдуть старійшини. Біля дверей брат Едвіг нахилився до мене, його голос був вкрадливий.

— Комісаре Шардлейку, мені шкода, що вашій трапезі перешкодили д-двічі. Дуже ш-ш-шкода. Мушу попросити у вас пробачення.

— Усе гаразд, брате. Що більше я знайомлюся із життям у Скарнсі, то більше світла проливається на моє розслідування. До речі, був би вдячний, якби ви могли знайти для мене час завтра, з усіма своїми останніми бухгалтерськими книгами. Є деякі питання, пов’язані з розслідуваннями комісара Синґлтона, які я хотів би обговорити з вами.

Зізнаюся, мене потішив збентежений вираз, який з’явився на обличчі скарбника. Я кивнув і пішов туди, де стояв Марк, виглядаючи у вікно. Сніг усе ще падав, укриваючи кожну поверхню білою пеленою, приглушуючи всі звуки і затуманюючи зір, а згорблені фігури в каптурах почали переходити через монастирський двір, прямуючи до церкви на вечірню, останню службу того дня. Знову задзвонили дзвони.

Розділ дев’ятий

Коли ми повернулися в нашу кімнату, Марк одразу ліг на своє ліжко. Але хоч я втомився так само, як і він, мені потрібно було впорядкувати свої враження від усього, що сталося за трапезою. Я хлюпнув воду з глечика собі на обличчя, а тоді пішов і сів біля каміна. Ледь чутно з церкви долітав звук хоралів.

— Послухай, — сказав я, — монахи на вечірній. Моляться до Бога, щоб він пильнував їхні душі в кінці днів. Ну, що ти думаєш про це святе згромадження Скарнсі?

Він застогнав.

— Я занадто втомився, щоб думати.

— Нумо, це твій перший день у монастирі. Якої ти про все це думки?

Він неохоче піднявся на лікті, і його обличчя набуло задумливого виразу. Перші, ледь помітні зморшки на юному обличчі загострились у тінях від свічок. Одного дня, подумав я, вони перетворяться на справжні зморшки і борозни, як у мене.

— Монастир мені здається світом, сповненим протиріч. З одного боку, їхнє життя немовби відгороджене від зовнішнього світу. Ті їхні чорні габіти, усі їхні молитви. Брат Ґабріель сказав, що вони відокремлені від грішного світу. Але чи бачили ви, як він знову подивився на мене, собака? І вони так добре живуть. Теплі вогнища, гобелени, їжа, смачнішої за яку я ще не їв. Грають у карти, як чоловіки в будь-якій таверні.

— Так. Святий Бенедикт відчув би таку саму огиду, як лорд Кромвель, до їхнього багатого життя. Абат Фабіан розважається, як лорд, і він, звісно, є лордом, він засідає в Палаті, як і більшість абатів.

— Думаю, пріор його недолюблює.

— Пріор Мортимус вдає із себе прихильника Реформи, противника легкого життя. Він, безумовно, вірить у те, що з підлеглого слід знущатися. І отримує від цього насолоду, я сказав би.

— Він нагадує мені одного чи двох моїх шкільних учителів.

— Шкільні вчителі не доводять своїх підопічних до непритомності. Більшість батьків знайшли б, що сказати про його ставлення до цього хлопчика. Окремого наставника новіціїв, мабуть, немає; не вистачає монахів. Новіції повністю під керівництвом пріора.

— Лікар намагався допомогти. Він здається хорошою людиною, хоч і вигляд у нього такий, ніби його підсмажили на рожні.

Я кивнув.

— І брат Ґабріель також допоміг. Пригрозив пріору абатом. Я не можу уявити, щоб абат Фабіан надмірно переймався добробутом новіціїв, але якщо схильність пріора до жорстокості іноді виявляється надмірною, то, щоб уникнути скандалу, абатові доведеться тримати його під контролем. Ну, тепер ми їх усіх зустріли; п’ятьох, які знали про мету приїзду Синґлтона. Абат Фабіан, настоятель Мортимус, брат Ґабріель, брат Ґай. І скарбник, звісно…

— Б-б-брат Едвіг. — Марк імітував його заїкання.

Я усміхнувся.

— Він тут впливова людина, незважаючи на проблеми з мовленням.

— Він здався мені слизькою ропухою.

— Так, мушу сказати, мені він також не сподобався. Проте не можна піддаватися першим враженням. Найбільший шахрай, якого я коли-небудь зустрічав, мав бездоганні лицарські манери. І скарбника не було тієї ночі, коли Синґлтона вбили.

— Але навіщо комусь із них убивати Синґлтона? Адже це дає лорду Кромвелю вагоміші підстави для розгону монастиря?

— А якщо мотив був особистий? А якщо Синґлтон щось виявив? Він перебував тут кілька днів. А якщо він хотів викрити когось у серйозному злочині?

— Доктор Ґудгепс сказав, що він вивчав бухгалтерські книги того дня, коли його вбили.

Я кивнув.

— Так, саме тому хочу їх погортати. Але я повертаюся до способу, яким його вбили. Якби хтось хотів закрити йому рота, вдарити ножем у ребра було б набагато легше. І навіщо оскверняти церкву?

Марк похитав головою.

— Мені цікаво, де вбивця сховав меч, якщо це був меч. І реліквію. І свій одяг, який був би закривавлений.

— У цьому великому мурашнику має бути тисяча схованок. — Я хвилю подумав. — 3 іншого боку, більшість будівель постійно використовується.

— Ті будівлі, які ми бачили? Майстерня каменяра, броварня і так далі?

— Вони якраз найбільше. Мусимо тримати очі відкритими, знайомлячись із цим місцем, шукати ймовірні схованки.

Марк зітхнув.

— Убивця, можливо, закопав свій одяг і меч. Але ми не зможемо знайти перекопану землю, якщо і далі сніжитиме.

— Ні. Що ж, почну завтра з того, що допитаю ключара і скарбника, цих двох братніх ворогів. А ти поговори з тією дівчиною, Еліс.

— Брат Ґай наказав мені не підходити до неї.

— Я сказав поговорити з нею. Тільки поговорити, я не хочу проблем із братом Ґаєм. Ти маєш підхід до жінок. Вона здається розумною і, напевно, знає стільки ж місцевих секретів, як усі.

Він зніяковіло ворухнувся.

— Я не хотів би, щоб вона думала, що я… сподобав її собі… якщо це лише задля того, щоб витягнути з неї інформацію.

— Наш обов’язок тут — зібрати інформацію. Немає потреби морочити їй голову. Якщо вона розповість щось таке, що нам допоможе, я подбаю, щоб її винагородили. Їй треба знайти інше місце. Така жінка не повинна сивіти серед цих монахів.

Марк усміхнувся до мене.

— Гадаю, вона вам також подобається, сер. Ви зауважили, які розумні в неї очі?

— Вона не належить до звичайних жінок, — сказав я неохоче.

— Усе-таки мені соромно виманювати в неї інформацію.

— Мусиш навчитися виманювати відомості від людей, Марку, якщо хочеш працювати на користь закону чи держави.

— Так, сер. — У голосі не чулося, що його переконали. — Просто… не хотів би наражати її на небезпеку.

— І я не хотів би. Але ми всі можемо опинитися в небезпеці.

Якусь хвилю він мовчав.

— Чи може абат мати рацію щодо чаклунства? Це пояснило б осквернення церкви.

Я похитав головою.

— Що більше думаю, то більше переконуюся, що вбивство було спланованим. Осквернення, можливо, навіть було вчинено, щоб заплутати сліди розслідування. Абат, звісно, волів би, щоб це скоїв хтось сторонній.

— Жоден християнин не буде в такий спосіб оскверняти церкву, папіст це чи реформатор.

— Ні. Уся історія — сквернота.

Я зітхнув і заплющив очі, відчуваючи, як моє обличчя опустилося від утоми. Сьогодні я більше не міг думати. Знову розплющив очі й побачив, що Марк пильно дивиться на мене.

— Ви сказали, що тіло комісара Синґлтона нагадало вам обезголовлення королеви Анни Болейн.

Я кивнув.

— Мене досі нудить від цього спогаду.

— Усіх здивувало її раптове падіння минулого року. Хоча її дуже не любили.

— Так. Опівнічна ворона.

— Кажуть, голова намагалася говорити після того, як її відрубали.

Я підняв руку.

— Не можу про це говорити, Марку. Я був там як державний посадовець. Але ти маєш рацію. Пора вже спати.

Він здавався розчарованим, та більше нічого не сказав і підкинув поліна у вогонь. Ми вклалися спати. З того місця, де я лежав, бачив крізь вікно, що сніг усе ще падає, пластівці вимальовувалися супроти освітленого вікна трохи далі. Дехто з монахів сидів допізна, однак ті часи, коли братія йшла спати до настання темряви, щоб опівночі знову вставати на молитву, давно минули.

Незважаючи на втому, я крутився і перевертався на ліжку, мій розум усе ще був активний. Особливо я думав про дівчину Еліс. У цьому місці потенційно на всіх чигала небезпека, але самотня жінка завжди була в більшій небезпеці за інших. Мені сподобалася іскра сильного характеру, яку помітив у ній. Це нагадало мені Кейт.

Незважаючи на бажання спати, я зауважив, що втомлений розум повертається до спогадів трирічної давнини. Кейт Віндем була донькою лондонського торговця сукном, звинуваченого його партнером у неправдивих звітах. Справу передали до церковного суду на тій підставі, що контракт був прирівняний до клятви перед Богом. Насправді його партнер був родичем архідиякона, який мав вплив на суддю, і мені вдалося домогтися, щоби справу передали в королівський суд, у якому спростували звинувачення. Вдячний купець, удівець, запросив мене на обід, і там я зустрів його єдину доньку.

Кейт пощастило; її батько вірив у право жінок на освіту, більшу за ту, що необхідна для кухонних рахунків, і вона мала жвавий розум. Також у неї було миле личко у формі сердечка, а густе каштанове волосся вільно спадало на плечі. Вона була першою жінкою в моєму житті, з якою я міг говорити як із рівною. Понад усе їй подобалося обговорювати діяльність законодавців, судів, навіть Церкви — бо досвід її батька перетворив їх обох на палких реформаторів. Ті вечори, коли ми розмовляли з нею та її батьком у їхньому домі, а згодом дні, коли Кейт супроводжувала мене під час довгих прогулянок сільською місцевістю, були найкращими в моєму житті.

Я знав, що вона бачить в мені лише друга, — Кейт жартувала, що я спілкувався з нею так само вільно, як з іншим чоловіком, — але почав задумуватися, чи не переросте це у щось більше. Я закохувався раніше, проте завжди утримувався від залицяння, боячись, що моя викривлена постать призведе лише до відмови, і мені було краще почекати, доки здобуду статки, які зможу запропонувати як принаду для компенсації. Однак я міг би дати Кейт щось інше, що вона цінувала б: цікаву розмову, товариські стосунки, коло близьких друзів.

Дотепер запитую себе, що могло б статися, якби зізнався у своїх почуттях раніше, та я запізнився. Одного вечора я без попередження зайшов до неї додому і застав її в товаристві Пірса Стеквіля, сина ділового партнера її батька. Спочатку я не хвилювався, бо, хоч і гарний, мов Сатана, Стеквіль був молодим чоловіком, який мав незначні досягнення, окрім бездоганних манер. Але я зауважив, як вона червоніла і дурнувато всміхалася від його грубих зауважень; моя Кейт перетворилася на дурненьку дівчинку. Відтоді вона не могла ні про що говорити, окрім того, що сказав чи зробив Пірс, із зітханнями й усмішками, що краяли мені серце.

Нарешті я розповів їй про свої почуття. Зробив це невміло і нерозважливо, затинаючись і підбираючи слова. Найгіршим було її цілковите здивування.

— Метью, я думала, ви хочете лише дружити зі мною, адже ніколи не чула від вас жодного слова про любов. Здається, ви багато приховували.

Я запитав її, чи вже було запізно.

— Якби ви зізналися мені хоча б пів року тому, можливо, було б по-іншому, — сказала вона сумно.

— Я знаю, що моя зовнішність не така, що може розпалювати пристрасть.

— Ви недооцінюєте себе! — сказала вона з несподіваним запалом. — У вас гарне мужнє обличчя і гарні манери, ви звертаєте занадто багато уваги на свою горбату спину, ніби ви один такий. У вас забагато жалості до себе, Метью, забагато гордості.

— Ну тоді…

Вона похитала головою, сльози в очах.

— Занадто пізно.

— Я люблю Пірса. Він попросить у батька моєї руки.

Я грубо сказав, що він не пасує їй, що вона помре від нудьги, але вона гаряче відповіла, що невдовзі в неї будуть діти і гарний будинок, за яким вона доглядатиме, і хіба це не відповідна роль, призначена жінці Богом? Розчавлений, я пішов.

Більше її ніколи не бачив.

За тиждень бубонна чума обрушилася на Сіті, мов ураган. Сотні людей тремтіли від лихоманки й обливалися потом, злягали і помирали у своїх ліжках упродовж двох днів. Хвороба вразила вищий і нижчий класи, забрала вона і Кейт, і її батька. Пам’ятаю їхній похорон, який я влаштував як виконавець заповіту старого, дерев’яні домовини, що повільно опускали в землю. Спустошене обличчя Пірса Стеквіля над гробом говорило мені, що він любив Кейт не менше, ніж я. Він кивнув мені, мовчазно дякуючи, і я кивнув у відповідь з легкою сумною усмішкою. Я подякував Богу, що принаймні звільнився від фальшивої доктрини чистилища, де Кейт мала б терпіти муки. І знав, що її чиста душа буде врятована, у мирі з Христом.

Сльози навертаються на очі, коли пишу ці слова. Так само навернулися вони тієї першої ночі в Скарнсі. Я плакав мовчки, стримуючи схлипування, щоб не розбудити Марка і не осоромитися перед ним. Сльози очистили мене, і я заснув.

Однак тієї ночі страшний сон повернувся. Убивство королеви Анни не снилося мені вже кілька місяців, але через тіло Синґлтона все повторилося. Весняного сонячного ранку я знову стояв на Тауер-Ґрін, посеред величезного натовпу, що оточив застелений соломою ешафот. Я був попереду натовпу; лорд Кромвель наказав усім, хто перебував під його заступництвом, з’явитися і засвідчити своєю присутністю падіння королеви. Сам він стояв поруч зі мною. Лорд Кромвель стрімко піднявся як представник партії Анни Болейн; тепер він підготував звинувачення у подружній зраді, що призвело до її загибелі. Він стояв, грізно насупившись, — утілення гнівного закону.

Навколо ковбиці постелили товстий шар соломи, а привезений з Франції кат стояв у своєму зловісному чорному каптурі, склавши руки. Я шукав поглядом меч, який він привіз на прохання королеви, щоб забезпечити їй милосердну кончину, але ніде не бачив його. Я стояв, шанобливо опустивши голову, адже були присутні представники знаті: лорд-канцлер Одлі, сер Річард Річ, граф Саффолк.

Ми стояли, мов статуї, попереду всі мовчали, хоча позаду в натовпі чулися розмови. На Тауер-Ґрін росте яблуня. Вона була в повному розквіті, а на високій гілці сидів і співав чорний дрізд, не звертаючи уваги на натовп. Я дивився на птаха, заздрячи його свободі.

Натовп заворушився, і з’явилася королева. Поруч із нею ішли фрейліни, капелан й охорона в червоних плащах. Вона була худою і виснаженою на вигляд, кістляві плечі згорблені під білим плащем, волосся зібране під чепцем. Наближаючись до плахи, вона постійно озиралася, немовби сподівалася на гінця від короля з відтермінуванням вироку. Після дев’яти років життя у самому серці двору королева мала б знати краще: це велике організоване видовище було не зупинити. Коли вона підійшла ближче, величезні карі очі, оточені темними колами, дико заметалися ешафотом, і, думаю, що, як і я, вона шукала меч.

У моєму сні немає жодного з довгих підготовчих заходів; ні довгих молитов, ні промови королеви Анни з ешафоту, яка благала всіх молитися за життя короля. У моєму сні вона відразу стає на коліна, обличчям до натовпу, і починає молитися. Знову і знову чую її тонкі різкі крики: «Ісусе, прийми мою душу! Господи Боже, змилуйся над моєю душею!» Тоді кат згинається і витягує великий меч із того місця, де він лежав у соломі. «Отже, ось де він був», — подумав я, а потім здригнувся і закричав, коли меч різонув повітря швидше, ніж може простежити око, а голова королеви злетіла вгору з великим струменем крові. Знову відчуваю приплив нудоти і заплющую очі, коли натовпом прокотився приглушений шум, що перейшов у дивне «ура». Я розплющую їх, коли чую прописані слова «Так загинуть усі вороги короля», ледь розбірливі через французький акцент ката. Солома та його одяг просочені кров’ю, яка все ще пульсує з трупа, а він тримає голову королеви, з якої скрапує кров.

Папісти кажуть, що тієї миті свічки в Дуврській церкві спонтанно спалахнули, і країною ширились інші дурні легенди, але я сам можу засвідчити, що очі у відрубаній голові королеви таки рухалися, шалено блукаючи натовпом, губи ворушилися, наче намагалися говорити. Хтось пронизливо скрикнув позаду мене, і я почув шелест, коли цілий натовп, кожен у своєму найкращому вбранні з пишними рукавами, перехрестився. Направду, минуло менше ніж тридцять секунд перш ніж припинився рух, а не ті пів години, як потім розказували. Однак у своєму страшному сні я знову переживав кожну з цих секунд, молячись, щоб ці жахливі очі упокоїлися. Тоді кат кинув голову в коробку зі стрілами, яка слугувала труною, і коли голова впала, глухо гепнувшись, я з криком прокинувся від стукоту у двері.

Я лежав, важко дихаючи, мій піт застигав на лютому холоді. Знову почувся стук, потім голос Еліс наполегливо покликав: «Мілорде Шардлейку! Комісаре!»

Була глибока ніч, вогнище майже згасло, кімната була крижаною. Марк застогнав і ворухнувся на своєму ліжку.

— Що сталося? — гукнув я, моє серце все ще калатало після жахіття, а голос тремтів.

— Брат Ґай просить вас прийти, сер.

— Зачекайте хвилину!

Я підвівся з ліжка й запалив свічку від жаринок. Марк теж підвівся, розгублено кліпаючи, зі скуйовдженим волоссям.

— Що відбувається?

— Я не знаю. Залишайся тут.

Я накинув штани і відчинив двері. Дівчина стояла в коридорі, у білому фартуху поверх сукні.

— Вибачте, сер, але Саймон Велплей дуже хворий і мусить поговорити з вами. Брат Ґай наказав розбудити вас.

— Дуже добре.

Я пішов за нею холодним коридором, у кінці якого були відчинені двері. Я почув голоси: брат Ґай і ще один, який скиглив від страждання. Зазирнувши, побачив новіція, який лежав на низькому ліжку. Його обличчя сяяло від поту, він гарячково бурмотів, дихання хрипіло і свистіло. Брат Ґай сидів біля ліжка, витираючи чоло тканиною, яку вмочував у миску.

— Що з ним?

Я не міг стримати нервозності в голосі, адже бубонна чула змушувала людей корчитися і задихатися. Лікар подивився на мене, обличчя серйозне.

— Застій мокроти в легенях. Не дивно, стільки часу стояв на морозі без їжі. У нього висока температура. Але він постійно просить поговорити з вами. Саймон не заспокоїться, доки цього не зробить.

Я підійшов до ліжка, не бажаючи занадто наближуватися, щоб не заразитися краплями мокроти. Хлопець дивився на мене почервонілими очима.

— Комісаре, сер, — прохрипів він. — Вас послали сюди вчинити правосуддя?

— Так, я тут, щоб розслідувати смерть комісара Синґлтона.

— Він не перший, кого вбили, — видихнув хлопець. — Не перший. Я знаю.

— Що ви хочете сказати? Хто ще помер?

Напад гострого кашлю струсив його худе тіло, мокрота булькала в грудях. Він лежав на спині, виснажений. Його погляд упав на Еліс.

— Бідолашна дівчина. Я попереджав її про небезпеку…

Він заплакав, поривчасті ридання переросли в черговий напад кашлю, який, здавалося, готовий розірвати його тонке тіло. Я обернувся до Еліс.

— Що він має на увазі? — запитав я різко. — Про що він вас попереджав?

Її обличчя було спантеличеним.

— Не розумію, сер. Він ніколи ні про що мене не попереджав. Я майже не розмовляла з ним до сьогодні.

Я глянув на брата Ґая. Він здавався так само спантеличеним, тривожно розглядаючи хлопця.

— Він дуже хворий, комісаре. Йому слід дати спокій.

— Ні, брате, мушу його ще розпитати. Ви не знаєте, що він мав на увазі?

— Ні, сер. Знаю не більше, ніж Еліс.

Я підійшов ближче до ліжка і нахилився над хлопцем.

— Велплею, поясніть мені, що ви мали на увазі. Еліс каже, що ви ні про що не попереджали її…

— Еліс хороша, — прохрипів він. — Гарна і лагідна. Її треба попередити… — він знову закашлявся, і брат Ґай рішуче став між нами.

— Маю попросити у вас вибачення, комісаре. Я думав, що розмова з вами принесе йому полегшення, але він марить. Мушу дати йому настій, щоб він заснув.

— Будь ласка, сер, — додала Еліс, — заради милосердя. Ви бачите, який він хворий.

Я відійшов від хлопця, який, здавалося, впав у виснажений ступор.

— Наскільки серйозний його стан? — запитав я.

Лікар стиснув губи.

— Лихоманка або швидко мине, або вб’є його. З ним не слід було так поводитися, — додав він сердито. — Я поскаржився абатові; вранці він прийде провідати хлопця. Пріор Мортимус цього разу зайшов занадто далеко.

— Я мушу з’ясувати, що він мав на увазі. Завтра знову прийду і хочу, щоб мені негайно повідомили, якщо його стан погіршиться.

— Звичайно. А тепер вибачте, сер, треба приготувати трави…

Я кивнув, і він вийшов. Я усміхнувся до Еліс, намагаючись бути спокійним.

— Дуже дивно, — сказав я. — Ви не уявляєте, що він хотів повідомити? Спочатку сказав, що попередив вас, а потім, що мусить це зробити.

— Він нічого мені не говорив, сер. Коли ми привели його сюди, він трохи поспав, а коли в нього піднялася гарячка, він просив закликати вас.

— Що він хотів сказати тим, що Синґлтон не перший?

— Клянуся, сер, я не знаю.

У її голосі чулася тривога. Я обернувся до неї і лагідно заговорив.

— У вас немає відчуття, що вам може загрожувати небезпека, Еліс?

— Ні, сер.

Її обличчя почервоніло, і я був здивований тим гнівом і презирством, які з’явилися в її очах.

— Час від часу до мене залицяються деякі монахи, але з допомогою брата Ґая та власного розуму я даю їм відсіч. Проте це неприємність, не небезпека.

Я кивнув, знову вражений її відвагою.

— Ви тут нещасні? — запитав я тихо.

Вона знизала плечима.

— Це робота. І в мене добрий зверхник.

— Еліс, якщо можу вам допомогти або ви захочете мені щось сказати, будь ласка, підійдіть до мене. Я не хотів би думати, що вам щось загрожує.

— Дякую, сер. Я вдячна.

Її тон був насторожений; у неї не було причин довіряти мені більше, ніж монахам. Але, можливо, вона розслабиться перед Марком. Вона повернулася до свого пацієнта, який почав перевертатися в лихоманці, мало не скидуючи постільну білизну.

— Тоді на добраніч, Еліс.

Вона все ще намагалася заспокоїти новіція і не поглянула на мене.

— На добраніч, сер.

Я піднявся вгору холодним коридором. Зупинившись біля вікна, побачив, що сніг нарешті перестав падати. Лежав глибокий і непорушний, сяючи білизною під повним місяцем. Дивлячись на цю пустку, перебиту чорними тінями стародавніх будівель, я почувався затиснутим та ізольованим у Скарнсі, наче стояв у порожніх печерах самого місяця.

Розділ десятий

Прокинувшись, не відразу зрозумів, де я. Денне світло незвичної яскравості освітлювало незнайому кімнату. Невдовзі я все пригадав і повільно сів. Марк, який знову заснув до того, як я повернувся після розмови з новіцієм, уже встав; він розпалив вогонь і стояв у штанах, голячись біля дзбана з паруючою водою. Крізь вікно яскраве сонячне світло відбивалося від снігу, що вкривав усе товстим покривалом, де-не-де поцяткованим пташиними слідами.

— Доброго ранку, сер, — сказав він, мружачи очі в старому латунному дзеркалі.

— Котра година?

— По дев’ятій. Лікар каже, що сніданок чекає на нас на його кухні. Він знав, що ми будемо втомлені, і не будив нас.

Я вхопив свій одяг.

— У нас немає часу відсипатися! Поспішай, завершуй голитися і одягай сорочку.

Я почав одягатися.

— Ви не будете голитися?

— Вони можуть прийняти мене неголеного.

Тягар роботи переповнював мою голову.

— Поспішаймо. Я хочу ретельно оглянути це місце і поговорити з монахами-старійшинами. А ти мусиш знайти нагоду для розмови з Еліс. Потім прогуляйся монастирем, пошукай імовірні схованки для цього меча. Треба якнайшвидше оглянути територію, зараз у нас нова проблема.

Зашнуровуючи жилет, я розповів йому про мої відвідини Велплея напередодні ввечері.

— Ще хтось убитий? Ісусе. Цей клубок щогодини більше заплутується.

— Знаю. І в нас обмаль часу, щоб його розплутати. Ходімо.

Ми пішли коридором до лазарету брата Ґая. Він сидів за письмовим столом і мружився над своєю арабською книгою.

— Ах, ви вже встали, — сказав він зі своїм м’яким акцентом.

Брат Ґай неохоче згорнув книгу і провів нас до кімнатки, де на гачках звисало багато трав. Запрошуючи нас сісти, він поставив на стіл хліб, сир і глечик неміцного пива.

— Як ваш пацієнт? — запитав я, поки ми їли.

— Сьогодні вранці трохи легше, дякувати Богу. Лихоманка минула, і він міцно спить. Абат пізніше провідає його.

— Розкажіть мені, яка історія новіція Велплея?

— Він син дрібного фермера, який мешкає неподалік Тонбриджа. — Брат Ґай сумно всміхнувся. — Він — один із тих, хто надто м’який за своєю природою для цього суворого світу, надто вразливий. Такі душі часто прагнуть сюди, думаю, що це місце, яке Бог призначив для них.

— Отже, тихий притулок від світу?

— Такі, як брат Саймон, служать Богу та світу своїми молитвами. Хіба це не краще для всіх, аніж життя знущань і жорстокого поводження, якого такі люди часто зазнають у світі зовнішньому? І за цих обставин навряд чи можна сказати, що він знайшов притулок.

Я серйозно глянув на нього.

— Ні, тут він також зазнав знущань і жорстокого поводження. Брате Ґаю, я хотів би, щоб після сніданку ви відвели мене на кухню, де знайшли тіло. Боюся, ми запізно почали.

— Звичайно. Але не можу надовго залишати своїх пацієнтів…

— Пів години буде достатньо.

Я зробив останній ковток пива й підвівся, загорнувшись у плащ.

— Сьогодні вранці помічник Поер залишиться тут, у лазареті, я дозволив йому відпочити. Після вас, брате.

Ми пройшли через приміщення, де Еліс знову доглядала за старим монахом. Такого старезного чоловіка, як цей, я ще не бачив. Він лежав, дихаючи повільно і з великим зусиллям. Не могло бути більшого контрасту з його товстим сусідом, який сидів у ліжку й грав у карти. Сліпий монах спав, сидячи в кріслі.

Брат Ґай відчинив вхідні двері, вмить відступивши, бо майже фут снігу, що скупчився за дверима, упав за поріг.

— Нам треба взути калоші, — сказав він, — інакше намочимо ноги.

Він попросив вибачення і залишив мене на самоті; я стояв і дивився, як парує мій подих. Під блакитним небом повітря було таке незрушне і холодне, якого не пам’ятаю за життя. Сніг був таким легким і пухнастим, який буває у найхолодніші морози, яким до дідька важко пересуватися. Я взяв із собою ціпок, бо через погане відчуття рівноваги міг легко впасти. Брат Ґай повернувся з міцними шкіряними калошами.

— Мені потрібно видати їх монахам, які працюють на вулиці, — сказав він.

Ми зашнурували калоші й пішли по снігу, який сягав аж до литок. На білому тлі обличчя брата Ґая здавалося темнішим, ніж будь-коли. Двері до кухонь були зовсім недалеко, і я побачив, що головна будівля має спільну стіну з лазаретом. Тож запитав, чи там є двері.

— Колись був прохід, — сказав він. — Його закрили під час «чорної смерті», щоб мінімізувати поширення інфекції, і відтоді не відкривали. Розумний захід.

— Минулої ночі, коли побачив цього хлопця, то злякався, що в нього бубонна чума. Я бачив, як умирають від неї, це жахлива хвороба. Але, звісно, її породжують смороди міст.

— На щастя, я не бачив багато хворих. Здебільшого мені доводиться мати справу з наслідками надмірного перебування на молитві в холодній церкві. І старості, звісно.

— У вас там є ще один пацієнт, стан якого здається важкий. Дуже старий.

— Так. Брат Франциск. Йому дев’яносто чотири. Такий старий, що знову здитинів, а тепер у нього гарячка. Думаю, він нарешті підходить до кінця свого паломництва.

— Що не так із товстуном?

— Варикозні виразки, як у брата Септимуса, але гірше. Я їх осушив, і тепер він утішається відпочинком. — Він м’яко всміхнувся. — Можливо, моє завдання — знову поставити його на ноги. Люди не люблять покидати лазарет. Брат Ендрю став старожилом, його сліпота прийшла до нього пізно, і він боїться виходити на вулицю. Втратив упевненість.

— Чи багато старих монахів під вашою опікою?

— Дюжина. Брати переважно довгожителі. У мене четверо — за вісімдесят.

— У них немає таких навантажень чи труднощів, як у більшості людей.

— Або, можливо, їхня побожність зміцнює тіло так само, як і душу. Ось ми і прийшли.

Він провів мене через міцні дубові двері. Як він описав напередодні ввечері, короткий прохід вів до самої кухні. Двері були відчинені, і я почув голоси і брязкіт тарілок. Доносився насичений запах випічки, коли ми йшли проходом. Усередині пів дюжини служок готували обід. Кухня була великою, здавалася чистою і добре організованою.

— Отож, брате, коли ви прийшли тієї ночі, де було тіло?

Лікар зробив кілька кроків, служки зацікавлено спостерігали за ним.

— Просто тут, біля великого столу. Тіло лежало на животі, ногами до дверей. Голова впала ось туди.

Він показав на залізний чан із написом «Масло». Я простежив за його поглядом, як і служки. Один із них перехрестився.

— Отже, він щойно переступив поріг, коли його вдарили, — задумливо сказав я.

Біля того місця, де він упав, стояла велика шафа; нападник міг сховатися збоку, а потім, коли Синґлтон пройшов повз, вискочив і вдарив його.

Я спустився зі сходів і замахнувся ціпком у повітрі, змусивши служку перелякано відскочити.

— Так, є місце для великого замаху. Припускаю, що саме так це було зроблено.

— З гострим лезом і сильною рукою, так, ви могли б це зробити, — задумливо сказав брат Ґай.

— Якби ви були вправні, якби звикли розмахувати великим мечем. — Я озирнувся на служок. — Хто тут головний кухар?

Уперед, уклонившись, виступив бородатий чоловік у заплямленому фартуху.

— Ральф Спенлей, сер.

— Ви тут головний, добродію Спенлей, і у вас є ключ від кухні?

— Так, комісаре.

— І двері в подвір’я — це єдиний вхід і вихід?

— Єдиний.

— А самі двері на кухню замкнені?

— Немає потреби. Двері з двору — це єдиний вхід.

— Хто ще має ключі?

— Лікар, сер, і абат із пріором. І преподобний брат Баґґе, воротар, звісно, для своїх нічних обходів. Більше ніхто. Я живу тут; відчиняю кухню вранці й зачиняю ввечері. Якщо комусь потрібен ключ, він приходить до мене. Бачите, люди будуть красти їжу. Неважливо, що все тут для столу монахів. Я бачив, як брат Ґабріель висів у коридорі кілька ранків і, здавалося, чекав, коли ми обернемося спиною, аби щось ухопити. А він посадовець…

— Що трапиться, якщо ви захворіли чи не вийшли, а хтось захоче потрапити на кухню?

— Їм доведеться просити Баґґе чи пріора. — Він усміхнувся. — Але ніхто турбувати не буде, без крайньої потреби.

— Дякую, добродію Спенлей, ви дуже допомогли.

Я простягнув руку і взяв із миски трохи заварного крему. Кухар мав стурбований вигляд.

— Дуже добре. Більше не турбуватиму вас, брате Ґаю. Далі я зустрінуся зі скарбником, якщо ви зможете показати мені його рахівничу контору.

Він показав мені дорогу, і я побрів по снігу, що скрипів під калошами. Сьогодні в монастирі було набагато тихіше, люди і собаки сиділи вдома. Що більше я думав, то більше переконувався в тому, що лише досвідчений боєць мав би рішучість вийти за спину Синґлтона й відрубати йому голову. Я не міг уявити, щоб хтось із людей, яких бачив, спромігся на таке. Абат був великим чоловіком, як і брат Ґабріель, але володіння мечем — ремесло для джентльменів, а не для монахів. Думаючи про Ґабріеля, я згадав слова кухаря. Вони мене спантеличили; ключар не здався мені тим, який буде тинятися довкола кухні, щоб украсти їжу.

Я роззирнувся засніженим двором. Тепер дорога до Лондона була б непрохідною; неприємно було усвідомлювати, що ми з Марком опинилися у своєрідній пастці, з убивцею. Я зрозумів, що несвідомо рухався центром двору, якомога далі від темних дверей. Раптом затремтів. Було дивно йти самому крізь цю білу тишу під високими стінами, і з відчуттям полегшення я побачив Баґґе біля воріт, який з допомогою іншого слуги розчищував доріжку від снігу.

Коли я підійшов, воротар підвів очі, почервонілий від роботи. Його супутник, кремезний юнак зі спотвореним бородавками обличчям, нервово всміхнувся і вклонився. Обидва наполегливо працювали, і від них тхнуло потом.

— Доброго ранку, сер, — сказав Баґґе.

Його тон був м’який; безсумнівно, йому наказали ставитися до мене з повагою.

— Жахлива погода.

— Справді жахлива, сер. Зима знову прийшла рано.

— Якщо ми вже зустрілися, я хотів би запитати про ваш нічний розпорядок.

Він кивнув, спираючись на лопату.

— Увесь монастир обходимо двічі — о дев’ятій вечора й опів на четверту ранку. Або я, або Девід робимо повний обхід, перевіряємо всі двері.

— І ворота? Вони замикаються на ніч?

— Щовечора о дев’ятій. І відчиняються о дев’ятій ранку, після заутрені. Жодна собака не зможе увійти сюди, коли ворота зачинені.

— І жоден кіт, — додав хлопець.

Його погляд був гострий; він міг бути потворним, але дурнем не був.

— Коти можуть перелізти, — запропонував я. — І люди можуть.

На обличчі воротаря з’явилася дрібка уїдливості.

— Не дванадцятифутову стіну, такого не зможуть. Ви бачили її, сер, вона прямовисна; ніхто її не здолає.

— Стіна оточує цілий монастир?

— Окрім задньої частини. Там вона подекуди зруйнована, але виходить прямо на болото. Ніхто не буде пробиратися через трясовину, особливо вночі. Один неправильний крок — і з головою зникаєш у болоті, — він підняв руку й опустив її вниз, — бульк.

— Якщо ніхто не може увійти, навіщо ви стережете?

Він нахилився ближче. Я відсахнувся його смороду, проте йому, здається, було байдуже.

— Люди грішні, сер, навіть тут. — Його тон зробився довірливим. — За часів колишнього пріора тут не було строгої дисципліни. Коли прийшов пріор Мортимус, він наказав ввести нічні обходи, про кожного, хто блукає вночі, слід доповідати прямо йому. Я це і роблю. Без страху чи заступництва.

Він щасливо всміхнувся.

— А як щодо ночі вбивства комісара Синґлтона? Чи помітили ви якісь ознаки того, що хтось міг пробратися в монастир?

Він похитав головою.

— Ні, сер, присягаюся, що все було так, як має бути між третьою тридцять і четвертою тридцять, я сам зробив обхід. Спробував відчинити двері з двору на кухню, як завжди, і вони були замкнені. Проте я бачив комісара.

Він поважно кивнув.

— Я чув, що ви бачили. Де?

— Під час обходу. Я проходив через двір, коли побачив, що щось рухається, і крикнув. Це був комісар, повністю вбраний.

— Що він робив о тій порі?

— Сказав, що в нього зустріч, сер. — Він усміхнувся, втішаючись увагою. — Він сказав, що якщо я зустріну когось із братії і вони скажуть, що йдуть до нього, то мушу пропустити їх.

— Отже, він таки йшов на зустріч із кимось!

— Я сказав би так. І він був досить близько до кухні.

— Котра це була година?

— Я сказав би приблизно чверть на п’яту. Тоді я майже закінчив обхід.

Я кивнув на велику будівлю позаду нас.

— Чи церква замикається на ніч?

— Ні, сер, ніколи. Але я, як завжди, обійшов її, перш ніж перевірити двір, і все було добре. Потім повернувся до свого дому о пів на п’яту. Пріор Мортимус дав мені маленький годинник, — гордо сказав він, — і я завжди перевіряю час. Далі трохи поспав, залишивши Девіда на сторожі, а тоді, о п’ятій, мене розбудив страшний крик і плач.

— Отже, комісар Синґлтон ішов на зустріч з одним із монахів. Тоді схоже на те, що великий злочин, скоєний тут тиждень тому, був справою рук монаха.

Він задумався.

— Я кажу, що ніхто сторонній не вривався до монастиря, це все, що знаю. Це неможливо.

— Не неможливо, а малоймовірно, я погоджуюсь. — Я кивнув. — Дякую, преподобний брате Баґґе, ви мені дуже допомогли.

Я поставив поперед себе ціпок і розвернувся, а вони знову взялися за свої лопати.

Я попрямував туди, де зелені двері позначали рахівничу контору. Увійшовши без стуку, опинився в кімнаті, яка нагадувала мій світ: побілені стіни, заставлені полицями з бухгалтерськими книгами, будь-які голі латки, заповнені документами і рахунками. За столами сиділо двоє монахів. Один із них, літній чоловік зі слізливими очима, рахував гроші. Інший, молодий бородатий монах, який програв у карти минулого вечора, насупився над бухгалтерською книгою. За ними стояла скриня з найбільшим замком, який я коли-небудь бачив; кошти абатства, безсумнівно.

Двоє монахів підскочили на ноги, коли я увійшов.

— Доброго ранку, — сказав я. Мій подих парував, бо кімната не опалювалась. — Я шукаю брата Едвіга.

Молодий монах кинув погляд на внутрішні двері.

— Брат Едвіг з абатом…

— Там? Я приєднаюся до них.

Я підійшов до внутрішніх дверей, не звертаючи уваги на припідняту на знак протесту руку. Відчинивши їх, я опинився перед сходами. Вони вели до невеликого сходового майданчика, де з вікна відкривався білий краєвид. За дверима навпроти чулися голоси. Я зупинився і прислухався, але не міг зрозуміти жодного слова. Потім відчинив двері й увійшов.

Абат Фабіан роздратованим тоном розмовляв із братом Едвігом.

— Ми маємо просити більше. Нам не годиться віддавати це менше ніж за триста…

— Мені потрібні гроші в скарбниці тепер, превелебний абате. Якщо він з-заплатить готівкою за землю, мусимо її в-взяти!

Незважаючи на його заїкання, у голосі скарбника була сталева нотка. Абат Фабіан збентежено озирнувся.

— О, комісаре Шардлейку…

— Сер, це приватна розмова, — сказав скарбник, його обличчя раптово спалахнуло гнівом.

— Боюся, немає нічого такого там, де справа стосується мене. Якби я стукав і чекав перед кожними дверима, хто знає, що пропустив би?

Брат Едвіг опанував себе, розмахуючи руками, знову метушливий бюрократ.

— Н-ні, звісно, пробачте. Ми об-бговорювали фінансові справи монастиря, деякі землі, які мусимо продати, щоб покрити витрати на будівельні р-роботи… — його обличчя знову почервоніло, коли він підбирав слова.

— Це не стосується вашого розслідування, — з усмішкою закінчив абат.

— Брате скарбнику, є дотичне питання, яке я хотів би обговорити.

Я сів за дубовий письмовий стіл із багатьма ящиками, єдиними меблями в маленькій кімнаті, окрім ще кількох полиць із гросбухами.

— Я до ваших послуг, сер, звичайно.

— Доктор Ґудгепс каже мені, що в день смерті комісар Синґлтон вивчав записи в бухгалтерській книзі, яку взяв у вашій конторі. І потім вона зникла.

— Вона не з-зникла, сер. Її повернули в рахівничу контору.

— Можливо, ви могли б розказати мені, що це була за книга.

Він хвилю подумав.

— Я не можу пригадати. Думаю, рахунки з лазарету. Ми ведемо облік для окремих відділів — ризниці, лазарету тощо та загальний облік — для всього монастиря.

— Очевидно, якби комісар Синґлтон узяв у вас бухгалтерські книги, ви мали б запис про це.

— Н-напевно мав би. — Він невдоволено насупився. — Але не раз він брав книги, не сказавши ні мені, ні моєму помічникові, і ми цілий день шукали те, що він узяв.

— Отже, фактичних записів про все, що він узяв, немає?

Скарбник розвів руками.

— Як це могло бути, к-коли він сам брав? Мені ж-жаль…

Я кивнув.

— Зараз усе гаразд, у конторі?

— Дякувати Богу.

Я підвівся.

— Дуже добре. Будь ласка, принесіть усі бухгалтерські книги за останні дванадцять місяців до моєї кімнати в лазареті. О, і ті з відділів також.

— Усі книги? — скарбник не мав би більш приголомшеного вигляду, якби я наказав йому зняти габіт і парадувати голим на снігу. — Це зупинило б роботу рахівничої контори…

— Лише на одну ніч. Можливо, на дві.

Здавалося, він хотів сперечатися далі, але втрутився абат Фабіан.

— Мусимо співпрацювати, Едвігу. Книги принесуть вам, як тільки їх можна буде забрати, комісаре.

— Дякую вам. Тепер, мілорде, минулої ночі я відвідав того нещасного новіція. Юного Велплея.

Абат серйозно кивнув мені.

— Так. Ми з братом Едвігом пізніше провідаємо його.

— Мені потрібно перевірити витрати на благодійність за останній місяць, — пробурмотів скарбник.

— А втім, як мій найвищий посадовець після пріора Мортимуса, ви мусите супроводжувати мене.

Він зітхнув.

— Оскільки брат Ґай подав скаргу…

— Серйозну скаргу, — додав я. — Схоже на те, що хлопець міг померти…

Абат Фабіан підняв руку.

— Будьте впевнені, я старанно розслідую цей випадок.

— Чи можу спитати, мілорде, що саме мав би зробити цей хлопець, щоб заслужити таке покарання?

Плечі абата напружились.

— Якщо чесно, комісаре Шардлейку…

— Так, будьте чесні, будь ласка…

— Хлопцеві не подобаються нові звичаї. Проповідування англійською. Він дуже відданий латинській месі та піснеспівам. Він боїться, що співати будуть англійською…

— Незвичайне занепокоєння для такої юної людини.

— Він дуже музикальний і допомагає братові Ґабріелю з його требником. Він талановитий, але має ідеї, які виходять за межі його становища. Він виступав у залі зібрань, хоча, як новіція, йому не пасувало…

— Сподіваюся, не висловлював зрадницьких ідей, як брат Джером?

— Ніхто з моїх монахів, сер, ніхто не висловлював зрадницьких ідей, — щиро сказав абат. — А брат Джером не є частиною нашої спільноти.

— Дуже добре. Тож Саймона Велплея взяли на роботу в стайню, посадили на хліб і воду. Здається надто суворим.

Абат почервонів.

— Це не єдиний його недолік.

Я на хвилю замислився.

— Ви казали, що він допомагає братові Ґабріелю. Я так розумію, брат Ґабріель приховує якусь історію?

Абат нервово засмикав рукав свого габіту.

— Саймон Велплей справді говорив на сповіді про… певні плотські пожадання. До брата Ґабріеля. Проте гріх у думках, сер, лише в думках. Брат Ґабріель навіть не знав. Він чистий, відколи в нього були… неприємності два роки тому. Пріор Мортимус уважно, дуже уважно пильнує за такими справами.

— У вас немає відповідального за новіціїв, чи не так? Занадто мало монахів.

— Кількість монахів у всіх монастирях зменшується поколіннями, починаючи з часів Великої чуми, — сказав абат тоном спокійної розважливості. — Але з відродженим релігійним життям під керівництвом короля, можливо, тепер наші монастирі оживуть, більше людей вибере монаше життя…

Я задумався, чи він справді вірить у це, чи настільки сліпий до знаків. Благальна нотка в його голосі змусила мене усвідомити, що може вірити: він справді думає, що монастирі можуть вижити. Я глянув на скарбника; він узяв зі столу папір і вивчав його, незважаючи на розмову.

— Хто знає, що принесе майбутнє? — я повернувся до дверей. — Дякую вам, превелебний абате і преподобний брате. Тепер мушу знову хоробро йти назустріч стихіям, побачити церкву… і брата Ґабріеля.

Абат із тривогою дивився, як я виходив, а скарбник уважно звіряв свої рахунки.

Коли я перетинав монастирський двір, надокучливий біль підказав мені, що потрібно сходити у вбиральню. Напередодні ввечері брат Ґабріель показав мені, де розміщувалася вбиральня: короткий шлях до неї йшов позаду лазарету через двір.

Я знову перетнув вестибюль лазарету і вийшов на подвір’я. Двір був загороджений з трьох боків, і я побачив, що невеликий струмок, захований у водопровід, протікав під невеликою лазнею, прибудованою до лазарету, і під вбиральнею, змиваючи нечистоти з обох. Мене вразила винахідливість монастирських будівничих. Небагато будинків, навіть У Лондоні, мали такі вигоди, і я іноді з тривогою задумувався, що буде, коли двадцятифутова вигрібна яма в моєму саду зрештою переповниться.

По подвір’ї, більшу частину якого розчищено від снігу, бігали, кудкудакаючи, кури. Крізь стіни примітивного хліва визирало кілька свиней. Еліс годувала їх, виливаючи через стіну в корито відро помиїв. Я підійшов до неї. Моя тілесна потреба могла трохи зачекати.

— Бачу, у вас багато обов’язків. Свині, а також хворі.

Вона відповіла шанобливо:

— Так, сер. Роботу служниці ніколи не переробити.

Я оглянув хлів, задумавшись, чи можна щось приховати під соломою і багнюкою, але, звісно, коричневі волохаті створіння усе вирили б. Вони можуть з’їсти закривавлений плащ, але не меч чи реліквію. Я виглянув на подвір’я.

— Я бачу лише курей. У вас немає півня?

Вона похитала головою.

— Ні, сер. Бідного Джонаса не стало. Це його вбили на вівтарі. Він був прекрасним птахом, його пихаті манери мене смішили.

— Так, вони кумедні створіння. Як маленькі королі, що походжають і чепуряться серед своїх підданих.

Вона всміхнулася.

— Таким він і був. Його грізні маленькі очиці дивилися на мене виклично, коли я підходила. Сердито махав крилами і кричав, але все це було напоказ. Підступіть надто близько, і він обернеться і побіжить.

На мій подив, її великі блакитні очі наповнилися слізьми, і вона схилила голову. Вочевидь у неї було добре серце, окрім того, що відважне.

— Узагалі, це осквернення церкви було мерзенним, — сказав я.

— Бідолашний Джонас. — Вона здригнулася і глибоко вдихнула.

— Скажіть мені, Еліс, коли ви помітили, що його немає?

— Того ранку, коли виявили тіло вбитого.

Я оглянув подвір’я.

— Сюди немає жодного іншого входу, окрім як із лазарету чи вбиральні?

— Ні, сер.

Я кивнув. Ще одна вказівка на те, що вбивця — мешканець монастиря і знав його планування. Спазм у животі попередив мене не затримуватися. Я неохоче вибачився і поспішив до вбиральні.

Я ніколи не заходив до монастирської вбиральні. У школі в Лічфілді побутувало багато жартів про те, що там робили монахи, але вбиральня у Скарнсі була досить звичайна. Кам’яні стіни не побілені, а сама кімната тьмяна, бо єдині вікна розташовувалися високо. Уздовж однієї стіни стояла довга лава з рядом круглих отворів, а в дальньому кінці — три приватні кабінки для старійшин. Я попрямував до них, повз двох монахів, які сиділи в спільному ряду. Одним із них був молодий монах із контори. А поруч із ним монах підвівся і незграбно вклонився мені, поправляючи габіт, перш ніж повернувся до свого сусіда.

— Ти будеш тут цілий ранок, Ательстане?

— Дай мені спокій. У мене кольки.

Я зайшов у кабінку, зачинив двері й з полегшенням сів. Закінчивши, я сидів і слухав, як далеко внизу шумить потік. І знову подумав про Еліс. Якщо монастир закриють, вона залишиться без роботи. Я задумався, що міг би зробити для неї; можливо, міг би знайти їй роботу в місті. Мені було сумно, що така жінка потрапила в таке місце, але, ймовірніше, її сім’я була бідною. Як вона засмутилася через втрату птаха. У мене була спокуса взяти її під руку і втішити. Я похитав головою, пошкодувавши про свою слабкість. І це після всього, що сказав Марку.

Щось вирвало мене з роздумів, змусило підняти голову і затримати подих. Хтось був під кабінкою, ходив тихо, але я чув кроки, шкіряну підошву на камені. Моє серце застугоніло, і тепер я зрадів тому відчуттю небезпеки, яке віддаляло мене від дверей. Я підв’язав штани і тихо піднявся, потягнувши руку до кинджала. Тоді нахилився і притулився вухом до дверей. Дихання чулося з іншого боку; хтось стояв біля самих дверей.

Я прикусив губу. Того молодого монаха, мабуть, уже не було; я міг бути один у вбиральні, за винятком чоловіка за дверима. Зізнаюся, думка про те, що вбивця Синґлтона, можливо, чекає на мене, як він чекав на нього, нервувала мене.

Двері кабінки відчинялися назовні. Надзвичайно обережно я відсунув засув назад, а потім відступив і відчинив двері з усією силою. Ззовні почувся зляканий крик, коли двері відчинилися і з’явився брат Ательстан. Він відскочив назад і стояв, махаючи руками в повітрі, щоб утримати рівновагу. Зітхнувши з полегшенням, я побачив, що його руки порожні. Коли я наблизився до брата з високо піднятим кинджалом, його очі розширилися, наче блюдця.

— Що ви робили? — різко спитав я. — Ви були за дверима! — він хапнув ротом повітря, його великий кадик зарухався вгору-вниз. — Я не хотів заподіяти вам нічого поганого, сер! Я збирався постукати, клянусь!

Хлопець був білий, як простирадло. Я опустив зброю.

— Навіщо? Що вам треба?

Він тривожно глянув у бік дверей до дорміторію.

— Мені потрібно поговорити з вами без свідків, сер. Коли я побачив, що ви увійшли, то дочекався, коли ми залишимося наодинці.

— У чому річ?

— Не тут, будь ласка, — сказав він настирливо. — Тут нам можуть заважати. Будь ласка, сер, чи можете невдовзі зустрітися зі мною у броварні? Це поруч із конюшнею. Сьогодні вранці там нікого немає.

Я уважно роздивлявся його. Здавалося, він от-от знепритомніє.

— Дуже добре. Але я приведу свого помічника.

— Так, сер, звісно… — брат Ательстан замовк, коли біля дверей з’явився повненький брат Г’ю.

Він кинувся геть. Камергер, безсумнівно, зробивши перерву в складанні багатого меню для монахів, кинув на мене дивний погляд. Він уклонився й увійшов до кабінки, і я почув, як із гуркотом замкнувся засув. Стоячи там, зрозумів, що почав тремтіти. Я тремтів, як осиковий лист, з голови аж до ніг.

Розділ одинадцятий

Я опанував себе, кілька разів глибоко вдихнувши, і поспішив назад до лазарету. Марк був у їдальні, сидів за столом; Еліс повернулася і мила посуд, розмовляючи з ним. Вона поводилася весело й невимушено, натомість зі мною була стриманою, і я відчув гострий біль ревнощів.

— Чи є у вас вихідний? — запитав він її.

— Пів дня на тиждень. Якщо все спокійно, іноді брат Ґай дозволяє мені взяти цілий день.

Вони озирнулися, коли я поспіхом увійшов.

— Марку, нам треба поговорити.

Він пішов за мною до нашої кімнати, і я розповів йому, як брат Ательстан підстеріг мене.

— Зараз ходи зі мною. Візьми свій меч. Цей худющий хлопець не становить небезпеки, але обережність нам не завадить.

Ми повернулися до головного двору, де Баґґе і його помічник усе ще відкидали сніг, і пройшли повз конюшні. Я зазирнув крізь відчинені двері; конюх згрібав сіно, коні спостерігали за ним, їхній подих густо парував у морозному повітрі. Це не була робота для такого хворого хлопця, як Велплей.

Я штовхнув двері броварні. Там було тепло. Через двері, у кімнаті збоку, горів слабкий вогонь; сходи вели до сушарні нагорі. Головне приміщення, заставлене бочками і чанами, було порожнє. Я підстрибнув, коли щось затріпотіло наді мною, і, підвівши очі, побачив курей, які ночували серед крокв.

— Брате Ательстане, — голосним шепотом покликав я.

Десь позаду нас грюкнуло, і рука Марка вхопилася за меч, коли з-за бочки висунувся худий монах. Він уклонився.

— Комісаре. Дякую, що прийшли.

— Сподіваюся, щось справді важливе для вас змусило потурбувати мене у вбиральні. Ми тут самі?

— Так, сер. Броваря немає, чекає, поки висохне хміль.

— Хіба ті кури не псують пиво? Усюди їхній послід.

Він неспокійно всміхнувся, тереблячи пальцями борідку.

— Бровар каже, що курячки покращують смак.

— Сумніваюся, що так думають городяни, — зауважив Марк.

Брат Ательстан підійшов ближче, пильно дивлячись на мене.

— Сер, ви знаєте ті розпорядження лорда Кромвеля, у яких сказано, що будь-який монах зі скаргою може звернутися безпосередньо до посадових осіб головного вікарія, а не до свого абата?

— Знаю. У вас є скарга?

— Радше інформація. — Він глибоко вдихнув. — Знаю, що лорд Кромвель шукає інформацію про погані вчинки в монастирях. Я чув, сер, що донощиків винагороджують.

— Якщо їхня інформація є цінною.

Я уважно роздивлявся його. У моїй роботі часто доводилося мати справу з донощиками, і в ті роки, як ніколи, розплодилася ця неприємна порода. Чи міг Синґлтон тієї ночі йти на зустріч саме з Ательстаном? Але цей молодик, здогадався я, ніколи раніше не грав цю роль. Він прагнув винагороди, однак боявся.

— Я подумав… я подумав, що будь-яка інформація про зловживання тут має допомогти вам знайти вбивцю комісара Синґлтона.

— Що ви хочете мені розповісти?

— Старші монахи, сер, старійшини. Їм не подобаються нові розпорядження лорда Кромвеля. Проповіді англійською, суворіші правила життя. Я чув, як вони говорили про це в залі зібрань, сер. Сиділи перешіптувалися перед зборами спільноти.

— І що ви почули?

— Я чув, як вони казали, що ці розпорядження нав’язали люди, які нічого не знають і не дбають про монастирське життя. Абат, брат Ґай, брат Ґабріель і мій зверхник, брат Едвіг, — усі думають однаково.

— І пріор Мортимус.

Ательстан знизав плечима.

— Він пливе за течією.

— Він не єдиний. Брате Ательстане, ви чули, як хтось зі старійшин казав, що Папу треба повернути або виступав проти королівського розлучення чи лорда Кромвеля?

Він задумався.

— Ні. Але я… я можу сказати, що чув, сер, якщо вам це допоможе.

Я засміявся.

— І люди повірили б вам, коли ви човгаєте ногами й опускаєте очі. Я так не думаю.

Він знову помацав бороду.

— Якщо я можу бути корисним для вас у якийсь інший спосіб, сер, — пробурмотів він, — чи для лорда Кромвеля, то був би щасливий стати його людиною.

— Чому ви це робите, брате Ательстане? Вам тут погано?

Його лице спохмурніло. Це було слабке і нещасне обличчя.

— Я працюю в конторі під керівництвом брата Едвіга. Він безжальний.

— Чому? Як він ставиться до вас?

— Він заганяє вас, як собаку. Якщо в балансі бракує хоч пенні, він зробить ваше життя нестерпним, змусить вас перевірити всі рахунки заново. Я вчинив невелике правопорушення, і тепер він тримає мене в конторі день і ніч. Брат Ґабріель кудись поїхав ненадовго, інакше я ніколи не наважився б відлучитися на такий довгий час.

— Отже, — сказав я, — через те, що ваш зверхник карає вас за помилки, ви готові накликати на брата Ґабріеля та інших неприємності з лордом Кромвелем, сподіваючись, що він полегшить вам життя?

Він мав спантеличений вигляд.

— Але хіба він не хоче, щоб монахи скаржилися йому, сер? Я хотів лише допомогти.

Я зітхнув.

— Я тут, щоб розслідувати смерть комісара Синґлтона, брате. Якщо ви маєте будь-яку інформацію, що стосується вбивства, я вас вислухаю. Інакше ви марнуєте мій час.

— Мені шкода.

— Будь ласка, залиште нас.

Він, здавалося, хотів ще щось сказати, потім передумав і поспіхом вийшов із броварні. Я копнув одну з бочок, а потім злобливо засміявся.

— Боже, що за тип! Ну, це нас нікуди не приведе.

— Донощики. Більше клопотів із ними, ніж користі. — Марк, лаючись, відскочив убік, згори на його сорочку впав курячий послід.

— Так, вони як ті кури, їм байдуже, де приземлиться їхнє лайно. — Я пройшовся туди-сюди по броварні. — Ісусе, цей шахрай мене налякав, коли я почув його кроки за дверима своєї кабінки. І думав, що це вбивця прийшов по мене.

Він глянув на мене серйозно.

— Зізнаюся, мені не подобається бути тут наодинці. Підстрибуєш від кожної тіні. Можливо, нам варто триматися разом, сер.

Я похитав головою.

— Ні, у нас надто багато справ. Повертайся в лазарет. Здається, ви з Еліс ладнаєте.

Він самовдоволено всміхнувся.

— Вона розповідає мені про своє життя.

— Дуже добре. Я йду на зустріч із братом Ґабріелем. Можливо, він розповість мені про своє. Не думаю, що ти встиг оглянути територію монастиря?

— Ні, сер.

— Ну тоді знайди на це час. Візьми калоші в брата Ґая. — Я кинув на нього серйозний погляд. — Але будь обережний.

Я зупинився перед церквою. Спостерігаючи, як один із кухонних служок утомлено бреде по снігу, помітив, що його дешеві вовняні панчохи промокли, і був вдячний братові Ґаю за калоші. Очевидно, немає калош для служок. Занадто великі витрати; у брата Едвіга стався би напад ощадливості.

Я почав роздивлятися церковний фасад. Навколо великих дерев’яних дверей, двадцять футів заввишки, кам’яна кладка була пишно оздоблена різьбленими гаргульями і чудовиськами для відлякування злих духів, їхні обличчя стерлися за чотири століття, але все ще були виразними. Монастирська церква, подібно до монументальних соборів, мала за мету вражати мирян: величний симулякр неба. Обіцянка про молитви за кохану людину в чистилищі або чудодійне зцілення за допомогою реліквії матимуть у сто разів більшу вагу в такій атмосфері. Я відчинив двері й протиснувся всередину, у лункий простір.

Високі склепінчасті арки нефу здіймалися майже на сто футів; вони спиралися на стовпи, пофарбовані в яскравий червоно-чорний колір. Синя і жовта плитка вкривала підлогу. Мій погляд одразу впав на високу кам’яну хресну перегородку на півдорозі нефу, розкішно розписану фігурами святих. Над перегородкою, освітлені свічками, стояли статуї святого Іоанна Хрестителя, Богородиці та нашого Господа. Велике вікно в дальньому кінці церкви, збудоване для ранкового світла зі сходу, було розписане жовтими й оранжевими геометричними орнаментами. Воно залило неф ніжним світлом умбри, мирним і таємничим, пом’якшуючи калейдоскоп кольорів. Будівельники вміли створювати відповідну атмосферу, в цьому не було сумнівів.

Я повільно пройшовся нефом. Уздовж стін стояли розмальовані статуї святих і невеличкі релікварії, де на атласних подушечках виднілися дивні предмети, а перед ними горіли свічки. Служка повільно рухався, замінюючи згорілі свічки. Я зупинився, щоб зазирнути в бічні каплиці, де в кожній були свої статуї та маленький вівтар зі свічками. Мені спало на думку, що ці бічні каплиці, заповнені обгородженими вівтарями, статуями і гробницями, можуть бути гарними схованками для речей.

У кількох бічних капличках стояли монахи, співаючи приватні меси. Місцеві багатії, налякані муками чистилища, які на них чекають, відбирали велику частину свого майна від дружин і дітей і передавали монахам, щоб ті служити меси до настання Страшного суду. Мені було цікаво, скільки днів відпущення з чистилища коштувала меса тут; іноді обіцяли сотню, іноді — тисячу. Водночас ті, хто не мав грошей, будуть страждати стільки, скільки призначив Бог. Ми, реформатори, називали його «захланним чистилищем». Латинські співи викликали в мені нетерплячий гнів.

Біля хресної перегородки я зупинився і підвів очі. Мій подих, усе ще туманний, бо в церкві було ледь тепліше, ніж надворі, танув у жовтуватому повітрі. По обидва боки сходи, приставлені до стіни, вели до верхньої частини перегородки. На цьому рівні, як я побачив, вузький парапет із поручнями йшов уздовж цілої церкви. Над парапетом стіни поступово вигиналися всередину, до високого склепіння. Ліворуч я помітив велику вологу тріщину, що тягнулася від даху майже до рівня землі. І згадав, що норманські церкви й собори насправді не були такими міцними будівлями, якими здавалися; стіни могли бути завтовшки двадцять футів, але між дорогими кам’яними блоками, з яких складалися внутрішні та зовнішні стіни, зазвичай був засипаний щебінь.

Там, де тріщина збігала по стіні, на кам’яних блоках фарба вицвіла, а на підлозі внизу лежала купка штукатурки. Я побачив, що над парапетом, у нішах, встановлено ряд статуй; вони зображали ту саму фігуру святого Доната, схиленого над мертвим, яка була на монастирській печатці.

Тріщина проходила через одну з ніш, статую зняли, і вона, вицвіла, лежала на парапеті. Поруч було облаштоване надзвичайне плетіння зі шківів і канатів; мотузки були прикріплені до стіни за парапетом і тягнулися через порожнечу, а потім зникали вгорі, у темряві дзвіниці, де, імовірно, кріпилися на іншому кінці.

На мотузках звисав дерев’яний кошик, достатньо великий, щоб умістити двох чоловіків. Мабуть, плетіння давало змогу переміщати кошик усередину і назовні та зняти статую. Це було геніальне пристосування, але небезпечне; для належного ремонту, безсумнівно, потрібне риштування. Проте скарбник мав рацію, сказавши, що пристойний ремонт буде надзвичайно дорогий. В іншому разі, поки мороз і вода робитимуть свою справу, тріщина тільки розширюватиметься, урешті-решт загрожуючи всій конструкції. Страшно було уявити, що станеться, коли велика будівля обвалиться на людей.

За винятком шарудіння молитов із бічних каплиць, у церкві було тихо. Тоді я вловив слабкий шепіт голосів і пішов на звук до того місця, де були відчинені маленькі двері, а всередині миготіли свічки. Я впізнав глибокий голос брата Ґабріеля.

— Я маю повне право запитувати про нього, — сказав він сердито.

— Якщо ви постійно вештатиметеся біля лазарету, знову почнуться розмови, — відповів настоятель своїм різким голосом.

За мить він вийшов через двері, його червоне обличчя скам’яніло. Пріор трохи здригнувся, побачивши мене.

— Я шукаю ключара. Тож подумав, що він може показати мені церкву.

Пріор кивнув на відчинені двері.

— Брат Ґабріель там, сер. Він зрадіє, що його піднімуть з-за столу в такий мороз. Доброго ранку.

Він швидко вклонився і пішов далі, а його кроки голосно відлунювали.

Ключар сидів за столом, закиданим нотами, у маленькому, заповненому книжками кабінеті. Статуя Богородиці з відбитим носом була криво притулена до стіни, що надавало пронизливо холодній кімнаті без вікон гнітючого вигляду. Брат Ґабріель сидів за столом, накинувши теплий плащ на чорний габіт. Його зморщене обличчя виражало стурбованість; у певному сенсі це було сильне обличчя, довге й кістляве, але кутики рота сумно опущені, а під очима обвисли мішки. Побачивши мене, він підвівся і силувано всміхнувся.

— Комісаре. Мілорде Шардлейку. Чим можу вам допомогти?

— Я подумав, що ви можете показати мені церкву, брате ключарю, і місце осквернення.

— Якщо бажаєте, сер.

Він сказав неохоче, проте встав і повів мене назад до церкви.

— Ви відповідальний за музику, брате, не лише за утримання церкви в належному стані?

— Так, і за нашу бібліотеку. Її також можу вам показати, якщо бажаєте.

— Дякую. Як я розумію, новіцій Велплей допомагав вам із музикою.

— До того, як його відрядили мерзнути в конюшню, — з гіркотою сказав брат Ґабріель. Опанувавши себе, він продовжив м’якшим тоном. — Він дуже талановитий, хоча й надто запальний. — Він схвильовано глянув на мене. — Вибачте, але ви зупинилися в лазареті. Чи знаєте, як Саймон почувається?

— Брат Ґай вважає, що він обов’язково одужає.

— Дякувати Богу. Бідолашний хлопчина. — Він перехрестився.

Показуючи мені церкву, він трохи повеселішав, жваво розповідав про історію тієї чи іншої статуї, архітектуру будівлі та майстерність виготовлення вітражів. Здавалося, він знайшов прихисток від своїх тривог у словах; йому не спало на думку, що, як реформатор, я можу не схвалювати того, що він мені показує. Моє враження про нього як наївної, нетутешньої людини справдилося. Проте такі люди могли бути фанатиками, і я знову звернув увагу, що це був чоловік високий на зріст, міцної статури. Він мав довгі ніжні пальці, але й товсті міцні зап’ястя, які легко могли орудувати мечем.

— Ви завжди були монахом? — запитав я його.

— Я прийняв постриг у дев’ятнадцять. Іншого життя не знав. І не бажаю іншого.

Він зупинився перед великою нішею з порожнім кам’яним постаментом, укритим чорним полотном. Навпроти лежала чимала купа палиць, милиць та інших опор, якими користувалися каліки. Я побачив важкий шийний бандаж, який надягають горбатим дітям, щоб випрямити їх; я сам носив такий, хоча це не дало жодної користі.

Брат Ґабріель зітхнув.

— Ось тут була рука Розкаяного Розбійника. Це жахлива втрата; вона зцілила багатьох нещасних людей. — Говорячи, він не втримався і зиркнув на мою спину, потім відвів погляд і жестом показав на купу. — Усі ці речі залишили люди, зцілені втручанням Розкаяного Розбійника впродовж багатьох років. Вони їм більше не були потрібні, і тому їх складали тут на знак подяки.

— Як довго була у вас реліквія?

— Її привезли з Франції монахи, які заснували собор Святого Доната 1087 року. Вона століттями перебувала у Франції, а до того — ще кілька століть у Римі.

— Думаю, скринька була коштовною. Золото, оздоблене смарагдами.

— Знаєте, люди радо платили, щоб доторкнутися до неї. Вони були розчаровані, коли нові розпорядження заборонили показувати реліквії за гроші.

— Вона досить велика, як я собі уявляю?

Він кивнув.

— У бібліотеці є її зображення, якщо хочете подивитись.

— Хочу. Дякую. Скажіть, хто виявив, що реліквія зникла?

— Я. І саме я перший побачив осквернений вівтар.

— Прошу, розкажіть мені, як це сталося.

Я присів на контрфорс. Моя спина перестала боліти, але я не хотів довго стояти.

— Я прокинувся о п’ятій, як завжди, і прийшов підготувати церкву до нічної служби. Уночі перед статуями горить лише кілька свічок, тож коли я вперше зайшов до церкви зі своїм помічником, братом Ендрю, ми нічого дивного не помітили. Ми пішли на хори; Ендрю запалив свічки, а я розгорнув книги на сторінках ранкової молитви. Запалюючи свічки, брат Ендрю побачив на підлозі слід крові й закричав. Кровавий слід вів… — він здригнувся і зітхнув, — у пресвітерій. Там, на столі перед головним вівтарем, лежав чорний півень з перерізаним горлом. Боже, змилуйся над нами, чорне, закривавлене пір’я лежало на самому вівтарі, свічки запалені з обох боків у сатанинській насмішці. — Він знову перехрестився.

— Покажете мені це місце, брате?

Він задумався.

— Церква була повторно освячена, але я не вважаю, що варто знову переживати ті події перед самим вівтарем.

— А втім, мушу запитати…

Неохоче він провів мене через двері в хресній перегородці на хори. Я згадав зауваження Ґудгепса, що, здавалося, монахи були більше засмучені оскверненням, аніж смертю Синґлтона.

На хорах стояли, один навпроти одного, два ряди дерев’яних лавок, чорних від віку та з розкішним різьбленням. Брат Ґабріель показав на викладену плиткою підлогу між ними.

— Ось де була кров. Слід вів сюди.

Я пройшов за ним до пресвітерію, де розташовувався головний вівтар, покритий білим полотном, перед красиво різьбленою вівтарною ширмою, прикрашеною сухозлітним золотом. Повітря було наповнене пахощами. Він указав на два орнаментовані срібні свічники посередині вівтарного престолу, де під час меси стоять дискос і потир.

— Ось тут.

Я вважаю, що меса має бути простою церемонією гарною англійською мовою, щоб люди могли подумати про свої стосунки з Богом, а не відволікатися на пишне оздоблення і витіювату латину. Можливо, через це, а може, через те, що там сталося, дивлячись на велично оздоблений вівтар у тьмяному світлі свічок, у мене раптом з’явилося відчуття зла, таке сильне, що я затремтів. Не відчуття якогось звичайного злочину чи якихось прихованих грішків, а присутність самого зла. Обличчя скарбника, який стояв поруч, було скорботне.

— Я є монахом уже двадцять років, — сказав він. — Найтемніші й найхолодніші дні зими вистоював, дивлячись на вівтар на утрені, і хоч який тягар був на моїй душі, він щезав із першим променем світла, що пробивався крізь східне вікно. Сонячне проміння наповнює вас обітницею світла, обітницею Бога. Але тепер я ніколи не зможу споглядати вівтар, не згадуючи цієї сцени. Це була робота Диявола.

— Ну, брате, — сказав я тихо, — сюди пробрався злочинець, і я зобов’язаний його знайти.

Я повернувся до хорів, де опустився на одну з лав, запрошуючи брата Ґабріеля сісти поруч.

— Коли ви побачили цю наругу, брате ключарю, що ви зробили?

— Я сказав, що треба привести пріора. Проте саме тоді двері розчинилися, один монах забіг до нас і повідомив, що комісара знайшли вбитого. Ми всі разом вийшли з церкви.

— І побачили, що реліквія зникла?

— Ні. Це сталося згодом. Близько одинадцятої я пройшов повз нішу і побачив, що вона порожня. Але це, мабуть, було зроблено одночасно.

— Можливо. Тепер ви теж зайшли з нічних сходів, що з’єднують корпус монахів із церквою. Ці двері завжди замкнуті?

— Звичайно. Я їх відімкнув.

— Отже, той, хто осквернив церкву, мусив увійти через головні двері, які не є замкнені?

— Так. Наше правило таке, що служки та відвідувачі, а також монахи можуть входити до церкви коли забажають.

— А ви прийшли відразу після п’ятої. Ви впевнені?

— Я дотримуюся цього розпорядку останні вісім років.

— Отже, зловмисник працював у напівтемряві, розливав кров птаха і — ймовірно — викрадав реліквію. І осквернення, і вбивство Синґлтона скоєні між чверть по четвертій, коли Баґґе зустрів комісара, і п’ятою, коли ви увійшли до церкви. Хоч хто це був, він працював швидко. Це може означати, що він знав планування церкви.

Ключар кинув на мене гострий погляд.

— Так. Можливо.

— А містяни не відвідують меси в монастирських церквах. Коли сторонні люди приходять на великі свята або помолитися до мощей, їх не пускають за межі хресної перегородки?

— Ні. Лише монахи можуть заходити на хори і перед вівтарем.

— Отже, тільки монах знав би ці розпорядки і планування церкви. Або служка, який тут працював, — як той чоловік, що блукає церквою, запалюючи свічки.

Він серйозно глянув на мене.

— Джефрі Волтерсу сімдесят років, і він глухий. Усі служителі церкви працюють тут уже багато років. Я їх добре знаю і не можу уявити, щоб хтось із них був на таке здатний.

— Значить, залишається хтось із монахів. Абат Фабіан і ваш друг, скарбник, наполягають, що це скоїв чужинець. Я змушений не погодитись.

— Думаю, що припущення про чужинця має підстави, — сказав він нерішуче.

— Продовжуйте.

— Цієї осені, встаючи вранці, я інколи бачив на болоті вогники; вікно моєї кімнати виходить на саме болото. Думаю, знову запрацювали контрабандисти.

— Абат говорив про контрабандистів. Але в мене склалося враження, що болото небезпечне.

— Ви маєте рацію. Проте є стежки, відомі контрабандистам, що ведуть через острівець твердого ґрунту, де стоять руїни церкви засновників, до річки. Човни можна завантажити контрабандною вовною до Франції. Абат час від часу скаржиться до міської влади, однак їм це не цікаво. Деякі чиновники, безперечно, отримують прибуток від торгівлі.

— Отже, хтось, хто знав ці стежки, тієї ночі міг увійти та вийти з монастиря?

— Можливо. Там стіна в поганому стані.

— Чи сказали ви абатові про те, що бачили вогники?

— Ні. Як я вже говорив, він махнув рукою на скарги. Я був надто зболений, щоб мислити ясно, але тепер… — на його обличчі з’явилося нетерпіння. — Можливо, це все пояснює. Ці люди — злочинці, і один гріх породжує інший, навіть богохульство…

— Звичайно, спільноту влаштувало б перекласти провину на когось іншого.

Він повернувся до мене, обличчя застигле.

— Комісаре Шардлейку, можливо, ви сприймаєте наші молитви, нашу відданість мощам святих за безглузді церемонії, які виконують люди, звиклі до легкого життя, доки світ за межами стогне і страждає.

Я схилив голову, не виявляючи свого ставлення.

Він заговорив із несподіваною напруженістю.

— Наше життя в молитві й поклонінні — це спроба наблизитися до Христа, до його Світла, і віддалитися від цього гріховного світу. Кожна молитва, кожна меса — це намагання підійти ближче до нього, кожна статуя, ритуал і кусничок вітража — це нагадування про славу Христа, відволікання від світового зла.

— Розумію, що ви в це вірите, брате.

— Я знаю, що нам жити легше, ніж належить, наш зручний одяг і їжа — це не те, що задумував святий Бенедикт. Але наша мета не змінилася.

— Прагнути єднання з Богом?

Він обернувся, пильно дивлячись на мене.

— Це не легко. Люди, які кажуть, що це легко, помиляються. Грішне людство одержиме злими поривами, насадженими Дияволом. Не думайте, що монахи невразливі, сер. Іноді я думаю, що більше ми прагнемо наблизитися до Бога, то більше Диявол спокушає наш розум злом. І сильніше ми змушені боротися з ним.

— І чи можете ви подумати про когось, кого Диявол міг спокусити на вбивство? — запитав я тихо. — Пам’ятайте, що я говорю з повноваженнями головного вікарія, а через нього — Верховного Глави Церкви, короля.

Він подивився мені прямо в очі.

— Я не можу ні про кого подумати в нашій спільноті, хто був би спроможний на такий учинок. Якби міг, то повідомив би абата. Я вже казав вам, що, на мою думку, винуватий чужинець.

Я кивнув.

— Але ширяться чутки про інші тяжкі гріхи, чи не так? Скандал за часів колишнього пріора. А малі гріхи можуть призвести до більших.

Його обличчя почервоніло.

— Це великий крок від… цих речей… до того, що зроблено минулого тижня. І ці події були давно.

Він різко встав і відійшов на кілька кроків.

Я підвівся і став поруч із ним. Обличчя його завмерло, а на чолі, незважаючи на холод, виблискував піт.

— Не все в минулому, брате. Абат каже мені, що спокута Саймона Велплея частково пов’язана з певними почуттями, які в нього були до іншого монаха. До вас.

Він обернувся, раптово спалахнувши гнівом.

— Він дитина! Я не відповідаю за гріхи, які він обмірковував у своїй бідолашній голові. Я навіть не здогадувався, доки він не зізнався пріору Мортимусу, інакше поклав би цьому край. І це правда, я спав з іншими чоловіками, але висповідався, покаявся і більше не грішив у той спосіб. Ось, комісаре, тепер ви знаєте про моє минуле. Як мені відомо, у кабінеті головного вікарія люблять такі історії.

— Я лише шукаю істину. Я не тривожив би вашу душу просто заради розваги.

Він немов хотів ще щось сказати, тоді передумав і глибоко вдихнув.

— Маєте бажання оглянути зараз бібліотеку?

— Так, будь ласка.

Ми пішли назад нефом.

— До речі, — зауважив я після того, як ми пройшли деяку відстань мовчки, — я бачив тріщину на церкві. Вона справді потребує великого ремонту. Пріор не затвердить витрат?

— Ні. Брат Едвіг каже, що будь-яка програма ремонту обов’язково має обмежуватися наявними щорічними доходами. Цього ледве вистачить, щоб запобігти поширенню тріщини.

— Розумію.

У такому разі, подумав я, чому брат Едвіг і абат говорили про потребу в капіталі від продажу землі?

— Ці рахівники завжди вважають, що найкраще те, що дешевше, — філософськи продовжив я, — чепуряться й економлять, доки все довкола них не западеться.

— Брат Едвіг вважає заощадження грошей святим обов’язком, — сказав він із гіркотою.

— Схоже на те, що ні він, ні пріор не надто схильні до благодійності.

Він кинув на мене різкий погляд, але не сказав жодного слова, доки виводив мене з церкви.

Надворі мої очі засльозилися в холодному білому світлі. Сонце піднялося високо і світило яскраво, хоча й не гріло. У дворі розчистили більше доріжок, і монахи знову ходили у своїх справах, чорні габіти перетинали білий простір уздовж і впоперек.

Будівля бібліотеки поряд із церквою була напрочуд великою. Крізь високі вікна вливалося світло, освітлюючи полиці, заповнені книгами. Столи були порожні, лише один новіцій чухав голову над важким фоліантом, і старий монах у кутку старанно копіював рукопис.

— Небагато за читанням, — зауважив я.

— Бібліотека часто порожня, — сказав брат Ґабріель із жалем. — Якщо комусь потрібна книжка, він зазвичай бере її до своєї келії. — Він підійшов до старого монаха. — Як рухається ваша справа, Стівене?

Старий глянув на нас скоса.

— Поволі, брате Ґабріелю.

Я глянув на його роботу; він копіював стародавню Біблію, заголовні літери і фігурки поряд із текстом, вимальовані з витонченими деталями, яскраві фарби на товстому пергаменті лише трохи вицвіли впродовж століть. А копія монаха була погана, надряпані літери нерівні, кольори крикливі. Брат Ґабріель поплескав його по плечу.

— Nec aspera terrent[7], брате, — сказав він перш ніж повернутися до мене. — Я покажу вам зображення руки Варавви.

Ключар повів мене звивистими сходами на верхній поверх. Тут було більше книжок, незліченні полиці, заставлені старовинними фоліантами. Скрізь лежав товстий шар пилюки.

— Наше зібрання. Деякі книги є копіями грецьких і римських творів, створених за часів, коли копіювання було мистецтвом. Ще п’ятдесят років тому за тими столами внизу сиділо багато братів, які переписували книги. Та відколи з’явилося книгодрукування, нікому не потрібні ілюстровані твори, люди задоволені цими дешевими книжками з потворними квадратними літерами, зібганими докупи.

— Друковані книги можуть бути менш красивими, зате тепер Боже слово можна донести до всіх.

— Але чи можуть усі його зрозуміти? — жваво запитав він. — І без ілюстрацій і мистецтва, які розпалювали б наше благоговіння і пошану?

Він узяв із полиць старий фоліант і розгорнув його, закашлявшись від пилюки. Маленькі мальовані створіння пустотливо танцювали поміж рядків грецького тексту.

— Вважається, що це копія втраченого твору Арістотеля «Про комедію», — сказав він. — Підробка, звісно, італійська, з тринадцятого століття, але красива, одначе.

Він згорнув книгу, повернувшись до величезного тому, що стояв на одній полиці з кількома сувоями планів. Брат Ґабріель витягнув їх, і я взяв один, щоб допомогти йому. Я був здивований, коли він вихопив його в мене.

— Ні! Не чіпайте!

Я здивовано підвів брови. Його обличчя почервоніло.

— Вибачте… я… я не хотів, щоб ви забруднили свій одяг, сер.

— Що це таке?

— Старі плани нашого монастиря. Каменяр іноді заглядає в них.

Брат Ґабріель витягнув книгу, що лежала під ними. Вона була така велика, що він ледве переніс її до столу. Він обережно перегорнув сторінки.

— Це ілюстрована історія реліквій монастиря, укладена двісті років тому.

У книзі містилися кольорові зображення статуй, які я побачив у церкві, та інші предмети, як-от катедра в трапезній, під кожним малюнком підписані розміри і подані коментарі латиною. У середині книги, на розвороті, була зображена велика квадратна кольорова скринька з коштовностями. Під скляною кришкою, на пурпуровій подушці, лежав шматок темного дерева. Людська рука була прибита до нього цвяхом із широкою голівкою; висохла й прадавня, але видно кожне волокно і сухожилля. За розмірами коробка була завширшки два фути і завглибшки фут.

— А оце смарагди, — сказав я. — Вони великі. Скриньку могли викрасти заради коштовностей і золота?

— Так. Хоча будь-який християнин, таке вчинивши, погубив би свою безсмертну душу.

— Я завжди думав, що в розбійників, розп’ятих із Христом, були прив’язані руки до хреста, а не прибиті, щоб у такий спосіб подовжити їхні страждання. Таке зображають на релігійних картинах.

Він зітхнув.

— Насправді ніхто не знає. Згідно з Євангелієм, наш Господь помер першим, але перед тим його катували.

— Оманлива сила картин і статуй, — сказав я. — І тут є парадокс, чи не так?

— Що ви маєте на увазі, сер?

— Ця рука належала розбійникові. Тепер реліквія, за право подивитися на яку люди платили, доки це не заборонили як лихварство, викрадена.

— Можливо, і парадокс, — тихо відповів брат Ґабріель, — але для нас — трагедія.

— Чи міг би один чоловік нести скриньку?

— Двоє чоловіків несуть її під час пасхальної процесії. Сильний чоловік, мабуть, зміг би понести, проте не далеко.

— Можливо, до болота?

Він кивнув.

— Можливо.

— Тоді я думаю, що настав час глянути на болото, якщо ви покажете мені дорогу.

— Звичайно. У задній стіні є ворота.

— Дякую, брате Ґабріелю. Ваша бібліотека вражає.

Він вивів мене на вулицю і показав на кладовище.

— Ідіть стежкою, повз фруктовий сад і ставок, і побачите ворота. Сніг буде глибокий.

— Я маю калоші. Ну, ми з вами обов’язково побачимося за вечерею. Тоді ви зможете знову зустрітися з моїм молодим помічником.

Я лукаво всміхнувся. Ключар почервонів і опустив голову.

— Ах… так, справді.

— Ну, брате, дякую за вашу допомогу і вашу щирість. Гарного дня.

Я кивнув і вийшов. А коли озирнувся, він повільно йшов назад до церкви, схиливши голову.

Розділ дванадцятий

Я пройшов повз майстерні та через маленьку хвіртку повернув на мирське кладовище. Удень воно здавалося меншим. Надгробки місцевих мешканців, які заплатили за місце, або відвідувачів, які померли в стінах монастиря, лежали наполовину притрушені снігом. Були ще три великі кам’яні сімейні гробниці, подібні до склепу Фіцх’ю, який ми оглянули напередодні ввечері. У дальньому кінці ряди фруктових дерев здіймали до неба оголене гілля.

Ці склепи, подумав я, були б гарними сховками. Тож побрів до найближчого, відчіпляючи від пояса зв’язку абатових ключів. Холодними, задубілими пальцями я перебирав ключі, доки не знайшов потрібного.

Я відкривав кожен склеп по черзі, але серед білих мармурових гробниць не знайшов нічого прихованого. Кам’яні підлоги вкривала пилюка, і не виникало сумнівів, що впродовж багатьох років тут не було жодного відвідувача. Один склеп належав видатній родині Гастінгсів, чиє прізвище я запам’ятав як ще один родовід, знищений під час громадянських воєн. І все-таки тих, хто похований тут, будуть пам’ятати, думав я, згадавши про монахів, які служили приватні меси; пам’ятати, як імена, які щодня запам’ятовуються і виспівуються у порожній простір. Я похитав головою і пішов до саду, де на голих деревах каркали голодні ворони; шкутильгаючи поміж надгробків, радів, що маю ціпок.

Хвіртка привела мене до саду, і я прокладав собі шлях між засніженими деревами. Довкола панували спокій і тиша. Тут, просто неба, я відчув, що нарешті можу спокійно подумати.

Було дивно знову опинитися в монастирі після стількох років. Навчаючись у Лічфілді, я був звичайним хлопчиком-калікою, на якого не звертали уваги. Тут, у монастирі, я мав владу комісара лорда Кромвеля, владу, якої не мав жодний сторонній. Але зараз, як і тоді, почувався самотнім, оточеним неприязню. Ще однією відмінністю був їхній страх переді мною, однак я намагався не зловживати своєю владою, бо коли люди налякані, вони закриваються, як молюски.

Розмова з братом Ґабріелем засмутила мене. Він жив минулим, у світі розмальованих книг, старовинних співів, гіпсових статуй. Я здогадувався, що це був світ, у якому він шукав притулку від постійних спокус. Я пригадав його страдницький вираз обличчя, коли розпитував про життя. Упродовж своєї кар’єри стикався з багатьма людьми — запеклими брехунами і слизькими шахраями, яких, зізнаюся, було приємно допитувати, спостерігаючи, як їхні обличчя осуваються, а в очах з’являється розгубленість, коли вони зловлені на брехні. Але діймати огидними гріхами такого чоловіка, як брат Ґабріель, який мав вразливу гідність, яку дуже легко підірвати, — це не давало мені відчуття задоволення. Зрештою, я добре знав, що таке — бути зневаженим аутсайдером.

Я згадав, як інколи насмішки інших дітей, коли не міг грати в їхні ігри, змушували благати батька забрати мене з катедральної школи і навчати вдома. Він відповів, що якщо мені дозволять віддалитися від світу, я ніколи не повернуся назад. Батько був суворим чоловіком, не схильним до співчуття, і тим паче після смерті моєї матері, коли мені виповнилося десять. Можливо, він мав рацію, але того ранку я подумав: хіба мені краще, що світський успіх привів мене в монастир. Здавалося, це не принесло нічого, крім поганих спогадів.

Я пройшов повз низку голубників, за якими виднілося велике озеро, оточене очеретом. Це був став, викопаний для утримання та розведення риби. Маленький струмок впадав у нього, а потім протікав через невелику канаву під задньою стіною. Неподалік були важкі дерев’яні ворота. Монастирі, як пригадував, завжди будували біля струмка, щоб легко змивати відходи. Засновники монастиря зналися на водопровідній справі; ймовірно, було якось влаштоване відведення стічних вод, щоб не забруднювати ставок для риби. Я стояв і дивився на пейзаж, спираючись на свій ціпок, докоряючи собі за похмурі думки. Я тут, щоб розслідувати вбивство, а не оплакувати минулі страждання.

Я дещо з’ясував, проте навряд чи достатньо. Мені здавалося малоймовірним, що цей злочин скоїла стороння особа. І хоч п’ятеро вищих посадовців знали про мету приїзду Синґлтона, я не зауважив, аби хтось із них був такий охоплений дикою ненавистю, щоб убити комісара і поставити майбутнє монастиря Святого Доната під ще більшу загрозу. Однак їх усіх було важко розгадати, і принаймні в Ґабріеля відчувалося щось страдницьке і відчайдушне.

Я обдумав припущення про те, що Синґлтона вбили, тому що він розвідав щось про одного з монахів. Припущення здавалося вірогідним, та я не міг його зіставити з драматичним способом убивства. Я зітхнув. Не виключено, що мені, зрештою, доведеться опитати кожного монаха або служку в монастирі, і моє серце стиснулося від думки, скільки часу це може забрати. Що швидше виберуся з цього жалюгідного і небезпечного місця, то щасливішим буду; і лорду Кромвелю потрібен результат. Але, як казав Марк, я міг робити лише те, що здужаю. Тож мушу наполегливо розслідувати справу, як це звично для юристів. А найперше треба перевірити, чи можуть сторонні пробратися в монастир із цього болота.

— Усі обставини, — буркнув я, прокладаючи дорогу по снігу. — Усі обставини.

Я дійшов до ставка і зазирнув у нього. Його вкривала тонка кірка льоду, але сонце піднялося вже майже над головою, і я розгледів тьмяні силуети великих коропів, що мерехтіли в порослій очеретом воді.

Коли я випростався, мій погляд привернуло щось інше — ледь помітний жовтуватий відблиск унизу. Здивований, знову нахилився. Спочатку не міг нічого розгледіти серед очерету і подумав, що це гра світла, та потім знову побачив відблиск. Я опустився на коліна і зазирнув углиб, незважаючи на те, що долоні обпік холодний сніг. Там щось лежало, жовта пляма на дні. Зникла скринька була із золота, і багато дорогих мечів мають позолочені рукоятки. Безперечно, варто було дослідити. Я затремтів. Зараз не хотів лізти в ті крижані глибини, але пізніше повернуся з Марком. Я підвівся, струсив з одягу сніг, потім підібрав плащ і попрямував до воріт.

Я побачив, що в кількох місцях стіна обсипалася і була залатана, грубо й нерівно. Відчепивши зв’язку ключів від пояса, знайшов той, який підходив до важкого старовинного замка. Ворота зі скрипом відчинилися, і я ступив на вузьку доріжку. Вона бігла вздовж стіни, скраю земля на кілька дюймів опускалася до трясовини. Я не усвідомлював, що болото так близько підступало до монастиря. Подекуди доріжка переривалася, де болото наблизилося аж до стіни, підмивши її, так що довелося відбудовувати. Ззовні стіна було ще грубіше залатана. Де-не-де спритна людина могла б піднятися цією нерівною поверхнею.

— До біса, — пробурмотів я, бо зараз не міг виключити навіть такої ймовірності.

Я глянув на трясовину. Вкрита снігом, подекуди з густими скупченнями очерету й замерзлими калюжами застійної води, вона простягалася на пів милі до широкої річкової смуги, у незамерзлих водах якої відбивалося блакитне небо. За річкою земля знову повільно піднімалася до залісненого горизонту. Спокій і тиша, пара морських птахів на річці була єдиною ознакою життя. Доки я стояв і дивився, вони здійнялися в повітря, сумними криками звертаючись до холодних небес.

На півдорозі між річкою і мною виднівся великий пагорб, острів посеред болота. Його увінчувало нагромадження низьких руїн. Це, мабуть, те місце, про яке згадував брат Ґабріель, перше поселення монахів. Зацікавлений, обережно тримаючи свій ціпок, я зійшов зі стежки, ступивши однією ногою в напрямку острівця. На мій подив, земля під снігом була тверда. Я опустив другу ногу і зробив крок уперед. Знову відчув тверду землю. Але це була лише шкірка замерзлої, сплутаної трави, і раптом моя нога хруснула, хлюпнувши в м’якість. Я скрикнув, випустивши ціпок із рук. Мою ногу повільно засмоктувало щось схоже на густу багнюку; і відчув, як слиз і крижана вода заливають калошу і стікають по гомілці.

Я дико замахав руками, щоб утримати рівновагу, нажаханий, що можу впасти лицем у багнюку. Моя ліва нога все ще стояла на твердому ґрунті, і я щосили шарпнувся назад, боячись, що ця нога також проломить шар твердого ґрунту в невідому глибину. Але земля трималася, і, пітніючи від напруження та страху, я зміг, украй повільно, витягнути другу ногу, чорну від бруду. З багнюки доносився смоктальний, булькаючий звук і сморід вигрібної ями. Я відступив і, гупнувшись, сів на доріжці, серце калатало. Мій ціпок лежав там, де впав, — на болоті, та я і не думав його витягувати. Дивлячись на свою ногу, обліплену смердючою грязюкою, проклинав себе, що повівся як дурень. Яким був би вираз обличчя лорда Кромвеля, якби він дізнався, що його ретельно обраний комісар пережив таємниці й небезпеки Скарнсі лише для того, щоб упасти в болото і потонути.

— Ти недоумок, — сказав я вголос.

Я почув шум за спиною і різко обернувся. Ворота в стіні були відчинені, і перед ними стояв брат Едвіг, накинувши теплий плащ на габіт, і дивився на мене здивовано.

— Комісаре Ш-Шардлейку, з вами все гаразд?

Він окинув поглядом голий ландшафт, і я усвідомив, що він чув, як я говорив сам до себе.

— Так, брате Едвігу. — Я підвівся на ноги, розуміючи, що, заляпаний грязюкою, не справляв враження поважної персони. — Я потрапив у невелику халепу. Ледь не впав у болото.

Він похитав головою.

— Вам не варто туди заходити, сер. Це дуже небезпечно.

— Це я бачу. Що ви тут робите, брате? Чи зараз немає справ у конторі?

— Я п-п-провідував з абатом хворого новіція. Хотів п-про-вітрити голову. Іноді я приходжу сюди погуляти.

Я допитливо глянув на нього. Мені було важко уявити собі, що такий, як він, бродитиме засніженими садами просто заради прогулянки.

— Мені подобається виходити сюди і д-дивитися на річку. Це з-заспокоює.

— Поки дивитеся під ноги?

— Е…так. Ч-чи можу вам допомогти, сер? Ви в-весь у болоті.

Я починав тремтіти.

— Я дам собі раду. Але так, треба повертатися.

Ми пройшли через ворота і побрели назад до монастиря. Я йшов так швидко, як міг, моя розмокла нога здавалася брилою льоду.

— Як почувається новіцій?

Він похитав головою.

— Здається, він о-одужує, проте з цією грудною лихоманкою важко сказати. Минулої зими я сам хворів; два тижні не міг потрапити до к-контори.

Він похитав головою.

— А що ви думаєте про ставлення пріора до Саймона Велплея?

Він знову похитав головою, нетерпляче.

— Це с-складно. Нам потрібна дисципліна.

— Але хіба не слід стримувати вітер для стриженої вівці?

— Л-людям потрібна визначеність, їм п-потрібно знати, що за кожну провину вони будуть п-покарані. — Він глянув на мене. — Ви так не д-думаєте, сер?

— Деяким людям наука важче дається. Мені сказали не заходити в те болото, та я пішов.

— Але це була помилка, сер, а не гріх. І якщо комусь важко вчитися, це, безумовно, дає ще більше підстав для суворого покарання. А той хлопець слабкий, він будь-коли міг би підхопити лихоманку.

Його тон був рішучим. Я здивовано підвів брови.

— Здається, ви бачите світ чорно-білим, брате.

Він мав спантеличений вигляд.

— Звичайно, сер. Чорне і біле. Гріх і чеснота. Бог і Диявол. Правила встановлені, і ми маємо їх дотримуватися.

— Тепер правила встановлює король, а не Папа.

Він серйозно глянув на мене.

— Так, сер, і ми маємо їх дотримуватися.

Я подумав, що, згідно з доносом брата Ательстана, брат Едвіг та інші говорили не зовсім те саме.

— Як я розумію, брате скарбнику, вас тут не було в ніч убивства комісара Синґлтона?

— Т-так. У нас є кілька маєтків у В-Вінчелсі. Я не був задоволений рахунками стюарда, тому з’їздив туди на вибіркову перевірку. Мене не було три ночі.

— І що ви з’ясували?

— Я думав, що він нас о-обманює. Але проблема була лише в помилках. Усе-таки я його звільнив. Якщо люди не можуть вести належний облік, вони мені не годяться.

— Ви самі їздили?

— Я взяв одного зі своїх помічників, старого брата Вільяма, якого ви бачили в конторі. — Він уважно глянув на мене. — І тієї ночі, коли вбили комісара С-Синґлтона, перебував у будинку стюарда. Г-Господи, упокой його душу, — додав він побожно.

— Бачу, у вас багато обов’язків, — сказав я. — Але принаймні маєте помічників. Старий чоловік і хлопчина.

Він кинув на мене гострий погляд.

— Так, із хлопцем більше проблем, ніж він того вартий.

— Справді?

— Голова не для цифр, а-анітрохи. Я н-наказав йому знайти книги, які ви просили, незабаром м-мають бути у вас.

Він ледь не послизнувся, і я підхопив його за руку.

— Дякую, сер. Діво Маріє, який сніг!

Решту шляху він зосередився на тому, куди ступати, і ми більше не говорили, доки не дійшли до монастирського двору. Ми розійшлися на подвір’ї; брат Едвіг повернувся до своєї контори, а я — до лазарету. Я мусив перекусити. Подумав про скарбника; самовпевнений чинуша, одержимий своїми фінансовими обов’язками, мабуть, на шкоду всьому іншому. Але й відданий монастирю. Чи був би він готовий схвалювати нечесність заради його захисту, а чи це означатиме перетин межі між білим і чорним? Цей чоловік не викликав симпатії, але, як я сказав Марку напередодні ввечері, це не робило його вбивцею, так само як приязнь, яку я відчував до брата Ґабріеля, не робила його невинним. Я зітхнув. Важко бути об’єктивним із цими людьми.

Я відчинив двері лазарету; в безлюдному передпокої було тихо. Хворий старець спокійно лежав у ліжку, сліпий монах спав у своєму кріслі, а ліжко товстого монаха було порожнє; можливо, брат Ґай переконав його, що пора забиратися. У каміні привітно потріскував вогонь, і на хвилю я підійшов погрітися.

Дивлячись, як пара піднімається з мокрих штанин, я почув шум десь ізсередини; збентежені, перервані крики й плач, брязкіт розбитого посуду. Звуки ставали ближчими. Я здивовано дивився, як двері до лазаретних кімнат розчинилися навстіж і в передпокій ввалився клубок сплутаних фігур: Еліс, Марк, брат Ґай, а в центрі — худа постать у білій нічній сорочці, яка, поки я дивився, відкинула всіх інших і пошкандибала геть. Я впізнав Саймона Велплея, але тепер він був зовсім не схожий на того напівмертвого привида, якого бачив минулої ночі. Обличчя його було багряним, очі — широко розплющені й витріщені, а в кутику рота зібралася піна. Здавалося, що він намагався говорити, проте міг тільки хапати ротом повітря і тужитись.

— Божа кров, що відбувається? — гукнув я до Марка.

— Він зовсім збожеволів, сер!

— Розійдіться! Ловіть його! — крикнув брат Ґай.

Насуплений, він кивнув Еліс, яка відійшла вбік, розкинувши руки. Марк і брат Ґай наслідували її приклад, і вони оточили новіція, який зупинився, дико роззираючись. Сліпий монах прокинувся, сів і тривожно крутив головою, роззявивши рота.

— Що трапилося? — спитав він тремтячим голосом. — Брате Ґаю?

Потім сталася жахлива річ. Мені здалося, що Велплей помітив мене і відразу ж вигнув тулуб уперед, імітуючи мою викривлену ходу. Ба більше, він витягнув руки й почав махати ними туди-сюди, немовби насмішкувато махаючи пальцями. У мене така манера, коли я схвильований, — так мені сказали ті, хто спостерігав за мною в суді. Але звідки Велплей міг про це знати? Я знову повернувся в ті шкільні часи, про які останнім часом роздумував, коли жорстокі діти копіювали мої рухи, і, зізнаюся, що, коли дивився, як новіцій хитається, згинаючись і жестикулюючи, у мене волосся стало дибом.

Крик Марка привів мене до тями.

— Поможіть нам! Ловіть його, сер, заради Бога, бо він утече!

Моє серце калатало, я теж розставив руки і підійшов до новіція. Наближаючись, подивився йому в очі, і стало страшно: зіниці вдвічі збільшені, дико вирячені, він не впізнавав нікого, навіть коли глузливо хитався. Слова брата Ґабріеля про сатанинські сили пригадалися мені, і я з раптовим жахом подумав, що хлопець одержимий.

Коли ми оточили його, він різко шарпнувся вбік і зник через напіввідчинені двері.

— Він у лазні! — покликав брат Ґай. — Звідти немає виходу. Будьте обережні, підлога слизька.

Він забіг, Еліс одразу за ним. Ми з Марком перезирнулися і тоді пішли досередини.

У лазні панували сутінки, лише слабке молочне світло пробивалося крізь високе вікно, напівзасипане снігом. Це була невелика квадратна кімната з кахельною підлогою і ванною посередині, можливо, чотири фути завглибшки. В одному кутку стояли щітки і скребла, відчувався всюдисущий затхлий запах немитої шкіри. Я почув, як тече вода, і, глянувши вниз, побачив, що потік насправді тече жолобом на дні ванни. Саймон Велплей стояв у дальньому кутку, згорблений, тремтячи у білій нічній сорочці. Я стояв біля дверей, брат Ґай підійшов до нього з одного боку, а Марк та Еліс — з іншого. Еліс простягнула до нього руку.

— Спокійно, Саймоне, це Еліс. Ми нічого тобі не заподіємо.

Я замилувався її сміливістю; мало яка жінка підійшла б до такого страшного привиду так спокійно. Новіцій обернувся, обличчя його скривилося від болісної гримаси, зробившись майже невпізнанним. Якусь мить він вирячився на неї відсутнім поглядом, а потім подивився на Марка, що стояв біля неї. Він показав на нього худим пальцем і закричав надтріснутим, різким голосом, зовсім не схожим на його власний:

— Відійди! Ти — людина Диявола у своїх яскравих шатах! Я бачу їх зараз, біси кишать у повітрі, як пилюка, вони повсюди, навіть тут!

Він закрив очі рукою, тоді похитнувся і раптом упав лицем у ванну. Я чув, як із тріском його рука зламалася, вдарившись об кахель. Він лежав нерухомо, його тіло розкинулося поперек водостоку. Крижана вода обтікала його.

Брат Ґай опустився у ванну. Ми стояли на краю, коли він повернув новіція обличчям догори. Очі Велплея закотилися, створюючи жахливий контраст із його все ще багряним обличчям. Брат Ґай помацав його шию, а тоді зітхнув і глянув на нас.

— Хлопець мертвий.

Він підвівся і перехрестився. Еліс скрикнула, а тоді впала на груди Марка, вибухнувши здавленим риданням.

Розділ тринадцятий

Марк і брат Ґай обережно витягли тіло Саймона з ванни й віднесли у лазарет. Брат Ґай узяв його за плечі, а зблідлий Марк — за босі білі ноги. Я пішов слідом за Еліс, до якої після короткого спалаху ридання повернувся звичний спокій.

— Що відбувається? — сліпий монах уже стояв на ногах, махаючи перед собою руками, а обличчя жалібно скривилося від страху. — Брате Ґаю? Еліс?

— Усе гаразд, брате, — заспокійливо сказала Еліс. — Стався нещасний випадок, але зараз усе гаразд.

Мене знову вразило її самовладання.

Тіло поклали в кабінеті брата Ґая, під іспанським розп’яттям. Він накрив його простирадлом із похмурим виразом обличчя.

Я зробив глибокий вдих. Моя голова досі гуділа, і не лише від шоку через смерть новіція. Те, що трапилося перед тим, потрясло мене до глибини душі. Відлуння дитячих страждань мають велику силу, навіть не тоді, коли їх пригадують у такий незрозумілий і жахливий спосіб.

— Брате Ґаю, — сказав я, — до вчорашнього дня я не зустрічав цього хлопця, та коли він мене побачив, то неначе… насміхався з мене, копіюючи мою зігнуту поставу і… деякі жести, які іноді роблю в суді, махаючи руками. Мені це здалося ч-чимось диявольським. — Подумки вилаяв себе — я затинався так само, як скарбник.

Він кинув на мене довгий, пронизливий погляд.

— У мене є припущення про причину цього. Сподіваюсь, що я помиляюся.

— Що ви маєте на увазі? Говоріть прямо. — Я почув свій роздратований голос.

— Мені треба подумати, — відповів він так само різко. — Але спочатку, комісаре, мусимо повідомити абата Фабіана.

— Дуже добре. — Я схопився за кут його столу; мої ноги почали нестримно тремтіти. — Ми зачекаємо на вашій кухні.

Еліс повела нас із Марком назад до кімнати, де ми раніше снідали.

— З вами все гаразд, сер? — запитав Марк із тривогою. — Ви тремтите.

— Так-так.

— У мене є настоянка з трав, яка розслаблює тіло в моменти потрясінь, — сказала Еліс. — Валеріана й аконіт. Можу трохи підігріти, якщо бажаєте, сер.

— Дякую.

Вона залишалася спокійною, але на її щоках був дивний, майже синюшний блиск. Я змусив себе всміхнутися.

— Я бачив, що ця сцена вас також зачепила. Можна зрозуміти. Стало страшно, що сам Диявол вселився у це бідолашне створіння.

Мене здивував гнів, який спалахнув на її обличчі.

— Я не боюся Диявола, сер, хіба що таких людських монстрів, які мучили того бідолашного хлопчика. Його життя було знищене, заледве почавшись, і таке ми завжди будемо оплакувати. — Вона замовкла, зрозумівши, що зайшла задалеко як для служниці. — Я принесу настоянку, — швидко сказала вона і вибігла з кімнати.

Я здивовано підвів брови до Марка.

— Відверта.

— У неї важке життя.

Я торкнувся свого траурного персня.

— Таке життя в багатьох у цій долині сліз.

Я глянув на нього. Він закохався, подумав я.

— Я поговорив із нею, як ви просили.

— Розкажи мені, — сказав я підбадьорливо.

Мені потрібно було відволіктися від думок про нещодавню подію.

— Вона прожила тут півтора року. Родом зі Скарнсі. Її батько помер молодим, а виховувала мати, знахарка, яка вміла лікувати травами.

— Так ось де вона здобула свої знання.

— Вона мала вийти заміж, але її коханий загинув унаслідок нещасного випадку, рубаючи ліс. Роботи в місті мало, проте вона знайшла місце помічниці аптекаря в Ешері, якого знала її мати.

— Отже, вона подорожувала. Я так і думав, що вона не сільська миша.

— Вона добре знає довколишню місцевість. Я говорив із нею про те болото. Вона каже, що є стежки, якщо знати, де їх шукати. Я запитав, чи вона покаже їх нам, і Еліс відповіла, що може показати.

— Було б корисно. — Я переповів йому слова брата Ґабріеля про контрабандистів, про те, як сам туди ходив і оступився. Показав заболочену ногу. — Якщо там і є стежки, провіднику все-таки треба бути обережним. Божі рани, сьогодні день потрясінь.

Моя рука, що лежала на столі, тремтіла; я, здається, не міг цього зупинити. Марк також був ще блідий. На мить запала тиша, тиша, яку я раптом відчайдушно захотів заповнити.

— Напевно, ви мали довгу розмову. Як Еліс тут опинилася?

— Аптекар помер, він був старий. Після цього Еліс повернулася до Скарнсі, та незабаром померла її мати. Їхній будинок стояв на орендованій землі, і землевласник забрав його. Вона залишилася сама. Не знала, що робити, потім хтось сказав їй, що в лазареті шукають помічника. Ніхто в місті не хотів працювати на лікаря, — його називають чорним гобліном, — але в неї не було вибору.

— У мене таке враження, що вона не в захваті від наших святих братів.

— Вона казала, що деякі з них — розпусні, вічно підкрадаються і намагаються торкнутися її. Вона тут єдина молода жінка. Сам пріор також приставав, очевидно.

Я здивовано підвів брови.

— Божі рани, вона справді була відверта з тобою.

— Вона сердита, сер. Пріор надокучав їй, тільки-но вона прийшла.

— Так, я помітив, що вона не терпить його. Ой, лицемірний чоловік: карає за чужі гріхи, а сам волочиться за служницями. Абат знає про це?

— Вона розповіла братові Ґаю, і той наказав пріору припинити. Абат рідко втручається; він підтримує жорстку дисципліну пріора і дозволяє йому діяти на власний розсуд. Очевидно, усі монахи бояться його, а ті, кого раніше застукали на содомії, надто нажахані, щоб піддаватися своїм низьким бажанням.

— І ми побачили, до чого призводить така дисципліна.

Марк провів рукою по чолі.

— Так, побачили, — похмуро погодився він.

Я на хвилю задумався.

— Нелояльно з боку Еліс так говорити з помічником комісара. Чи вона підтримує Реформу?

— Я так не думаю. Проте вона не бачить потреби зберігати таємниці тих, хто їй докучав. У неї сильні почуття, сер, але добрі. Вона не зловмисниця. Вона тепло відгукувалася про брата Ґая. Він багато чого навчив її і захистив від тих, хто її мучив. І вона любить безневинних старих, за якими доглядає.

Я вдумливо глянув на нього.

— Не прив’язуйся до дівчини, — тихо сказав я. — Лорд Кромвель хоче здати цей монастир, і ми можемо знову позбавити її дому і прихистку.

Він насупився.

— Бо це було жорстоко. І вона не дівчина, їй двадцять два, вона — жінка. Хіба не можна щось зробити для неї?

— Я хотів би спробувати. — Я на хвилю замислився. — Отже, лікар її захищає. Цікаво, чи у відповідь вона захистить його.

— Ви маєте на увазі, що брат Ґай може мати секрети?

— Не знаю. — Я підвівся і підійшов до вікна. — У мене паморочиться в голові.

— Ви сказали, що новіцій неначе копіював вас, — нерішуче мовив Марк.

— Тобі це так не здалося?

— Не розумію, як він міг знати…

Я судомно ковтнув.

— Як я розмахую руками, коли виступаю в суді? Я теж не розумію.

Я стояв, виглядаючи у вікно, кусаючи ніготь на великому пальці, доки не побачив, як знову з’явився брат Ґай, крокуючи разом з абатом і пріором. Три постаті швидко пройшли повз вікно, піднявши маленькі хмарки снігу. За кілька хвилин ми почули голоси з кімнати, де лежало тіло. Знову долинули кроки, і троє монахів увійшли до маленької кухні. Я сидів і вивчав кожного по черзі. Смагляве обличчя брата Ґая нічого не виражало. Обличчя Мортимуса було червоне, сповнене гніву, але я також побачив страх. Абат ніби стиснувся в собі; великий чоловік здавався якимось меншим, сірішим.

— Комісаре, — сказав він тихо, — мені шкода, що вам довелося стати свідком такої жахливої сцени.

Я зробив глибокий вдих. Мені більше хотілося згорнутися калачиком у кутку, ніж намагатися застосувати владу щодо цих нещасних людей, проте я не мав вибору.

— Так, — сказав я. — Я прийшов до лазарету, щоб у тиші та спокої вести своє розслідування, і наражаюся на новіція, який, змерзлий і виснажений голодом, підхоплює лихоманку, яка його мало не вбиває, а потім зовсім божеволіє і падає, забившись на смерть.

— Він був одержимий! — пріор говорив жорстким, рубаним тоном, сарказм зник із його голосу. — Він дозволив своїй душі так забруднитися, що Диявол захопив його в момент слабкості. Я сповідав його, призначив йому покуту, щоб упокорити його, але надто запізнився. Тепер бачимо могутність Диявола. — Він стиснув губи і пильно подивився на мене. — Він усюдисущий, і всі суперечки між християнами відволікають нас від цього!

— Хлопець говорив, що бачив бісів, які кишіли в повітрі, як пилини, — сказав я. — Думаєте, він справді їх бачив?

— Послухайте, сер, навіть найзапекліші реформатори не заперечують того, що світ переповнений силами Диявола. Хіба не сказано, що сам Лютер одного разу кинув Біблію в біса у своїй кімнаті?

— Але іноді такі видіння можуть виникати через запалення мозку. — Я глянув на брата Ґая, який кивнув.

— Справді можуть, — погодився абат. — Церква знає про таке вже сотні років. Нам потрібне повне розслідування.

— А немає чого розслідувати, — сердито вибухнув пріор. — Саймон Велплей відкрив свою душу Дияволу, біс ухопив його і змусив кинутися в ту ванну, вбити себе, як гадаринська свиня, що скочила зі скелі. Його душа зараз у пеклі, попри всі мої зусилля врятувати його.

— Я не думаю, що він помер через падіння, — сказав брат Ґай.

Усі здивовано подивилися на нього.

— Як ви можете так казати? — зневажливо запитав пріор.

— Тому що він не вдарився головою, — тихо відповів лікар.

— Ну тоді…

— Я ще не знаю.

— У будь-якому разі, — різко сказав я, дивлячись на пріора, — він, здається, був дуже ослаблений через надмірне покарання.

Пріор сміливо глянув на мене.

— Сер, головний вікарій хоче, щоб у монастирі запанував порядок. Він правий, колишня розпущеність поставила душі під загрозу. Якщо я зазнав невдачі із Саймоном Велплеєм, то це тому, що був недостатньо суворий; чи, можливо, його серце вже було надто зігниле. Але я кажу разом із лордом Кромвелем, що лише за допомогою суворої дисципліни можна провести реформу. Я не шкодую за зробленим.

— Що скажете, превелебний абате?

— Можливо, у цій справі ваша суворість зайшла задалеко, Мортимусе. Брате Ґаю, ви, я і пріор Мортимус зустрінемося, щоб обговорити це питання. Слідчий комітет. Так, комітет. — Це слово ніби заспокоїло його.

Брат Ґай глибоко зітхнув.

— Спочатку я мушу оглянути останки бідолахи.

— Так, — погодився абат. — Зробіть це. — До нього, здається, поверталася впевненість. — Комісаре Шардлейку, маю сказати вам, що брат Ґабріель приходив до мене. Він пригадує, що бачив світло на болоті за кілька днів до того, як було вбито комісара Синґлтона. Мені здається, що вбивство могло бути скоєне руками місцевих контрабандистів. Вони безбожні люди: якщо ви порушуєте заповіді закону, це лише ще один крок до порушення Божих заповідей.

— Так, я виходив подивитися на болото. Саме про це говоритиму перед мировим суддею завтра; це стосується розслідування.

— Думаю, це все пояснює.

Я не відповів. Абат провадив далі.

— Сьогодні було б найкраще сказати братам, що Саймон помер від хвороби. Якщо ви згодні, комісаре.

Я хвилю подумав. Не хотів поширювати в монастирі ще більше паніки.

— Дуже добре.

— Мені доведеться написати його родині. Я скажу їм те саме…

— Так, ліпше не казати їм, що пріор упевнений у тому, що їхній син горить у пеклі, — кинув я, раптом відчувши огиду до них обох.

Пріор Мортимус розтулив рота, щоб далі сперечатися, проте втрутився абат.

— Спокійно, Мортимусе, нам треба йти. Треба наказати викопати ще одну могилу.

Він відкланявся і пішов, а слідом за ним — пріор, кинувши на мене останній викличний погляд.

— Брате Ґаю, — сказав Марк, — що, на вашу думку, вбило хлопця?

— Я хочу це з’ясувати. Мені доведеться зробити розтин. — Він похитав головою. — Ніколи не легко це робити з тим, кого ти знав. Але зробити це потрібно зараз, доки труп не почав розкладатися. — Він схилив голову і на хвилю заплющив очі в молитві, потім глибоко вдихнув. — Вибачте, я піду.

Я кивнув, і лікар вийшов із кімнати. Було чути, як він повільно крокує до амбулаторії. Ми з Марком кілька хвилин сиділи мовчки. Рум’янець помалу починав з’являтися на його щоках, хоч вони і були незвично бліді. Я все ще почувався приголомшеним, але принаймні перестав тремтіти. Прийшла Еліс із чашкою рідини, що парувала.

— Я приготувала вашу настоянку, сер.

— Дякую.

— У передпокої на вас чекають двоє клерків із контори, з великою купою книг.

— Що? Ах, так. Марку, подбаєш, що їх віднесли до нашої кімнати?

— Так, сер.

Коли він відчинив двері, з амбулаторії долинув звук пилки. Він знову зачинив їх, і я з полегшенням заплющив очі. Зробив ковток напою, який принесла Еліс. Він мав неприємний, мускусний смак.

— Помічне під час потрясінь, сер, покращує настрій.

— Заспокійливе. Дякую.

Вона стояла, склавши перед собою руки.

— Сер, я хочу попросити вибачення за свої слова. Мені не пасувало так говорити.

— Дрібниці. Ми всі були схвильовані.

Вона завагалась.

— Мабуть, ви вважаєте мене дивною, сер, адже я сказала після побаченого: не боюся, що це робота Диявола.

— Ні. Дехто схильний бачити руку Диявола в кожному незрозумілому для них нещасті. Такою була моя перша реакція на те, що я побачив, але, думаю, брат Ґай має інше пояснення. Він зараз… досліджує тіло.

Вона перехрестилася.

— Хоч там що, — продовжив я, — ми не маємо закривати очі на дії Сатани в цьому світі.

— Я думаю…

Вона зробила паузу.

— Продовжуйте. Ви можете відверто говорити зі мною. Прошу, сідайте.

— Дякую.

Вона сіла, вдивляючись у мене своїми пронизливими блакитними очима. У погляді відчувалася настороженість. Я зауважив, яка в неї чиста і здорова шкіра.

— Думаю, що Диявол діє у світі через зло людей, їхню жадібність, жорстокість і честолюбство, а не захоплюючи їхню душу і зводячи їх з розуму.

Я кивнув.

— Я також так думаю, Еліс. Я бачив достатньо тих якостей, про які ви згадуєте, у судах. І не лише серед обвинувачених. А люди, одержимі цими гріхами, були цілком сповна розуму.

Обличчя лорда Кромвеля із приголомшливою яскравістю раптом постало в моїй уяві. Я моргнув. Еліс сумно кивнула.

— Таке зло є скрізь. Іноді мені здається, що жадоба грошей і влади може перетворити людей на ревучих левів, які шукають, що би то зжерти.

— Добре сказано. Але де ж молода служниця могла зіткнутися з таким злом? — запитав я делікатно. — Можливо, тут?

— Я спостерігаю за світом, роздумую над усім. — Вона знизала плечима. — Мабуть, більше, ніж годиться жінці.

— Ні-ні. Бог дав розум жінкам так само, як і чоловікам.

Вона криво всміхнулася.

— Тут із вами мало хто погодиться, сер.

Я зробив ще один ковток настоянки. Відчув, як вона зігріває і розслабляє мої втомлені м’язи.

— Добрий напій. Помічник Поер казав мені, що ви знаєтеся на мистецтві зцілення.

— Дякую. Як я йому розповідала, моя мати була знахаркою. — Її обличчя на мить спохмурніло. — Дехто в місті вважає таку роботу чаклунством, та вона лише збирала знання. Вона здобула знання від матері, а та, своєю чергою, — від своєї матері. Аптекар часто звертався до неї за порадою.

— І ви стали помічницею аптекаря.

— Так. Він багато чого мене навчив. Проте він помер, і я повернулася додому.

— Щоби втратити свій дім.

Вона стиснула губи.

— Так, термін оренди закінчився після смерті моєї матері. Землевласник зруйнував будинок й обгородив нашу ділянку землі для овець.

— Мені жаль. Такі загородження руйнують сільську місцевість. Це питання турбує лорда Кромвеля.

Вона зацікавлено глянула на мене.

— Ви знаєте його? Лорда Кромвеля?

Я кивнув.

— Так. Я служив йому довгий час, так чи інакше.

Вона кинула на мене довгий, глибоко зацікавлений погляд, потім опустила очі й сиділа мовчки, поклавши руки на коліна. Хоч і загрубілі руки, але все ще гарної форми.

— Ви прийшли сюди після смерті матері? — запитав я.

Вона підвела голову.

— Так. Брат Ґай — хороша людина, сер. Я… я сподіваюся, ви не подумаєте про нього погано через його дивний вигляд, сер. Дехто так робить.

Я похитав головою.

— Я мушу дивитися глибше, якщо хочу бути добрим слідчим. Хоча, зізнаюся, уперше його побачивши, був шокований.

Вона раптом засміялася, зблиснувши рівними білими зубами.

— І я теж, сер. Я подумала, що це вирізьблене з дерева обличчя, яке ожило. Минули тижні, перш ніж змогла побачити його таким, як інші. Він мене багато чого навчив.

— Можливо, одного дня ви самі зможете використати ці знання. Я знаю, що в Лондоні є жінки-аптекарі. Але вони переважно вдови. А ви обов’язково вийдете заміж.

Еліс знизала плечима.

— Можливо, колись.

— Марк сказав, що у вас помер наречений. Мені шкода.

— Так, — повільно сказала вона. Погляд її знову став насторожений. — Помічник Поер, очевидно, багато розповів вам про мене.

— Ми… ну, нам потрібно з’ясувати все, що можливо, про всіх, хто тут живе, ви ж розумієте.

Я усміхнувся їй, як сподівався, підбадьорливо. Вона знову встала і підійшла до вікна. Коли повернулася, її плечі напружилися і вона, здавалося, щось вирішила.

— Сер, якщо я надам вам деяку інформацію, ви збережете її в таємниці? Мені потрібна ця робота…

— Так, Еліс, ви маєте моє слово.

— Помічники брата Едвіга сказали, що принесли всі бухгалтерські книги — на ваше прохання.

— Я справді їх просив.

— Але вони принесли не всі книги, сер. Вони не принесли книги, яку переглядав комісар Синґлтон у день його смерті.

— Звідки ви знаєте?

— Тому що всі книги, які вони принесли, у коричневих палітурках. А та, яку вивчав комісар, мала синю.

— Справді? Звідки ви це знаєте?

Вона завагалась.

— Ви будете тримати в таємниці те, що я вам скажу?

— Так, обіцяю. Хочу, щоб ви мені довіряли, Еліс.

Вона глибоко вдихнула.

— Після обіду, в день смерті комісара Синґлтона, я їздила до міста по деякі припаси. На зворотному шляху проходила повз молодого помічника скарбника, брата Ательстана, і комісара, які стояли біля дверей контори.

— Брата Ательстана?

— Так. Комісар Синґлтон тримав у руках велику синю книгу і кричав на Ательстана. Він не знизив голосу, коли я проходила біля них. — Вона сардонічно посміхнулася. — Зрештою, я лише служниця.

— І що він сказав?

— «Він думав, що приховає це від мене, поклавши у свою шухляду?» Я запам’ятала його слова. Брат Ательстан заїкався про те, що той не має права нишпорити в приватній кімнаті скарбника, коли його немає, а комісар відповів, що він має право ходити скрізь і що книга по-новому висвітила звіти за останній рік.

— Що на це відповів брат Ательстан?

— Нічого. Він був страшенно переляканий, наче собака, якого викинули з вікна. Комісар Синґлтон сказав, що планує вивчити книгу, а тоді пішов геть. Я пам’ятаю тріумфальний вираз його обличчя. Брат Ательстан кілька хвилин там простояв. А тоді побачив мене. Він кинув на мене лютий погляд, а потім увійшов досередини і грюкнув дверима.

— І ви більше нічого про це не чули?

— Ні, сер. Якраз споночіло, коли це сталося, а потім я почула, що комісар мертвий.

— Дякую, Еліс, — сказав я. — Це може нам дуже допомогти. — Я зробив паузу, уважно роздивляючись її. — До речі, помічник Поер сказав мені, що у вас були проблеми з пріором.

На її обличчя повернувся сміливий вираз.

— У перші дні в монастирі він намагався скористатися моїм становищем. Зараз проблеми немає.

Я кивнув.

— Ви говорите прямо, Еліс, я цим захоплююся. Будь ласка, якщо ви пригадаєте щось, що може допомогти розслідуванню, приходьте до мене. Якщо вам потрібен захист, я дам його вам. Знайду цю зниклу книгу, але жодним словом не обмовлюся про те, що ви говорили зі мною.

— Дякую, сер. А тепер пробачте, мушу асистувати братові Ґаю.

— Робота не підхожа для дівчини.

Вона знизала плечима.

— Це входить у мої обов’язки, і я звикла до мертвої плоті. Моя мати часто обмивала і вбирала покійників у місті.

— У вас більше витримки, ніж у мене, Еліс.

— Так, життя залишило мені небагато ніжних якостей, — сказала вона з раптовою гіркотою.

— Я не це хотів сказати.

На знак протесту я підняв руку. Та коли це зробив, моя рука торкнулася чашки, мало не перекинувши її. Однак Еліс, яка повернулася до столу і стала навпроти мене, швидко простягнула руку й схопила чашку, знову поставивши її рівно.

— Дякую. Клянуся небесами, у вас спритна рука.

— У брата Ґая вічно щось падає з рук у лазареті. А тепер, сер, з вашого дозволу, я мушу йти.

— Звичайно. І дякую, що розповіли мені про скарбника. — Я усміхнувся. — Я знаю, що королівський комісар може бути загрозливою фігурою.

— Ні, сер. Ви інакший.

Якусь мить вона серйозно глянула на мене, тоді швидко розвернулася і вийшла з кімнати.

Я попивав настій, який повільно зігрівав мої нутрощі. Думка про те, що Еліс, здавалося, довіряє мені, також викликала в мене відчуття тепла. Якби я зустрів її в іншій ситуації і якби вона не була служницею…

Я думав про її останні слова. У чому я був «інакшим»? Імовірно, те, що вона помітила в Синґлтоні, наштовхнуло її на думку, що всі комісари — задиристі грубіяни, але чи відчув я щось більше в її словах? Не міг собі уявити, щоб вона відчувала таке саме притягання до мене, як я до неї. Я також пригадав, як вибовкав їй, що Марк переповів мені її розповідь. Це може підірвати її довіру до нього; думка, яку з переляком усвідомив, мимоволі втішила мене. Я насупився, бо ревнощі є одним зі смертних гріхів, і зосередився на тому, що вона сказала про бухгалтерську книгу. Вималювалася перспективна лінія розслідування.

За якийсь час знову з’явився Марк. Коли він відчинив двері, я з полегшенням зауважив, що пиляти перестали.

— Я підписався на бухгалтерські книги, сер. Вісімнадцять великих томів. Помічники скарбника багато нарікають, що це завадить їхній роботі.

— Чума на їхню роботу. Ти замкнув за собою кімнату?

— Так, сер.

— Ти випадково не помічав, чи якась із книг мала синю палітурку?

— Вони всі коричневі.

Я кивнув.

— Мені здається, я знаю, чому брат Едвіг не дає спуску молодому Ательстану. Було щось, чого він нам не сказав. Ми ще поговоримо з нашим скарбником, це може бути важливо…

Я замовк, бо увійшов брат Ґай. Обличчя його було похмуре і бліде. Під пахвою він тримав заплямований фартух, який кинув у кошик у кутку.

— Комісаре, ми можемо поговорити наодинці?

— Звичайно.

Я підвівся і пішов за ним. Боявся, що він підведе мене до тіла бідолашного Велплея, але, на моє полегшення, він вивів мене на вулицю. Сонце почало сідати, кидаючи рожевий відблиск на засніжений сад із травами. Брат Ґай обережно пройшовся поміж рослин, доки не добрався до великого куща.

— Тепер я знаю, що вбило бідолашного Саймона, і це не була одержимість бісом. Я також помітив, як він викручується і розмахує руками. Але до вас це не мало жодного стосунку. Спазми були характерні. І втрата голосу, і зору.

— Характерні для чого?

— Отруєння ягодами з цього куща. — Він струснув гілки, на яких ще трималося кілька чорних мертвих листків. — Беладона. Смертельний паслін, як його називають у цій країні.

— Його отруїли?

— Беладона має слабкий, але характерний запах. Я працюю з нею роками, знаю її властивості. Також знайшов її сліди в кишківнику бідолашного Саймона. І на дні чашки теплої медовухи біля його ліжка.

— Як це було зроблено? Коли?

— Сьогодні вранці, без сумніву. Симптоми з’являються швидко. Я звинувачую себе — якби тільки я чи Еліс увесь час залишалися з ним… — він провів рукою по чолі.

— Ви не могли знати, що це станеться. Хто ще був із ним наодинці?

— Брат Ґабріель відвідав його вчора пізно вночі, після того як ви пішли спочивати, і вдруге — сьогодні вранці. Він дуже засмутився, і я дозволив йому помолитися над хлопцем. А пізніше до нього навідались абат і скарбник.

— Так. Я знав, що вони прийдуть.

— А також сьогодні вранці, коли я зайшов оглянути його, то зустрів там пріора Мортимуса.

— Пріора?

— Він стояв біля ліжка і дивився на нього із стурбованим виразом обличчя. Я подумав, що він занепокоєний наслідками свого жорстокого поводження. — Брат Ґай стиснув губи. — Сік беладони солодкий на смак, а запах занадто слабкий, щоб відчути його в медовусі.

— Його використовують як засіб проти деяких недуг, чи не так?

— У малих дозах він помічний при закрепах, також має інші застосування. У мене в лазареті зберігається сік беладони, часто його прописую. Багато хто з монахів міг його взяти. Властивості беладони добре відомі.

Я хвилю подумав.

— Учора ввечері Саймон почав мені щось розповідати. За його словами, смерть комісара Синґлтона була не першою. Я мав намір розпитати його сьогодні, коли він прокинеться. — Я кинув на брата гострий погляд. — Ви або Еліс розповідали комусь те, що він сказав?

— Я — ні, Еліс також мовчала. Але він міг марити перед іншими відвідувачами.

— Один з яких вирішив, що йому треба стулити рота.

Він прикусив губу і важко кивнув.

— Бідна дитина, — сказав я. — А я думав лише про те, що він глузував із мене.

— Ми часто уявляємо те, що не є реальністю.

— І тут — найменше, ніж деінде. Скажіть, брате, чому ви спочатку розповіли мені, а не пішли прямо до абата?

Він кинув на мене похмурий погляд.

— Тому що абат був серед його відвідувачів. Ви маєте повноваження, комісаре Шардлейку, і я вірю, що ви шукаєте правду, попри всі мої підозри, що наші погляди щодо питань релігії можуть не збігатися.

Я кивнув.

— Поки що наказую вам зберігати в таємниці те, що ви мені розповіли. Я мушу добре подумати, як діяти далі.

Я глянув на брата Ґая, щоб пересвідчитись, як він сприймає мої накази, але він тільки втомлено кивнув. А тоді подивився на мої забрьохані болотом ноги.

— Ви десь упали? — запитав він.

— У болото. Мені вдалося вибратися самотужки.

— Там дуже непевний ґрунт.

— Я думаю, що тут ніде немає безпечного ґрунту під моїми ногами. Ходімо досередини, бо підхопимо гарячку. — Я попрямував до дверей. — Дивно, що мій безпідставний страх, що він глузує з мене, наштовхнули вас на це відкриття.

— Принаймні тепер пріор Мортимус не може з певністю казати, що Саймон у пеклі.

— Так. Гадаю, це його розчарує.

Якщо він не вбивця, подумав я, тоді він уже знає. І стиснув зуби. Якби минулої ночі я не дозволив Еліс та брату Ґаю відрадити мене від розмови із Саймоном, то міг би не лише вислухати всю його історію, не лише вийти на вбивцю, але й Саймон був би ще живий. Тепер мені треба розслідувати два вбивства. І якщо те, що бідний новіцій пробурмотів у своєму маренні, було правдою, і Синґлтон справді не був першою жертвою, то їх було троє.

Розділ чотирнадцятий

Того дня я сподівався навідатися в Скарнсі, однак тепер було надто пізно. В останньому сяйві заходу сонця я знову втомлено побрів через двір до будинку абата, щоб поговорити з Ґудгепсом. Старий клірик знов-таки пиячив сам у кімнаті. Я не сказав йому, що новіція Велплея вбили, а лише те, що він був дуже хворий. Ґудгепс здавався байдужим. Я запитав його, що він знає про бухгалтерську книгу, яку Синґлтон вивчав перед смертю. Синґлтон, за його словами, повідомив тільки те, що отримав нову книгу в конторі, яка, як він сподівався, буде корисною. Старий пробурмотів непривітним тоном, що Робін Синґлтон був надто потаємний, а до нього звертався лише тоді, коли треба було поритися в книгах. Я залишив його на самоті з вином.

Здійнявся холодний, пронизливий вітер, прорізаючи мене, мов лезо, коли я повертався до лазарету. Знову пролунали гучні дзвони, закликаючи на вечірню, і я мимоволі подумав, що кожен, хто міг володіти інформацією, був у небезпеці: старий Ґудгепс, чи Марк, чи я. Убивство Велплея скоєно холодною і безжальною рукою і могло б залишитися нерозкритим, якби я не навів брата Ґая на думку про беладону, сказавши про дивні пози і жести Саймона. Можливо, ми маємо справу з фанатиком, але не з кимось, керованим імпульсом. А що, коли він планує покласти отруту в мою тарілку або думає, як би знести мені голову з плечей, як це він зробив із Синґлтоном? Я здригнувся і щільніше обгорнув плащ довкола шиї.

На підлозі нашої кімнати купками лежали книги. Марк сидів, втупившись у вогонь. Він ще не запалив свічки, але багаття кидало мерехтливе сяйво на його стривожене обличчя. Я сів навпроти нього; нагода відігріти мої бідні кістки біля теплого вогнища втішила мене.

— Марку, — сказав я, — маємо нову таємницю. — І переказав йому почуте від брата Ґая. — Я все життя розгадую таємниці, однак тут вони, здається, множаться і стають дедалі жахливішими. — Я провів рукою по чолі. — І я звинувачую себе у смерті цього хлопчика. Якби вчора ввечері я натиснув на нього. А там, у лазареті, коли він вигинав своє збідоване тіло і розмахував руками, я подумав лише про те, що він, напевно, перекривлює мене. — Я похмуро дивився поперед себе, на мить охоплений почуттям провини.

— Ви не могли знати, що станеться, сер, — нерішуче сказав Марк.

— Я був утомлений і дозволив, щоб мене вмовили дати йому спокій. Лорд Кромвель сказав у Лондоні, що час — важливий. Ось ми тут чотири дні без відповідей — і ще одна смерть.

Марк підвівся і запалив свічки від вогнища. Я раптом розгнівався на себе; мені слід було підбадьорити його, не піддаючись розпачу, але смерть новіція на мить приголомшила мене. Я сподівався, що його душа знайшла спокій у Бозі, і помолився б за нього, якби вірив, що молитви за померлих мають хоч якесь значення.

— Не здавайтеся, сер, — незграбно сказав Марк, ставлячи свічки на стіл. — Мусимо вивчити цю нову справу про скарбника. Це може допомогти нашому розслідуванню.

— Його не було в монастирі, коли сталося вбивство. Але ні, — змусив себе всміхнутися, — я не здамся. Крім того, не наважуся, адже це доручення лорда Кромвеля.

— Доки ви були в церкві, я оглянув господарські будівлі. Ви мали рацію, ці місця дуже людні. Конюшня, кузня, маслоробня постійно використовуються. Я не побачив, де можна було б сховати великі предмети.

— Варто оглянути ті бічні каплички в церкві. Так, і я побачив щось цікаве, коли виходив із болота. — Я розповів йому про жовтий відблиск на дні ставка. — Одне з місць, де можна позбутися доказів.

— Тоді нам треба все дослідити, сер. Бачите, у нас є підказки. Правда візьме гору.

Я силувано засміявся.

— Ой, Марку, ти не провів ціле життя в судах Його Величності, щоб так говорити. Однак ти правильно робиш, що підбадьорюєш мене. — Я вхопив вільну нитку на подушці крісла. — Я став меланхолійним. Уже кілька місяців почувався не в гуморі, але тут мені стало ще гірше. Мабуть, мої рідини не збалансовані, в організмі забагато чорної жовчі. Можливо, мені варто порадитися з братом Ґаєм.

— Це не те місце, де можна веселитися.

— Ні. І зізнаюся, окрім іншого, відчуваю небезпеку. Я роздумував про це зараз, у дворі. Звук кроків позаду мене, свист меча в повітрі…

Я підвів очі на Марка. Його хлоп’ячі риси обличчя були сповнені занепокоєння, і я усвідомлював, який тягар наклала на нього ця місія.

— Знаю. Це місце, ця тиша, яку порушують ті дзвони, від яких здригаєшся, мов осиковий лист.

— Ну, пильність — це добре. Я радий, що ти готовий визнати свій страх. Це добра чоловіча риса, краща, ніж бравада молодості. А мені варто позбутися смутку. Сьогодні ввечері молитимуся про силу духу. — Я з раптовою цікавістю глянув на нього. — Про що ти будеш молитися?

Він знизав плечима.

— Я не звик молитися на ніч.

— Це не має бути проста звичка, Марку. Не хвилюйся аж так, я не повчатиму тебе про молитву. — Я підтягнувся і випростався. Моя спина втомилася і знову боліла. — Зберися, мусимо глянути на ці бухгалтерські книги. А після вечері візьмемося за брата Едвіга.

Я запалив ще кілька свічок, і ми поклали книги на стіл. Коли розгорнув першу книгу, ковзнувши поглядом по рядках, заповнених цифрами і нечітким письмом, Марк серйозно подивився на мене.

— Сер, чи може Еліс бути в небезпеці через те, що вона вам сказала? Якщо Саймона Велплея вбили, бо він міг розкрити таємницю, те саме може статися і з нею.

— Знаю. Що раніше розпитаю в скарбника про цю зниклу книгу, то краще. Я пообіцяв Еліс, що ніхто не дізнається про те, що вона розповіла.

— Вона смілива жінка.

— І загадкова, еге ж?

Він почервонів, а потім раптово змінив тему.

— Чи брат Ґай повідомив, що в новіція було четверо відвідувачів?

— Так, і також вони, ті четверо старших посадовців, знали про мету приїзду Синґлтона, — вони і брат Ґай.

— Але саме брат Ґай сказав вам, що Саймона отруїли.

— Усе-таки я мушу остерігатися і не довіряти йому цілковито. — Я підняв руку. — А тепер ці рахунки. Ти ознайомлений із монастирськими обліковими записами з Палати розподілу?

— Звичайно, мене часто просили їх перевіряти.

— Добре. Тоді переглянь їх і скажи, якщо тебе щось здивує. Будь-які статті витрат, які здаються завищеними або неправильно підсумовані. Та спочатку зачини двері. Божа смерть, я нервуюся, як старий Ґудгепс.

Ми взялися до роботи. Це було нудне завдання.

Рахунки подвійного запису з їхніми нескінченними балансами важче відстежувати, ніж прості списки, якщо людина не є рахівником за професією, але, як я проаналізував, у книгах не було нічого незвичайного. Прибутки монастиря від його земель і монополії на пиво були великими; низькі витрати на милостиню і заробітну плату врівноважувалися високими витратами на їжу та одяг, особливо в господарстві абата. Виявилося, що в скарбниці є надлишок розміром близько 500 фунтів стерлінгів, непогана сума, але не надзвичайна, доповнена деякими нещодавніми продажами землі.

Ми працювали, доки в морозному повітрі не пробили дзвони, сповіщаючи про вечерю. Я встав і закрокував по кімнаті, потираючи втомлені очі. Марк зі стогоном простягнув руки.

— Усе так, як і варто було очікувати. Багатий монастир; грошей набагато більше, ніж у тих маленьких монастирях, з якими я раніше мав справу.

— Так. За цими балансами стоїть багато золота. Що могло бути в тій книзі, яку тримав Синґлтон? Можливо, усе аж занадто добре; можливо, ці цифри призначені для аудитора, а інша книга показує справжні. Якщо скарбник обманює Казну, то це серйозне правопорушення. — Я різко згорнув книгу. — А тепер ходімо, краще приєднаємося до святої братії. — Я кинув на нього серйозний погляд. — І подбай про те, щоб наша їжа була тільки зі спільного посуду.

Ми пішли до трапезної через монастирський двір, повз монахів, які низько нам кланялися. Один із них послизнувся і впав, бо за день багато ніг пройшло через подвір’я, витоптавши сніг до слизької шкірки. Проходячи біля фонтану, я побачив, що потік води замерз у повітрі, довгий шип льоду стирчав із сопла, мов сталактит.

Вечеря була похмурою.

Брата Джерома не було, мабуть, закритий десь за наказом пріора. Абат Фабіан став за катедру й урочисто оголосив, що новіцій Велплей помер від лихоманки, і за столами прокотилися приголомшені вигуки й заклики до Божого милосердя. Я помітив декілька злісних поглядів, кинутих на пріора, особливо з боку трьох новіціїв, які сиділи разом у віддаленому кінці столу. Я чув, як один із монахів, товстий хлопець із сумними слізливими очима, пробурмотів прокляття на тих, хто не має милосердя, увесь час пильно вдивляючись у пріора Мортимуса, який сидів, дивлячись уперед із суворим, незворушним поглядом.

Абат виголосив довгу латинську молитву за душу покійного брата; монахи палко повторювали за ним. Цього вечора він залишився вечеряти за столом старійшин, де велику яловичу ногу подали з горохом. Приглушена розмова щоразу переривалась; абат сказав, що не пам’ятає такого снігу в листопаді. Брат Джуд, відповідальний за милостиню, і брат Г’ю, товстий маленький камергер із жировиком на обличчі, якого я зустрічав у капітулі, які, здавалося, завжди сиділи разом і сперечалися, зараз дискутували, чи зобов’язує статут міста розчищати дорогу до монастиря від снігу, але без особливого ентузіазму. Тільки брат Едвіг оживився, занепокоєно розповідаючи про замерзання труб у вбиральні та вартість їхнього ремонту, коли погода потеплішає і вони потріскають. Незабаром, подумав я, дам тобі гірший привід для занепокоєння. Мене здивувала сила моїх емоцій, і я дорікнув собі, бо це погана річ — дозволяти неприхильності затьмарювати власне судження про підозрюваного.

Того вечора за столом сидів ще один чоловік під впливом навіть сильніших емоцій. Брат Ґабріель ледве торкався їжі. Він був спустошений новиною про смерть Саймона, занурений у власний світ. Тоді мене ще більше шокувало, коли він раптом підвів голову і кинув на Марка погляд із таким сильним бажанням, таким пекучим почуттям, що я аж затремтів. Я був радий, що Марк спорожнював свою тарілку і не звернув уваги.

Я полегшено зітхнув, коли нарешті прозвучала молитва і всі вийшли. Вітер посилився, здіймаючи маленькі хвильки снігу і шпурляючи їх в обличчя. Я дав знак Марку зачекати біля дверей, доки монахи піднімали каптури і поспіхом виходили в ніч.

— Ходімо розберемося зі скарбником. Маєш при собі меч?

Він кивнув.

— Чудово. Тримай руку на мечі, доки я з ним розмовлятиму, нагадуй йому про нашу владу. А зараз — де він?

Ми почекали ще кілька хвилин, але брат Едвіг не з’явився. Тож ми повернулися до трапезної. Я почув заїкання скарбника, і ми знайшли його біля столу монахів, за яким сидів насуплений брат Ательстан. Скарбник тицяв пальцем у папір.

— Цей баланс підбитий н-неправильно, — сказав він. — Ти змінив плату за хміль. — Він сердито махнув документом, потім, побачивши нас, уклонився і нещиро всміхнувся. — Комісаре, добрий вечір. Сподіваюся, з моїми к-книгами все гаразд?

— З тими, які ми маємо. Хочу поговорити з вами, прошу.

— Звичайно. Хвилинку, якщо ваша ласка. — Він повернувся до свого помічника. — Ательстане, тут ясно як білий день, що ти змінив цифру в лівій колонці, щоб замаскувати той факт, що твої цифри не збігаються.

Я зауважив, що він переставав заїкатися, коли злився.

— Лише на кілька пенсів, брате скарбнику.

— Кілька пенсів — це кілька пенсів. Перевіряй кожен запис, доки не знайдеш помилки, усі двісті. Мені потрібен справжній баланс або ніякий. Тепер можеш іти.

Він махнув рукою, і молодий монах промчав повз нас.

— Вибачте, шановний комісаре, мені доводиться мати справу з т-тупаками.

Я зробив знак Марку, і він став на дверях, поклавши руку на меч. Скарбник кинув на нього неспокійний погляд.

— Брате Едвігу, — суворо сказав я. — Я зобов’язаний звинуватити вас у приховуванні бухгалтерської книги від королівського комісара, книги із синьою палітуркою, яку ви намагалися втаїти від комісара Синґлтона, яку повернули собі після його вбивства і приховали це від мене. Що скажете?

Він засміявся. Але багато чоловіків, звинувачених у справжньому злочині, будуть сміятися, щоб збентежити свого обвинувача.

— Божа смерть, сер, — закричав я. — Ви насміхаєтеся з мене?

Він підняв руки, протестуючи.

— Ні, сер, я прошу вибачення, але… ви не праві, це н-непорозуміння. Це та дівчина Ф’ютерер вам розповіла? Звичайно, брат Ательстан сказав мені, що ця б-безсоромниця бачила, як він сперечався з комісаром Синґлтоном.

Я подумки вилаявся.

— Вас не має цікавити, як я дістав інформацію. Чекаю на вашу відповідь.

— З-звісно.

— Не затинайтеся і не плюйтеся словами, щоб виграти час на придумування брехні.

Він зітхнув і стиснув руки.

— З комісаром Синґлтоном виникло н-непорозуміння, упокой, Господи, його душу. Він попросив наші б-б-б…

— Бухгалтерські книги, так.

— Як ви попросили, сер, і я дав їх йому, так само як дав їх вам. A-але знову-таки, як уже говорив вам, він часто приходив до контори сам, коли вона була зачинена, і пробував щось з-знайти. Я не перешкоджав йому, сер, хоча це в-вносило плутанину. За день до того, як його вбили, він підійшов до Ательстана, коли той з-замикав двері, і помахав книгою перед ним, як та дівчина вам, напевно, розповіла. Він узяв її в моєму кабінеті. — Він широко розвів руки. — A-але, сер, це була не бухгалтерська книга. У книзі прості записи, п-плани щодо майбутнього доходу, які я зробив незадовго до того, що він і побачив би, якби належно вчитався. Також можу вам її показати, якщо бажаєте.

— Ви забрали її з будинку абата після смерті комісара, нікому не сказавши.

— Ні, сер, не забрав. Служки абата знайшли її в його кімнаті, коли прибирали, упізнали мій п-почерк і повернули її мені.

— Але коли ми говорили раніше, ви сказали, що не впевнені, яку саме книгу взяв комісар Синґлтон.

— Я… я забув. Книга не важлива. Можу н-надіслати її вам, сер, ви самі переконаєтесь.

— Ні. Зараз ми підемо разом із вами і візьмемо її.

Він задумався.

— Ну?

— Звичайно.

Я махнув Марку стати осторонь, і ми пішли за ним через монастирський двір, Марк із лампою освітлював нам дорогу. Брат Едвіг відімкнув контору, і ми піднялися сходами до його кабінету. Він відімкнув свій стіл і витягнув із шухляди тонку синю книжку.

— Ось вона, сер. Подивіться.

Я зазирнув досередини. Справді, у ній не було акуратних колонок, тільки нацарапані позначення та арифметичні підрахунки.

— Я поки що її візьму.

— Б-безперечно. A-але чи можу я попросити, оскільки це приватний кабінет, щоб ви підходили до мене, перш ніж брати ще якісь книги? Щоб уникнути плутанини?

Я проігнорував запитання.

— З ваших інших записів я бачу, що монастир має великий надлишок, цього року більший, ніж минулого. Продаж землі приніс чималий капітал. Чому ж виникають заперечення на пропозиції брата Ґабріеля щодо ремонту церкви?

Він серйозно глянув на мене.

— Брат Ґабріель витратив би все, що ми маємо, на р-ремонт. А решта нехай р-руйнується. Абат дасть йому гроші на ремонт, проте треба збити ціну, інакше він усе забере. Це питання переговорів.

Усе звучало так правдиво.

— Дуже добре, — сказав я.

— Це все. На сьогодні. Але заждіть, ще одне. Ви згадали Еліс Ф’ютерер. Дівчина перебуває під моїм особливим захистом, і якщо її спіткає якась біда, вас одразу ж заарештують і відправлять до Лондона на допит. — Я розвернувся і вийшов.

— Справді, отакі бувають переговори, — сказав я, коли ми йшли до лазарету.

— Він так само слизький, як усі вони.

— Однак він не міг убити Синґлтона. Його не було в монастирі. І такий товстий кабан не міг би відрубати йому голову.

— Він міг убити Саймона Велплея. Можливо, у цій справі кілька людей діють разом.

Повернувшись у свою кімнату, ми переглянули бухгалтерську книгу.

Здавалося, що, як сказав скарбник, вона не містила нічого іншого, крім випадкових розрахунків і позначень, усе написано його акуратним округлим почерком, вицвіле чорнило перших сторінок свідчило, що книзі вже кілька років. Я відкинув її, потираючи втомлені очі.

— Можливо, комісар Синґлтон думав, що знайшов щось, а насправді помилився?

— Ні. Я так не думаю. З того, що сказала Еліс, його звинувачення були конкретними, він сказав, що книга пролила нове світло на річні рахунки. — Я крикнув і вдарив кулаком собі в долоню. — Де мій розум? А якщо в нього не одна книга з синьою палітуркою? Можливо, це не та книга!

— Зараз ми могли б повернутися і перевернути контору догори дном.

— Ні. Я виснажений. Завтра. А зараз відпочиньмо, день буде важкий. Треба пережити похорон Синґлтона, а потім вирушимо в Скарнсі на зустріч із суддею Копінґером. Я також хочу поговорити з Джеромом. І треба дослідити рибний став.

Марк застогнав.

— Направду, немає спокою для емісарів лорда Кромвеля. Принаймні через надмірну зайнятість не матимемо часу на переляк.

— Якщо пощастить. А зараз я йду спати. Помолися за наш завтрашній поступ у розслідуванні.

Наступного дня ми прокинулися рано, якраз на світанку. Я підвівся, підійшов до вікна і зішкріб іній із шибки. Сонце, що сходило, кидало рожеві промені на сніг. Це була красива, але стерильна сцена.

— Жодних ознак відлиги.

Я обернувся і побачив Марка, який без сорочки і з черевиками в руці стоїть біля багаття і здивовано роззирається по кімнаті. Він підняв руку.

— Що це було? Я щось почув.

— Я нічого не чув.

— Наче кроки. Я справді їх чув.

Насупившись, Марк різко розчахнув двері. Там нікого не було. Я знову сів на ліжко; того ранку моя спина була жорсткою і боліла.

— Ти щось собі уявив. Це монастир тебе виводить з рівноваги. І не стій напівголим. Світ не хоче бачити твій живіт, хоч який плоский.

— Сер, я таки почув якийсь шум. Мені здалося, що то за дверима.

Він трохи подумав, а потім підійшов до буфета, який слугував для зберігання одягу. Відчинив дверцята, проте всередині був лише пил і мишачий послід. Я оглянув його згори донизу, позаздривши грі гладких симетричних м’язів на його спині.

— Тільки миші, — сказав я. — Ходімо.

Коли ми сиділи за сніданком, до нас завітав абат, рум’янощокий і закутаний у хутро від холоду. Його супроводжував доктор Ґудгепс, який нервово зиркав червоними очима на лікаря, а з кінчика носа звисала крапля вологи.

— У мене є сумні новини, — помпезно почав абат Фабіан. — Ми мусимо відкласти поховання покійного комісара.

— Чому?

— Служки не змогли викопати достатньо глибокої могили. Земля тверда, як залізо, і тепер їм треба викопати могилу для бідного Саймона на монашому кладовищі. Сьогодні цілий день працюватимуть, щоб закінчити. Тоді завтра ми зможемо провести обидва похорони.

— Немає на те ради. Чи відбудуться похорони разом?

Він помовчав.

— Оскільки Саймон був новіцієм, мусить бути окрема церемонія. Це не суперечить приписам…

— Я не маю заперечень.

— Мені цікаво, сер, як просувається ваше розслідування. Боюся, скарбнику справді потрібно, щоб йому якнайшвидше повернули книги…

— Йому доведеться почекати, я ще не закінчив. А сьогодні вранці йду до міста на зустріч із мировим суддею.

Він бундючно кивнув.

— Добре. Я впевнений, комісаре, що вбивця бідолашного комісара Синґлтона буде знайдений у місті, серед контрабандистів і злочинців.

— Коли повернуся, я хотів би поговорити з братом Джеромом. Де він? Я давно не бачив його усміхненого обличчя.

— Усамітнений, як покарання за свою поведінку. Мушу вас попередити, комісаре, якщо ви з ним говоритимете, то нічого, крім нових образ, не почуєте. Він не контрольований.

— Я можу зробити поправку на божевілля. Зустрінуся з ним, коли повернуся зі Скарнсі.

— На конях вам буде важко туди дістатися. Учорашній вітер наніс великі снігові замети. Один із наших возів був змушений повернути назад, коні не впоралися.

— Тоді ми підемо пішки.

— І це теж буде важко. Я намагався сказати доктору Ґудгепсу…

Старий чоловік заговорив.

— Сер, я прийшов запитати, чи можна мені завтра, після похорону, повернутися додому? Напевно, я тут більше не потрібен? Якщо доберуся до міста, я міг би знайти місце в кареті, а як ні, то не проти залишитися в заїжджому дворі, доки не розтане сніг.

Я кивнув.

— Дуже добре, докторе Ґудгепсе. Але, боюся, вам доведеться почекати в Скарнсі, доки не зміниться погода.

— Я не проти, сер, дякую!

Старий засяяв, кивнув головою так, що крапля з носа впала йому на підборіддя.

— Повертайтеся в Кембридж. Нікому не розповідайте про те, що тут сталося.

— Я хочу тільки забути про все.

— А тепер, Марку, нам треба йти. Превелебний абате, доки ми будемо в місті, я хотів би, щоб ви підготували ще деякі папери. Документи про продаж земель за останні п’ять років.

— Усі документи? Їх треба буде зібрати…

— Так, усі. Я хочу, щоб ви могли поклястися, що передали мені документи на кожний продаж…

— Я про це подбаю, звичайно, якщо ви так бажаєте.

— Добре. — Я підвівся. — А тепер нам час вирушати.

Абат уклонився і пішов, старий Ґудгепс вискочив услід за ним.

— Це його стривожило, — сказав я.

— Продаж земель?

— Так. Мені спало на думку, що якщо і ведеться шахрайський облік, то, найімовірніше, це буде приховування доходів від продажу землі. Саме в такий спосіб можна заробити великий капітал. Подивимося, як він буде викручуватися.

Ми вийшли з кухні. Проходячи повз амбулаторію брата Ґая, Марк зазирнув туди і раптом схопив мене за руку.

— Гляньте! Що з ним сталося?

Брат Ґай лежав обличчям донизу під великим розп’яттям, витягнувши руки вперед. Сонячне світло виблискувало на його поголеній коричневій маківці. На якусь мить я стривожився, а потім почув шепіт молитви латинською, тихий, але палкий. Доки ми йшли, я знову подумав, що мушу бути обережний зі своєю довірою до іспанського мавра. Він довірився мені й був найприємнішим з усіх, кого я тут зустрів. Та дивлячись, як він лежить ниць і шле палкі благання шматку дерева, я пригадав, що, як і всі інші, він зв’язаний давніми єресями і забобонами і є ворогом усього того, що я обстоюю.

Розділ п’ятнадцятий

Надворі під ясним блакитним небом ранок знову був пронизливо холодний. Уночі вітер наніс великі замети попід стінами, залишивши двір подекуди майже чистим від снігу. Видовище було дивне. Ми ще раз пройшли через ворота. Обернувшись, я побачив, що воротар Баґґе визирнув за нами, але, перехопивши мій погляд, сховався. Я полегшено зітхнув.

— Божі рани, як добре бути якнайдалі від усіх цих очей.

Я глянув на дорогу, яка, як двір, здавалася морем заметів. Увесь краєвид, навіть болото, був білим, темніли лише голі чорні дерева, купи очерету в болоті та сіре море вдалині. Я отримав інший ціпок від брата Ґая і тепер міцно вхопився за нього.

— Спасибі небесам за ці калоші, — виголосив Марк.

— Так. Коли сніг розтане, усе довкола стане морем багнюки.

— Якщо це коли-небудь станеться.

Нам довелося довго тягнутися сумним краєвидом, і минула година, перш ніж ми досягли перших вулиць Скарнсі. Говорили мало, бо настрій в обох був похмурий. Того дня майже нікого не було на вулиці, і при яскравому сонячному світлі я ще раз зауважив, якою ветхою була більшість будівель.

— Нам потрібна Вестгейт-стріт, — сказав я, коли ми знову опинилися на площі.

До пристані причалив невеликий човен, чиновник у чорному пальті оглядав тюки з тканиною, а двоє містян стояли поруч, притупуючи ногами від холоду. У морі, біля гирла каналу за болотом, стояв великий корабель.

— Митник, — зауважив Марк.

— Мабуть, переправляють тканину до Франції.

Ми повернули на вулицю, забудовану новими будинками, де мешкали заможні люди. На дверях найбільшого будинку був вигравіруваний герб міста. Я постукав, і гарно одягнений слуга, відчинивши двері, підтвердив, що це будинок судді Копінґера. Нас попросили зачекати в прекрасній вітальні з м’якими дерев’яними кріслами і буфетом із розкішним позолоченим посудом.

— Він добре влаштувався, — зауважив Марк.

— Еге ж. — Я підійшов туди, де на стіні висів портрет суворого чоловіка зі світлим волоссям і лопатоподібною бородою. — Прекрасна робота. І намальований у цій кімнаті, якщо зважити на тло.

— Отже, він багатий… — Марк замовк, коли двері відчинилися й увійшов оригінал картини, високий міцний чоловік років сорока.

Він був закутаний у коричневий халат, оторочений соболем, і мав суворий, серйозний вигляд. Він міцно потис мені руку.

— Мілорде Шардлейку, маю честь. Я Ґілберт Копінґер, мировий суддя і найвідданіший слуга лорда Кромвеля. Я знав бідолашного комісара Синґлтона; і дякувати Христу, що вас сюди прислали. Цей монастир — вигрібна яма корупції та єресі.

— Безперечно, там немає нічого простого. — Я показав рукою на Марка. — Мій помічник.

Він швидко кивнув.

— Заходьте до мого кабінету. Не відмовитеся від напоїв? Думаю, сам Диявол наслав цю погоду. Чи тепло вам у монастирі?

— Монахи в кожній келії мають камін.

— О, я в тому не сумніваюсь, сер. Я в цьому зовсім не сумніваюсь.

Він провів нас коридором до затишної кімнати з краєвидом на вулицю і позбирав папери з табуретів перед каміном.

— Дозвольте налити вам обом вина. Вибачте за безлад, але документи в мене з Лондона… мінімальна платня, погані закони… — зітхнув він. — І я зобов’язаний надавати звіти про будь-яке зрадницьке бурмотання. На щастя, таких у Скарнсі небагато, та іноді мої інформатори їх вигадують, і мені доводиться досліджувати слова, які ніколи не були сказані. Принаймні це вчить людей бути обережними.

— Я знаю, що лорд Кромвель спить спокійно, знаючи, що в графствах є такі чесні люди, як ви.

Копінґер поважно кивнув на комплімент. Я покуштував вина.

— Чудове, сер, дякую. А тепер до справи, час не стоїть. Я хотів би отримати деяку інформацію.

— Усе, що зможу. Убивство комісара Синґлтона було образою для короля. Воно волає про помсту.

Спілкування з однодумцем-реформатором мало б принести розраду, але, зізнаюся, я не відчув особливої симпатії до Копінґера. Хоча мирові судді справді обтяжені дедалі більшим навантаженням із Лондона на додаток до суддівських обов’язків, проте вони добре з цього користають. Традиційно мирові судді отримували прибуток від виконання своїх функцій, а більше обов’язків — означало більше прибутку навіть у бідному місті, про що свідчать статки Копінґера. Для мене його хвастощі суперечили сухому, побожному виразу обличчя. Але таким був новий тип людини, яку ми тепер виховували в Англії.

— Розкажіть мені, — запитав я, — яке в місті ставлення до монахів?

— їх ненавидять за те, що вони п’явки. Вони нічого не роблять для Скарнсі, з’являються в місті в разі крайньої потреби, а тоді поводяться пихато, як сам Диявол. Благодійність, яку вони дають, мізерна, і бідним доводиться ходити до монастиря у дні, коли роздають милостиню, щоб отримати навіть це. Отже, основний тягар утримання бідних лягає на плечі платників податків.

— Знаю, що вони мають монополію на пиво.

— І стягують здирницьку ціну. Їхнє пиво — огидне пійло, кури ночують у їхній броварні й скидають курячки в брагу.

— Так, я це бачив. Справді відразливо.

— Більше ніхто не може продавати пиво. — Він широко розвів руками. — Вони також усе, що можуть, витягують зі своїх земель. Ніхто з місцевих не скаже, що в монахів легко орендувати землю. Справи погіршилися після того, як брат Едвіг обійняв посаду скарбника; він здере шкуру з блохи заради жиру на її задниці.

— Так, вірю, що він це може. Щодо фінансів монастиря, ви повідомляли лорду Кромвелю про продаж землі за заниженою ціною.

Він здався пригніченим.

— Боюсь, не знаю подробиць. До мене доходили чутки, та пішов поголос, що я розпитую людей, і тепер великі землевласники приховують свої справи від моїх вух.

Я кивнув.

— І хто саме?

— Сер Едвард Вентворт є найбільшим в околиці. Він наближений до абата, незважаючи на те, що споріднений із Сеймурами. Вони разом ходять на полювання. Серед орендарів ширилися чутки, що монастирські землі були таємно продані йому, і тепер управитель абата збирає орендну плату від імені сера Едварда, але я не можу з’ясувати напевно, не маю таких повноважень. — Він невдоволено насупився. — А монастир володіє чималими землями, навіть за межами графства. Мені шкода, комісаре. Якби я мав більше повноважень…

Я задумався на мить.

— Можливо, це виходить за межі моїх повноважень, та оскільки моїм завданням є розслідувати всі справи, пов’язані з монастирем, я думаю, що міг би поширити їх на питання про продаж земель. От якби ви поновили запити на цій основі? Згадавши ім’я лорда Кромвеля.

Він усміхнувся.

— Запит від цього імені змусить їх рухатись. Я зроблю все, що зможу.

— Дякую. Дані можуть бути важливими. До речі, я чув, що сер Едвард є двоюрідним братом брата Джерома, старого картузіанця в монастирі?

— Так, Вентворт — старий папіст. Кажуть, картузіанець відкрито закликає до зради. Я повісив би його на шпилі торгових рядів.

Я хвилю подумав.

— Скажіть, якби ви повісили брата Джерома на шпилі, як відреагували б містяни?

— У них буде свято. Як я казав, монахів ненавидять. Тепер місто бідне, а монахи роблять його ще біднішим. Порт такий замулений, що навряд чи пропливете човном із веслами.

— Так, я бачив. І чув, що деякі містяни займаються контрабандою. За словами монахів, вони добираються до річки через болота за монастирем. Абат Фабіан казав мені, що поскаржився, але міська влада відмахнулася.

Обличчя Копінґера вмить насторожилося.

— Абат скаже все, що завгодно, аби нашкодити. Це питання ресурсів, сер. Є тільки один податковий інспектор, і він не може щовечора стежити за тими болотами.

— За словами одного з монахів, нещодавно там щось відбувалося. Абат припустив, що саме контрабандисти могли пробратися в монастир і вбити Синґлтона.

— Він намагається відвернути увагу, сер. Контрабандою займаються тут віддавна, готове полотно перевозять через болото і переправляють до Франції рибальськими човнами. Але навіщо комусь із цих людей вбивати королівського комісара? У нього не було завдання розслідувати контрабанду. Хіба ні?

Я помітив раптовий стурбований погляд у його очах.

— Справді, не було. І в мене теж не було, якщо тільки ці дії не стосуються смерті комісара Синґлтона. На мою думку, вбивцю треба шукати в монастирі.

Він мало не зітхнув із полегшенням.

— Якби землевласникам дозволили обгороджувати більше земель для овець, місто отримало б більше прибутку і люди не займалися б контрабандою. Занадто багато дрібних фермерів вдаються до ткацтва.

— Якщо відкинути контрабанду, чи є місто назагал лояльним? Немає клопоту із затятими сектантами, наприклад, або чародіями? Ви знаєте, що монастир був осквернений?

Він похитав головою.

— Немає доказів. Я знав би, у мене є п’ять платних інформаторів. Багатьом людям не подобаються нові порядки, та вони не протестують. Найбільше нарікання спричинило скасування днів святих, але тільки тому, що то були празники. І я також ніколи не чув про чорну магію.

— Немає фанатичних проповідників? Нікого, хто б відчитав у Біблії якесь таємниче пророцтво, яке лише він може виконати?

— Як ті німецькі анабаптисти, які хотіли вбивати багатих і все майно зробити спільним? Їх треба спалити. Але тут нікого такого немає. Минулого року був безумний підмайстер коваля, який проповідував, що настав Судний день, проте ми надягнули на нього колодки, і так позбулися його. Тепер він у в’язниці, де йому й місце. Читання проповідей англійською — це одне, та якщо дозволити читати Біблію тупим слугам і селянам, Англія наповниться заколотниками.

Я здивовано підвів брову.

— Ви належите до тих, хто вважає, що лише глави сімей можуть читати Біблію?

— Про це можна багато розмірковувати, сер.

— Ну, папісти нікому цього не дозволять. Але повертаючись до теми монастиря, я читав, що там чинилися гріховні діяння. Гріховні зв’язки між монахами.

Копінґер фиркнув з огидою.

— Усе це ще триває, я впевнений. Ключар, брат Ґабріель, був одним із них, і він досі там.

— Чи був причетний хтось із міста?

— Ні. Але в монастирі є і блудники, і содоміти. Жінки-служниці зі Скарнсі постраждали від їхніх брудних рук. Жодна жінка молодше ніж тридцять років там не працюватиме, жодна, відколи пропала одна дівчина.

— О?

— Сирота з притулку, яка пішла працювати в лазарет. Два роки тому. Вона зазвичай поверталася в місто, провідувала своїх, а тоді раптом перестала приходити. Коли ми почали розпитувати, пріор Мортимус сказав, що вона вкрала кілька золотих чаш і втекла. Джоан Стамп, управителька притулку, була переконана, що з нею щось трапилося. Але вона стара пліткарка, і не було жодних доказів.

— Вона працювала на лікаря? — Марк заговорив із ноткою тривоги в голосі.

— Так. «Чорного гобліна», як ми його називаємо. Можна подумати, що всі англійці вже мали роботу, бо дали посаду такому чоловікові.

Я замислився.

— Чи можу я поговорити з цією добродійкою Стамп?

— Однак мусите сприймати те, що вона каже, частково зі скепсисом. Зараз вона має бути в притулку. Завтра в монастирі День милостині, вона буде до нього готуватися.

— Тоді скористаймося нагодою, — сказав я, підводячись.

Копінґер покликав слугу, щоб він приніс наші плащі.

— Сер, — звернувся Марк до судді, коли ми чекали. — У лазареті тепер працює молода дівчина, така собі Еліс Ф’ютерер.

— О так, я пам’ятаю.

— Я розумію, що їй довелося влаштуватися на роботу, тому що земля родини була обгороджена під пасовище для овець. І знаю, що закони про огородження під наглядом мирових суддів; мені цікаво, чи все це було зроблено законно? Чи можна щось для неї зробити?

Він підвів брови.

— Я знаю, що все було зроблено законно, юначе, тому що земля моя, і це я її обгородив. Сім’я володіла давнім правом власності, термін дії якого закінчився після смерті матері. Я мусив знести той будинок і віддати землю вівцям, якщо взагалі мав отримати прибуток.

Я кинув на Марка попереджувальний погляд.

— Упевнений, що ви все зробили як слід, сер, — сказав я заспокійливо.

— Єдине, що принесе користь людям цього міста, — сказав Копінґер, холодно поглянувши на Марка, — це закрити монастир, викинути всіх монахів і зруйнувати ці наповнені ідолами будівлі. І якщо на місто впаде додатковий тягар допомоги бідним, як, наприклад, купа безробітних телепнів абатства, я впевнений, лорд Кромвель погодиться, що правильно буде віддати деякі монастирські землі достойним громадянам.

— До речі, про лорда Кромвеля: він наголосив, що наразі те, що трапилося, потрібно тримати в таємниці.

— Я нікому не казав, сер, і ніхто з монахів відтоді не навідувався в місто.

— Добре. Абатові також сказали не розповідати про це. Але деякі монастирські служки мають родичів і знайомих у Скарнсі.

Він похитав головою.

— Дуже небагато. Вони тримаються осторонь, містяни недолюблюють телепнів абатства не менше, ніж монахів.

— Та врешті-решт усе вийде назовні. Це неминуче.

— Я впевнений, що ви незабаром розкриєте цей злочин, — сказав він. Суддя Копінґер усміхнувся, його щоки почервоніли. — Дозвольте сказати, яка честь для мене зустріти людину, що особисто розмовляла з лордом Кромвелем. Скажіть, сер, який він як особистість? Кажуть, що це чоловік із сильним характером, незважаючи на його скромне походження.

— Він справді такий, мілорде Копінґере, — людина твердих слів і сміливих вчинків. А ось ваш слуга з нашими плащами. — Я обірвав його; мене втомила ця єлейна улесливість.

Притулок розташовувався на околиці міста, довга низька будівля, яка дуже потребувала ремонту. Дорогою ми пройшли повз невелику групу чоловіків, які змітали сніг із вулиць під пильним оком наглядача. Вони були одягнені в сірі робочі халати з нашитим міським гербом, надто тонкі для такої погоди. Чоловіки вклонилися Копінґеру, коли ми проходили мимо.

— Узаконені жебраки, — зауважив суддя. — Наглядач у притулку вміє привчати їх до чесної праці.

Ми зайшли в будівлю, неопалювану і таку вологу, що зі стін подекуди облупилася штукатурка. Кілька жінок сиділи у великій кімнаті, шили або пряли, а в одному кутку повненька матрона середнього віку перебирала велику купу смердючого ганчір’я з допомогою групки худих дітей. Копінґер підійшов і поговорив із нею, і вона повела нас до чистої маленької комірки, де представилася як Джоан Стамп, доглядачка за дітьми.

— Чим я можу вам допомогти?

Обличчя в зморшках було доброзичливе, але карі очі — пронизливі.

— Зараз комісар Шардлейк розслідує деякі справи в монастирі, — сказав їй Копінґер. — Його цікавить доля юної Орфан Стоунґарден.

Вона зітхнула.

— Бідолашна Орфан.

— Ви знали її? — запитав я.

— Я її виховала. Вона була байстрючкою, яку підкинули у двір цієї будівлі дев’ятнадцять років тому. Новонароджене маля. Бідна Орфан, — знову сказала вона.

— Як вона називалася?

— Орфан, сер. Це звичайне ім’я для підкинутих. Ми так і не дізналися, хто були її батьки, тому наглядач чоловіків дав їй прізвище Стоунґарден, оскільки її знайшли у дворі.

— Розумію. І вона виросла під вашою опікою?

— Я відповідаю за всіх дітей. Багато з них умирають молодими, але Орфан була сильною і вижила. Вона допомагала мені в притулку, завжди була весела і старанна… — вона раптом відвела погляд.

— Продовжуйте, добродійко, — нетерпляче сказав Копінґер. — Я вже казав вам раніше, ви надто м’які з цими дітьми.

— Часто вони ненадовго затримуються на землі, — відповіла вона жваво. — Чому б не мати їм хоч якоїсь втіхи?

— Ліпше потрапити розбитим на небо, ніж цілим — у пекло, — брутально сказав Копінґер. — Більшість із тих, хто виживає, перетворюється на злодіїв і жебраків. Продовжуйте.

— Коли Орфан виповнилося шістнадцять, наглядачі сказали, що вона мусить шукати роботу. Так жаль, у неї був залицяльник — син мірошника, і якби склалося інакше, вона вже вийшла б заміж.

— Отже, вона була гарна?

— Так, сер. Маленька зі світлим волоссям і милим, ніжним личком. Одне з найгарніших облич, які я бачила в житті. У наглядача чоловіків є брат, який працює на монахів; він сказав, що лікар у лазареті потребує помічника, тому її відрядили туди.

— І коли це було, добродійко Стамп?

— Два роки тому. Вона навідувалася до мене у свої вихідні дні, кожнісінької п’ятниці. Вона любила мене так само, як і я її. У монастирі їй не подобалося, сер.

— Чому?

— Вона не казала чому. Я вчу дітей ніколи не критикувати своїх зверхників, інакше погано закінчать. Та я бачила, що вона боїться.

— Чого?

— Не знаю. Я допитувалась, але вона нічого не сказала. Спочатку вона працювала на старого брата Александра, а потім він помер і прийшов брат Ґай. Вона боялася його, з його дивною зовнішністю. Річ у тому, що вона перестала бачитися з Адамом, сином мірошника. Він приходив до неї, проте вона наказувала мені відіслати його. — Добродійка Стамп кинула на мене гострий погляд. — А коли таке трапляється, це часто означає, що з жінки знущалися.

— Чи бачили ви якісь рани, синці?

— Ні, але щоразу вона поверталася в дедалі гіршому настрої. А одного дня, приблизно за пів року після того як Орфан почала працювати в монастирі, вона просто не з’явилася ні в п’ятницю, ні наступної.

— Ви, мабуть, хвилювалися.

— Хвилювалась. Я вирішила піти в монастир і з’ясувати, що зможу.

Я кивнув. Міг уявити, як вона рішуче марширує і гримає у ворота брата Баґґе.

— Спочатку вони не хотіли мене впускати, проте я стояла там і шуміла, доки вони не привели того пріора Мортимуса. Шотландський варвар. Він стояв і казав мені, що Орфан однієї ночі вкрала з церкви дві золоті чаші й зникла.

Копінґер схилив голову.

— Можливо, так і було, з цими дітьми таке трапляється досить часто.

— Не з Орфан, сер, вона була доброю християнкою. — Добродійка Стамп обернулася до мене. — Я запитала пріора, чому мені не сказали, і він відповів, що не знає про знайомих дівчини в місті. Він погрожував звинуватити її в крадіжці, якщо я не заберуся геть. Я повідомила про це судді Копінґеру, але він сказав, що без доказів злочину нічого не може зробити.

Суддя знизав плечима.

— І не міг. І якби монахи підтвердили під присягою звинувачення проти неї, це було б для них звинувачення проти міста.

— На вашу думку, добродійко Стамп, що сталося з дівчиною?

Вона подивилася мені прямо в очі.

— Не знаю, сер, але боюся думати.

Я повільно кивнув.

— Суддя Копінґер має рацію, він нічого не міг би зробити без доказів.

— Я це розумію, проте я добре знала Орфан. Вона не могла вкрасти і втекти.

— Однак якби вона була у відчаї…

— Тоді вона прийшла б до мене, а не ризикувала б бути повішеною через крадіжку. Ось уже півтора року від неї ні слуху ні духу. Нічого.

— Добре, що вона не злодійка. Дякую, добродійко, за ваш час.

Я зітхнув. Хоч куди повертався, підозри залишалися підозрами; я ні за що не міг ухопитися і нічого не міг пов’язати з вбивством Синґлтона. Джоан Стамп повела нас до кімнати, де діти, які перебирали ганчір’я, підвели догори бліді, зів’ялі обличчя. Нудотний сморід старого одягу розносився по кімнаті.

— Що роблять ваші підопічні? — запитав її я.

— Перебирають лахміття, яке принесли їм люди, чи можна з того щось завтра одягнути. У монастирі День милостині. Дорога в таку погоду буде важка.

Я кивнув.

— Так, буде важка. Дякую, добродійко Стамп.

Коли я повернувся до дверей, виходячи, вона вже приєдналася до дітей і допомагала їм перебирати смердючі купи.

Суддя Копінґер запропонував нам повечеряти у своєму домі, але я відповів, що нам треба повертатися до монастиря. Ми вирушили в дорогу, черевики хрускотіли по снігу.

— Ми запізнимося на вечерю, — за хвилю сказав Марк.

— Так. Пошукаймо таверну.

За міською площею ми знайшли досить пристойний заїзд. Господар провів нас до столика з краєвидом на пристань, і я спостерігав, як човен, навантажений тюками, який ми бачили раніше, обережно пливе каналом до моря, де на нього чекає корабель.

— Божі рани, — сказав Марк, — я голодний.

— Так, я теж. Але тримаймося якнайдалі від пива. Чи знаєш ти, що за первісним правилом святого Бенедикта монахи взимку харчувалися лиш один раз на день — вечеряли? Він виробив правило для італійського клімату, та на початку вони зберегли його і в Англії. Уяви собі, як узимку годинами стояти і молитися, а їсти один раз на день! Але, звісно, з роками монастирі багатіли і монахи їли двічі, потім — тричі, з м’ясом, з вином…

— Принаймні вони все ще моляться.

— Так. І вірять, що їхні молитви заступаються перед Богом за померлих. — Я подумав про брата Ґабріеля і його страдницьку пристрасть. — Але вони помиляються.

— Зізнаюся, у мене паморочиться в голові, сер, від усієї цієї теології.

— А не повинно б, Марку. Бог дав тобі розум. Користайся ним.

— Як сьогодні ваша спина? — запитав він, змінюючи тему.

Я подумав, що це стало його улюбленим прийомом.

— Стерпно. Краще, ніж зранку.

Господар заїзду приніс нам пиріг із кроликом, і ми якийсь час їли мовчки.

— Як ви думаєте, що сталося з тією дівчиною? — нарешті запитав Марк.

Я похитав головою.

— Бог його знає. Така велика кількість обірваних ниток, і вони лише множаться. Я більшого сподівався від Копінґера. Ну, тепер ми знаємо, що в монастирі знущалися із жінок. Але хто? Пріор Мортимус, який чіплявся до Еліс? Інші? А щодо дівчини Орфан, Копінґер має рацію. Немає доказів, що вона просто не втекла, і прив’язаність старої жінки до неї могла забарвити її судження. Тут немає за що вхопитися. — Я струснув кулаком у повітрі.

— І що ви думаєте про суддю Копінґера?

— Прихильник Реформи. Він допоможе нам, як матиме змогу.

— Він говорить про правдиву релігію і про те, як монахи пригнічують бідних, але сам живе заможно, виганяючи людей з їхньої землі.

— Мені він також не подобається. Проте тобі не слід було його питати про матір Еліс. Це не твій будинок. Він — наше єдине надійне джерело інформації, і я не хочу гнівити його. Нам бракує допомоги. Я сподівався дістати більше інформації про продаж земель, щоб порівняти з тим, що записано в книгах скарбника.

— Мені здалося, що суддя знає про контрабандистів більше, ніж розповів.

— Звісно, що знає. Він отримує хабарі. Але ми тут не для того. Я погоджуюся з ним лише щодо цього: вбивцю треба шукати в монастирі, а не в Скарнсі. П’ятеро монахів-старійшин. — Я перелічив їх, загинаючи пальці. — Абат Фабіан, пріор Мортимус, Едвіг, Ґабріель і Ґай. Усі вони досить високі й сильні, щоб загнати на той світ Синґлтона, крім брата Едвіга, якого не було в монастирі. І будь-хто з них міг убити новіція. Звичайно, у тому разі, якщо сказане братом Ґаєм про смертельну беладону — правда.

— Навіщо йому брехати?

Я знову побачив внутрішнім зором мертве обличчя Саймона Велплея, коли ми підняли його з ванни. Думка про те, що його отруїли, аби він не поговорив зі мною, постійно з’являлася, скрутом обертаючись усередині.

— Не знаю, — відповів я, — але нічого не сприймаю на віру. Усі вони сильно програють, якщо монастир закриють. Де поза монастирем брат Ґай знайде роботу лікаря, з його дивним обличчям? Що стосується абата, то він відданий своєму статусу. І думаю, що троє інших напевно мають що приховувати. Фінансове крутійство брата Едвіга? Він може ховати гроші, щоб захиститися на випадок закриття монастиря, хоча йому буде потрібна печатка абата для будь-якого продажу землі.

— А пріор Мортимус?

— Від нього можна будь-що очікувати. Що стосується брата Ґабріеля, старий змій-спокусник усе ще відвідує його, я в цьому впевнений. Він не зводить з тебе очей, відколи ти прийшов. Я можу уявити, що в нього є свої симпатії серед монахів, навіть якщо бідний Велплей не приваблював його, але раптом з’являєшся ти, показуєш йому свої гарні литки, у своєму гарному камзолі й панчохах, і він починає мріяти про тебе.

Марк, насупившись, відсунув свою тарілку.

— А чи треба розписувати деталі, сер?

— Адвокати мають витрачати свій час на розписування деталей, хоч які відразливі вони є. Ґабріель може здаватися спокійним чоловіком, але він страждає, і люди, які страждають, здатні на дикі, ірраціональні вчинки. Якби нещодавні акти содомії були доведені проти нього, на нього чекала б мотузка. Різкі запитання від Синґлтона могли змусити його впасти у відчай, особливо якщо є інші, яких треба захистити. А ще є Джером. Хочу почути, що він скаже. Я заінтригований тим, що він назвав Синґлтона брехуном і лжесвідком.

Марк не відповів. Він усе ще хнюпився.

— О, прокинься, — сказав я в пориві роздратування. — Хіба має значення, чи жадає ключар твою дупу? Навряд чи він це отримає.

У його очах спалахнув гнів.

— Я думав не про себе, сер, а про Еліс. Дівчина, яка зникла, також була помічницею брата Ґая.

— Мені також це спало на думку.

Він нахилився вперед.

— Чи не було б розумніше і безпечніше для всіх заарештувати монахів-старійшин і Джерома за підозрою? Відвезти до Лондона й вивідати в них те, що вони знають?

— На яких підставах? І як їх допитувати — під тортурами? Я думав, ти проти таких речей.

— Звісно, що ні. Але… суворий допит?

— А якщо я помиляюся, і це зовсім не один із них? І як нам зберегти в таємниці такий масовий арешт?

— Але… час і загроза тиснуть.

— Ти думаєш, я цього не розумію? — я вибухнув у раптовій злості. — Але знущаннями не можна дізнатися правду. Синґлтон спробував, і глянь, куди це його привело. Вузол розплутується повільним потягуванням, а не різким шарпанням, і, повір, такого вузла, як у нас, я ще ніколи не бачив. Проте я його розв’яжу. Обов’язково.

— Пробачте, сер. Не хотів ставити під сумнів…

— О, став під сумнів, Марку, — роздратовано сказав я. — Та роби це розумно. — Мій гнів пожвавив мене, я підвівся і кинув на стіл кілька монет. — Ходімо. Ми марнуємо день, а мене чекає скажений старий картузіанець.

Розділ шістнадцятий

Ми мало говорили, повертаючись до монастиря, під небом, яке знову швидко затягнули хмари. Я злився на себе за свій спалах, але мої нерви були зіпсовані, а наївність Марка дратувала. Однак я відчув у собі непохитну рішучість і стрімко закрокував по дорозі, аж доки не спіткнувся в заметі, і Марку довелося підтримати мене, а це ще більше роздратувало. Коли ми підійшли до стін монастиря Святого Доната, подув пронизливий вітер і знову пішов сніг.

Я безцеремонно загримав у двері воротаря Баґґе; він з’явився, витираючи рот брудним рукавом.

— Я хочу поговорити з братом Джеромом. Негайно, прошу.

— Ним опікується пріор, сер. Зараз він на службі. — Він кивнув у бік церкви, звідки було чутно тихий наспів.

— Тоді покличте його! — різко відповів я.

Мужлай пішов, бурмочучи, і ми щільніше закуталися в плащі, уже припорошені снігом, доки чекали. Невдовзі знову з’явився Баґґе в супроводі пріора Мортимуса, його червоне обличчя було насуплене.

— Хочете побачити Джерома, комісаре? Чи сталося щось таке, заради чого мене треба викликати з церкви?

— Лише те, що не хочу марнувати час. Де він?

— Після того як він вас образив, його замкнули у власній келії.

— Тоді відведіть нас до нього, прошу. Я хочу його розпитати.

Він відвів нас до клуатру.

— Мені страшно уявити, як він вас образить, коли зіткнетеся з ним у його лігві. Якщо ви не проти ув’язнити його за зраду, ви зробите нам усім послугу.

— Справді? Значить, у нього тут немає друзів?

— Так і є.

— Тут кілька людей, які не мають друзів. Новіцій Велплей, наприклад.

Він холодно глянув на мене.

— Я намагався навчити Саймона Велплея покаяння духу.

— Ліпше потрапити розбитим на небо, ніж цілим — у пекло? — пробурмотів Марк.

— Що?

— Те, що сьогодні вранці суддя-реформатор сказав мені та помічнику Поеру. До речі, я чув, що вчора вранці ви провідували Саймона.

Він почервонів.

— Я пішов помолитися над ним. Не хотів, щоб він помирав, а щоб очистився від того, що ним оволоділо.

— Навіть ціною свого життя?

Він замовк і глянув на мене, на його обличчі з’явився стурбований вираз. Погода погіршувалась; сніжинки кружляли навколо нас, а наші плащі й габіт абата розвивалися на вітрі.

— Я не хотів його смерті! Це не моїх рук справа, він був одержимий. Одержимий. Його смерть — не моя провина, мене немає в чому звинувачувати!

Я уважно роздивлявся пріора. Невже він пішов молитися над новіцієм учора через почуття провини? Ні, подумав я, пріор Мортимус не ставив під сумнів правоту будь-чого, що він зробив. Це було дивно; його настрій брутальної впевненості нагадував знайомих мені радикальних лютеран. І, безсумнівно, він придумав якусь інтелектуальну софістику, яка давала змогу йому приставати до молодих жінок, не турбуючи його сумління.

— Холодно, — сказав я.

— Ведіть нас.

Він без слів провів нас далі, у дорміторій, довгу двоповерхову будівлю, яка виходила на монастирський двір. З багатьох димарів підіймався дим. Я ніколи раніше не бував усередині монашого дорміторію. З «Комперти» я знав, що великі спільні кімнати перших бенедиктинців уже давно розділені на зручні окремі келії, так було і тут. Ми пройшли довгим коридором із багатьма дверима. Деякі були відчинені, і я бачив розпалені каміни і зручні ліжка. Після холоду тепло втішало. Пріор зупинився перед зачиненими дверима і голосно постукав.

— Переважно двері замкнені, — сказав він, — щоб Джером не пішов блукати. — Він поштовхом розчахнув двері. — Джероме, вас хоче бачити комісар.

Келія брата Джерома було настільки аскетична, наскільки комфортними були келії, повз які я проходив. У порожньому каміні вогонь не горів, а на голих побілених стінах не висіло нічого, крім розп’яття. Старий картузіанець сидів на ліжку, одягнутий лише в спіднє; його худий торс був скручений і зігнутий навколо плечей, так само вузлуватий і викривлений, як і мій, але зі слідами від тортур, а не деформації. Брат Ґай стояв, нахилившись над ним, із ганчіркою, обмиваючи десяток дрібних рубців, які спотворювали його шкіру. Одні були червоні, інші — жовті, гнійні. Вода у дзбані різко пахла лавандою.

— Брате Ґаю, — сказав я, — вибачте, що перериваю ваше лікування.

— Я майже закінчив. Ось, брате, це має загоїти інфіковані виразки.

Картузіанець зиркнув на мене загрозливо, перш ніж повернувся до лікаря.

— Моя чиста сорочка, будь ласка.

Брат Ґай зітхнув.

— Цим ви себе послаблюєте. Ви могли б принаймні намочити волосяницю, щоб її розм’якшити.

Він передав йому сіру сорочку з грубої тканини, з внутрішнього боку якої були пришиті жорсткі чорні шерстинки тварин. Брат Джером одягнув її, а потім насилу — білий габіт. Брат Ґай підняв дзбан, уклонився нам і вийшов. Брат Джером і пріор глянули один на одного з взаємною неприязню.

— Знов упокорюєте себе, Джероме?

— За мої гріхи. Але я не отримую задоволення від упокорення інших, брате пріоре, на відміну від декого.

Пріор Мортимус глянув на нього з відразою, а тоді подав мені свій ключ.

— Коли закінчите, віддайте ключ Баґґе, — сказав він, розвернувся і швидко вийшов, зачинивши за собою двері.

Я раптом усвідомив, що ми зараз у замкнутому просторі з людиною, чиї очі дивляться з палкою ненавистю на нас із блідого зморщеного обличчя. Я озирнувся, шукаючи, де можна сісти, але в келії було лише ліжко, тому я стояв, спираючись на свій ціпок.

— Спина болить, горбаню? — раптом запитав Джером.

— Трохи ниє. Ми довго йшли засніженою дорогою.

— Чи знаєте ви приказку, що дотик до гнома приносить удачу, а до горбаня — біду? Ви — знущання з людської подоби, комісаре, удвічі тому, що ваша душа скривлена і прогнила, як в усіх людей Кромвеля.

Марк ступив крок уперед.

— Божі кістки, сер, у вас мерзенний язик.

Я махнув йому, щоб він мовчав, і став, дивлячись на Джерома.

— Навіщо ви ображаєте мене, Джероме Лондонський? Кажуть, ви божевільний. Це справді так? Чи стало б безумство вашим захистом, якби я наказав кинути вашу дупу в Тауер за заклики до зради?

— Я не захищався б, горбаню. А зрадів би нагоді бути тим, ким мав би стати раніше, — мучеником для Божої Церкви. Плював я на ім’я короля Генріха і його узурпацію папської влади. — Він гірко засміявся. — Навіть Мартін Лютер не визнає короля Генріха, чи знаєте ви? Він каже, що юнкер Хайнц закінчить тим, що проголосить себе Богом.

Марк ахнув. Лише цих слів було достатньо, щоб Джерома стратили.

— Тоді ви маєте згорати від сорому через те, що дали присягу, визнаючи верховенство короля, — сказав я тихо.

Джером потягнувся до милиці й насилу підвівся з ліжка. Він підсунув милицю під руку і почав повільно ходити по келії. Коли він знову заговорив, голос його звучав тихо й суворо.

— Так, горбаню. Сором і страх за мою вічну душу. Знаєте, хто моя сім’я? Вони вам це сказали?

— Я знаю, що ви споріднені з королевою Джейн, упокой, Господи, її душу.

— Господь не упокоїть її. Вона горить у пеклі за те, що вийшла заміж за короля-схизматика. — Він обернувся і став обличчям до мене. — Чи розповісти вам, як я тут опинився? Викласти перед вами цілу справу, шановний юристе?

— Так, розкажіть мені. Я сяду і слухатиму.

Я опустився на жорстке ліжко.

Марк залишився стояти, тримаючи руку на мечі, а Джером повільно тинявся туди-сюди по кімнаті.

— Я покинув світ пустопорожньої марноти, коли мені було двадцять. Моя покійна двоюрідна сестра тоді ще не народилася, я її ніколи не бачив. Я прожив понад тридцять років у мирі в Лондонському картузіанському монастирі; святе місце, не схоже на цей розгульний зіпсований дім. Це був притулок, місце, віддане Богу, посеред нечестивого міста.

— Де носіння волосяниць було частиною правил.

— Щоб завжди нагадувати нам, що плоть гріховна і зіпсована. Томас Мор прожив із нами чотири роки. Він завжди носив волосяницю, навіть під своїм офіційним одягом, коли був лордом-канцлером. Це допомогло йому залишатися скромним і стійким до смерті, коли він виступав проти шлюбу короля.

— І раніше, коли він був лордом-канцлером і спалив усіх єретиків, яких міг знайти. Однак ви не були непохитні, брате Джероме?

Його спина напружилась, і коли він повернувся, я очікував нового спалаху. Проте голос його залишався спокійним.

— Коли король сказав, що вимагає присяги від монахів усіх монастирів і визнання його Верховним Главою Церкви, тільки ми, картузіанці, відмовилися, хоч знали, що це означає. — Його очі пропалювали мене.

— Так. Усі інші монастирі присягнули, але не ви.

— Нас було сорок, і нас узяли по одному. Пріор Гоутон першим відмовився від присяги, і його допитав сам Кромвель. Чи знаєте ви, комісаре, коли отець Гоутон сказав йому, що святий Августин поставив авторитет Церкви вище за Святе Письмо, Кромвель відповів, що йому байдужа Церква, і Августин може вважати, що йому заманеться?

— Він мав рацію. Авторитет Святого Письма вище від авторитету будь-якого вченого.

— А думка сина трактирника стоїть вище від думки святого Августина? — він гірко засміявся. — Коли він не підкорився, нашого поважного настоятеля визнали винним у зраді й стратили в Тайберні. Я був там; бачив, як кат розрізав ножем його тіло і випускав нутрощі, коли він був ще живий. Але цього дня був не звичайний ярмарок повішань, натовп мовчки спостерігав, як він помирає.

Я глянув на Марка; він пильно спостерігав за Джеромом, його обличчя стривожене. Картузіанець продовжив.

— Вашому господареві не пощастило і з наступником пріора Гоутона. Вікарій Мідлмор і старші монахи однаково не присягнули, тож вони також пішли на шибеницю. Цього разу з натовпу пролунали заклики проти короля. Наступного разу Кромвель не хотів ризикувати заворушенням, тому спробував будь-які методи, щоб змусити нас прийняти присягу. Він призначив своїх людей керувати монастирем, де до воріт була прибита рука пріора Гоутона, смердюча й гнила. Вони тримали нас напівголодними, знущалися з наших служб, рвали наші книги, обзивали нас. По одному позбувалися заколотників. Когось могли несподівано відрядити до поступливішого монастиря, хтось просто зникав.

Він замовк і на мить сперся здоровою рукою на ліжко. Я глянув на нього.

— Я чув такі історії, — сказав я. — Це просто вигадки.

Він проігнорував мене і далі ходив келією.

— Після того як минулої весни повстала Північ, король утратив терпець. Решті братів наказали присягнути або відвезли їх до Ньюгейта, де залишили вмирати з голоду. П’ятнадцятеро присягли і втратили душу. Десятеро поїхали в Ньюгейт, де їх закували в смердючій камері й залишили без їжі. Дехто прожив кілька тижнів… — він раптово замовк. Закривши обличчя руками, він стояв, погойдуючись на п’ятах, і тихо схлипував.

— До мене доходили такі чутки, — прошепотів Марк. — Усі казали, що вони неправдиві…

Я махнув йому, щоб він мовчав.

— Навіть якби це була правда, брате Джероме, ви не могли б бути серед них. Ви вже були тут.

Він повернувся до мене спиною, витираючи обличчя рукавом габіту, і стояв, дивлячись у вікно і важко спершись на милицю. Надворі кружляв сніг, наче хотів поховати цілий світ.

— Так, горбаню, я був одним із тих, кого вивезли. Я бачив, як забирали моїх зверхників, і знав, як вони померли, але, незважаючи на щоденні приниження, ми, брати, допомагали один одному. Ми думали, що зможемо вистояти. Тоді я був здоровим, сильним чоловіком, пишався своєю силою духу.

Він засміявся; тріснутий істеричний сміх.

— Одного ранку по мене прийшли солдати і відвезли до Тауера. Це була середина травня минулого року, Анна Болейн була засуджена на смерть, і у фортеці зводили великий ешафот. Я це бачив. І саме тоді мені стало по-справжньому страшно. Коли ці охоронці загнали мене в темницю, я знав, що моя рішучість може похитнутися. Мене відвели до великої підземної зали і прив’язали до крісла. У кутку зали я побачив дибу, поворотний стіл і мотузки, поруч стояли два великі охоронці, готові повертати колеса. Двоє людей сиділи навпроти мене, за столом. Одним із них був Кінґстон, наглядач Тауера. Інший, який дивився на мене найсердитіше, був твій господар, Кромвель.

— Сам головний вікарій? Я вам не вірю.

— Ось перекажу його слова. «Брате Джероме Вентворте, ти створюєш нам незручності. Скажи мені прямо, без викрутасів, чи визнаєш ти верховенство королівської влади?» Я сказав, що не визнаю. Але моє серце стугоніло, готове вирватися з грудей, коли я сидів перед тим чоловіком. Його очі, як пекельний вогонь, бо з них виглядав сам Диявол. Як ти можеш зустрічатися з ним, комісаре, і не знати, ким він є?

— Досить про це. Продовжуйте.

— Ваш господар, великий і мудрий канцлер, кивнув на дибу. «Побачимо, — сказав він. — За кілька тижнів Джейн Сеймур стане королевою Англії. Король не хотів би, щоб її двоюрідний брат відмовився від присяги. Він також не хотів би, щоб твоє ім’я було внесено до переліку страчених за зраду. Одне і друге було б ганьбою, брате Джероме. Отже, ти мусиш присягнути, інакше тебе змусять це зробити». І тоді він кивнув на дибу.

Я знову сказав йому, що не дам присяги, хоча мій голос тремтів. Він дивився на мене якусь мить і посміхнувся. «Думаю, що даси, — сказав він. — Мілорде Кінґстоне, у мене мало часу. Подовжіть його».

Кінґстон кивнув катам, і ті підняли мене на ноги. Вони повалили мене на дибу, вибиваючи дух з тіла. Вони зв’язали мені руки й ноги, витягнувши руки над головою. — Голос Джерома понизився до шепоту. — Усе відбувалося так швидко. Жоден із наглядачів не промовив ані слова.

Я почув скрип колеса, яке повернулося, а тоді пронизливий біль у руках, страшнішого за який ніколи не відчував. Біль мене поглинув.

Він замовк і став делікатно розтирати розірване плече, очі його були пустими. Згадуючи своє страждання, він наче забув про нашу присутність. Біля мене Марк неспокійно ворухнувся.

— Я кричав. Не зрозумів, що це я кричу, доки не почув звуки. Потім колесо зупинилось, я все ще страждав, але біль… — він махнув рукою вгору-вниз, — біль пішов на спад. Я підвів очі, а наді мною стояв Кромвель, дивлячись на мене згори.

«Присягни негайно, брате, — сказав він. — Бачу, у тебе зовсім мало стійкості. Це буде тривати доти, доки ти не присягнеш. Ці чоловіки вправні, вони не дадуть тобі померти, але твоє тіло вже скалічене, і невдовзі воно буде настільки ушкоджене, що ти вже ніколи не позбудешся болю. Немає ганьби в тому, що ти присягнеш, коли тебе привели сюди цією дорогою».

— Ти брешеш, — сказав я картузіанцю. Він знову проігнорував мене.

— Я крикнув, що терпітиму біль, як Христос терпів на хресті. Він знизав плечима і кивнув катам, які цього разу покрутили обидва колеса. Я відчув, як рвуться м’язи ніг, а коли відчув, що моя стегнова кістка виривається зі своєї западини, то закричав, що дам присягу.

— Присяга, дана під примусом, напевно, не є обов’язковою для закону? — сказав Марк.

— Божа кров, мовчи! — обірвав я його.

Джером трохи здригнувся, щось пригадав про себе, тоді всміхнувся.

— Це була клятва перед Богом, неправдива клятва, і я пропав. Ти добрий, хлопче? Тоді не треба тобі бути в компанії цього скривленого єретика.

Я втупився в нього поглядом. Насправді його історія страшенно мене вразила; але я мусив втримати ініціативу. Тож підвівся, склав руки і став до нього обличчям.

— Брате Джероме, досить цих образ і ваших розповідей. Я прийшов сюди, щоб обговорити огидне вбивство Робіна Синґлтона. Ви обзивали його лжесвідком і брехуном перед свідками. Я хотів би знати чому.

З рота Джерома вирвалося щось схоже на гарчання.

— Ви знаєте, що таке катування, єретику?

— Ви знаєте, що таке вбивство, монаху? І жодного слова від тебе, Марку Поере, — додав я, коли той розтулив рота.

— Марк. — Джером понуро всміхнувся. — Знову те саме ім’я. Ну, ваш помічник схожий на іншого Марка.

— Якого іншого Марка? Про що ви белькочете?

— Чи розповісти вам? Кажете, що не хочете більше вигадок, але ця історія вас зацікавить. Чи можу я знову сісти? Зараз мені боляче.

— Я більше не терпітиму зрадницьких слів чи образ.

— Без образ, обіцяю, і без зради. Тільки правда.

Я кивнув, і Джером опустився на ліжко за допомогою милиці. Він почухав груди, здригнувшись від болю, який завдавала волосяниця.

— Бачу, те, що я розказав про моє катування, збентежило вас, адвокате. Це збентежить вас ще більше. Той, інший хлопчик, якого звали Марк, був Марком Смітоном. Ви чули це ім’я?

— Звичайно. Придворний музикант, який зізнався у перелюбі з королевою Анною і помер за це.

— Так, він зізнався. — Джером кивнув. — З тієї самої причини, з якої я присягнув.

— Звідки ви це знаєте?

— Зараз розповім. Коли я склав присягу перед Кромвелем у тій жахливій кімнаті, комендант сказав, що мене на кілька днів залишать у Тауері, доки не відновлюся; через мого родича домовилися, щоб прилаштувати мене пенсіонером у Скарнсі. Джейн Сеймур скажуть, що я присягнув. Тим часом лорд Кромвель утратив інтерес до мене; він поклав мою присягу до решти своїх паперів.

Мене забрали в камеру глибоко під землею. Охоронцям довелося нести мене. Коридор був темний і вологий. Вони поклали мене на старий солом’яний матрац і пішли. Моя душа була в сильному сум’ятті від того, що я зробив, мені було так боляче. Від вологого смороду того гнилого матраца мені стало погано. Якось мені вдалося підвестися і підійти до дверей, де було заґратоване вікно. Я притулився до нього, бо з коридору віяло свіже повітря, і помолився про прощення за те, що вчинив.

Тоді я почув кроки, ридання і крик. З’явилося більше охоронців, і цього разу вони тягнули молодого чоловіка, ровесника вашого помічника, з миловидним обличчям, хоч і ніжнішим, і залитим сльозами. На ньому було лахміття від красивого одягу, а великі перелякані очі дико роззиралися довкола. Він благально подивився на мене, коли його протягували повз, і я почув, як відчинилися двері сусідньої камери.

«Заспокойтеся, шановний Смітоне, — сказав один з охоронців. — Сьогодні ви побудете тут. Завтра все станеться швидко, безболісно». Його тон був майже співчутливим.

Джером знову засміявся, показавши сірі зіпсовані зуби. Від цього звуку я здригнувся. Згодом він продовжив, майже з відчаєм.

— Грюкнули двері камери, і кроки віддалилися. Далі я почув голос: «Отче! «Отче! Ви — священник?»

«Я — монах картузіанського ордену, — відповів я. — Ви музикант, звинувачений у стосунках із королевою?»

Він почав схлипувати. «Брате, я нічого не зробив! Мене звинувачують, що я з нею спав, але я нічого не зробив».

«Кажуть, ти зізнався», — відповів йому я.

«Брате, вони відвезли мене до будинку лорда Кромвеля і сказали, що якщо не зізнаюся, вони обв’яжуть мою голову мотузкою і затягнуть її, доки мені не повилазять очі!» Його голос був нестямний, майже крик. «Лорд Кромвель наказав їм натомість покласти мене на дибу, щоб не залишати слідів. Отче, мені так боляче, але я хочу жити. Завтра мене мають вбити!» Він зламався, я чув, як він ридає.

Джером сидів нерухомо, погляд відсторонений.

— Біль у нозі та плечі посилився, однак я не мав сили рухатися. Тож простягнув здорову руку через ґрати, щоб підтримати себе, і, напівпритомний, притулився до дверей, прислухаючись до ридання Смітона. Невдовзі він заспокоївся і знову покликав, його голос тремтів.

«Брате, я підписав неправдиве зізнання. Це допомогло засудити королеву. Я горітиму в пеклі?»

«Якщо його вибили з тебе тортурами, Бог не засудить за це. Неправдиве зізнання не подібне до клятви перед Богом», — додав я з гіркотою.

«Брате, я боюся за свою душу. Я грішив із жінками, це було легко».

«Якщо ти щиро покаєшся, Господь простить тобі».

«Але я не каюся, брате. — Він істерично засміявся. — Це завжди давало насолоду. Я не хочу вмирати і ніколи більше не відчувати насолоди».

«Ти мусиш врятувати свою душу, — закликав я його. — Ти мусиш щиро покаятися, інакше горітимеш у пеклі».

«Я однаково потраплю в чистилище». Він знову розридався, але в моїй голові запаморочилося, я був занадто слабкий, щоб продовжувати розмову, і поповз до свого смердючого матраца. Не знав, який був час доби; там, унизу, немає світла, лише смолоскипи в коридорі. Я трохи поспав. Двічі мене будили, коли охоронці приводили відвідувача до камери Смітона.

Очі Джерома на секунду кліпнули, щоб зустрітися з моїми, а тоді знову відвернулися.

— Двічі я чув, як він жалібно плакав. Пізніше я прокинувся і побачив, що охоронець іде зі священником, і звідти довго чулося бурмотання, але чи висповідався Смітон як слід і врятував свою душу, не знаю. Я знову заснув, а коли прокинувся від болю, стояла тиша. Унизу немає вікон, та я знав, якось, що вже ранок і юнака не стало, що він мертвий. — Його очі знову втупилися в мене. — Отже, знайте, що ваш господар катуванням вибив неправдиве зізнання з невинного і вбив його. У нього руки в крові.

— Чи розповідали ви ще комусь цю історію? — запитав я.

Він дивно, скривлено посміхнувся.

— Ні. У мене не було потреби.

— Що ви хочете цим сказати?

— Це не має значення.

— Ні, це не має значення, бо я кажу, що все це — суцільна брехня.

Він лише знизав плечима.

— Дуже добре. Ви знову змінили тему, я запитав про Робіна Синґлтона. Чому ви назвали його лжесвідком і зрадником?

Ще раз на його обличчі з’явилася ця дивна, зла посмішка.

— Тому що він є ним. Він — знаряддя того монстра Кромвеля, як і ви. Ви всі даєте лжесвідчення. Ви мали бути віддані Папі.

Я зробив глибокий вдих.

— Джероме Лондонський, мені на думку спадає тільки одна людина, котра могла ненавидіти комісара чи, точніше, його канцелярію так сильно, що вимислила божевільну змову його вбивства, і ця людина — ви. Ваша неміч завадила б вам зробити це самотужки, однак ви — та людина, яка могла вмовити когось іншого скоїти це. Я кажу вам, що його смерть — ваша відповідальність.

Картузіанець знову потягнувся до милиці, насилу підвівся. Він поклав праву руку на серце; вона злегка тремтіла. Він подивився мені в очі, усе ще всміхаючись. Таємнича усмішка, від якої я затремтів.

— Комісар Синґлтон був єретиком і жорстокою людиною, і я радий, що він мертвий. Нехай це дратує лорда Кромвеля. Але клянуся своєю душею, перед Богом і власною совістю, що не брав участі у вбивстві Робіна Синґлтона, і також клянуся, що не знаю нікого в цьому домі слабаків і дурнів, хто мав би відвагу таке вчинити. Ось, я відповів на ваше звинувачення. А зараз втомився і йду спати.

Він ліг на своє ліжко і витягнувся.

— Дуже добре, Джероме Лондонський. Але ми ще поговоримо. — Я дав знак Маркові йти.

Опинившись за дверима, я замкнув їх, і ми пішли назад коридором, а з відчинених дверей за нами спостерігали монахи, які тепер повернулися зі служби. Коли ми підійшли до дверей монастирського двору, вони були відчинені навстіж, і брат Ательстан поспіхом заскочив з-під снігопаду, його габіт припорошений. Він зупинився, побачивши мене.

— Отже, брате, я знаю причину, чому брат Едвіг такий неприязний до вас. Ви залишили його приватну кімнату без нагляду.

Він переступив з ноги на ногу, з його розпущеної бороди скрапував на циновку розталий сніг.

— Так, сер.

— Ця інформація була б кориснішою, ніж ваші оповіді про балачки в капітулі. Що сталося?

Він глянув на мене, в очах страх.

— Не думав, що це важливо, сер. Я прийшов попрацювати в кімнату брата Едвіга і застав там комісара Синґлтона, який розглядав якусь книгу. Я попросив його не брати книги чи принаймні дозволити мені зробити запис, бо знав, що брат Едвіг розгнівається на мене. Коли брат Едвіг повернувся і я розказав йому про те, що сталося, він сказав, що я мусив не зводити очей з комісара Синґлтона.

— Отже, він розлютився.

— Дуже, сер. — Він опустив голову.

— Чи знаєте ви, що було в тій його книзі?

— Ні, сер, я відповідальний лише за бухгалтерські книги в конторі. І не знаю, які книги брат Едвіг тримає нагорі.

— Чому ви не розповіли мені про це?

Він переступав із ноги на ногу.

— Я боявся, сер. Боявся, що якщо ви запитаєте про це брата Едвіга, він дізнається, що я проговорився. У нього непростий характер, сер.

— А ви — дурень. Дозвольте мені порадити вам, брате. Добрий донощик має бути готовий надавати інформацію навіть з ризиком для себе. В іншому випадку йому не довірятимуть. А тепер геть з моїх очей.

Він зник у коридорі, відбігаючи. Ми з Марком загорнулися в плащі й вийшли на заметіль. Я оглянув притрушений снігом двір.

— Божі цвяхи, що за погода така? Я хотів обійти той ставок із рибою, але в таку негоду це неможливо. Вертаймося назад, у лазарет.

Коли ми поверталися до своєї кімнати, я помітив, що обличчя Марка було задумливе і похмуре. У лазаретній кухні ми застали Еліс, яка готувала трав’яний відвар.

— Ви змерзли, мілорди. Принести вам теплого вина?

— Дякую, Еліс, — сказав я. — Добре підігрійте.

Повернувшись у кімнату, Марк узяв подушку й сів перед вогнищем. Я опустився на ліжко.

— Джером щось знає, — тихо сказав я. — Він не був причетний до вбивства, інакше не присягнув би, та він дещо знає. Це було помітно в тій його усмішці.

— Він такий спантеличений після тортур, що я не думаю, чи він розуміє, про що говорить.

— Ні. Його мучить гнів і сором, але він при розумі.

Марк втупився у вогонь.

— Тоді чи правда те, що він розповів про Марка Смітона? Що лорд Кромвель катував його, щоб змусити до неправдивого зізнання?

— Ні. — Я прикусив губу. — Я в це не вірю.

— Ви не хотіли б у це вірити, — тихо сказав Марк.

— Ні! Я також не вірю, що лорд Кромвель був там, коли Джерома катували. Це брехня. Я бачив його за кілька днів до страти Анни Болейн. Він постійно супроводжував короля, він не встиг би зайти до Тауера. І він так не поводився б, точно ні. Джером усе це вигадав.

Я відчув, що мої кулаки міцно стиснуті. Марк глянув на мене.

— Сер, хіба не було очевидним із поведінки Джерома, що все, що він сказав, правда?

Я задумався. У словах картузіанця відчувалася жахлива щирість. Звичайно, його катували, це було помітно. Але сам лорд Кромвель змусив його дати фальшиву присягу? Я не міг у це повірити, як і в те, що мій господар був причетний до історії з Марком Смітоном і тортур, — вигаданих тортур, сказав я собі. І провів руками по волоссю.

— Є люди, які вміло перетворюють фальшиві слова на істину. Пригадую, колись я вів справу одного чоловіка, який прикидався ліцензованим ювеліром, обдурював гільдію…

— Навряд чи це те саме, сер…

— Не можу повірити, що лорд Кромвель підготував неправдиві докази проти Анни Болейн. Ти забуваєш, що я знаю його багато років, Марку; він прийшов до влади передусім завдяки її прихильності до реформаторів. Вона була його патронесою. Навіщо йому сприяти її вбивству?

— Тому що король цього хотів, а лорд Кромвель пішов би на все, аби зберегти своє становище? Про таке ширяться чутки в Палаті розподілу.

— Ні, — знову рішуче сказав я. — Він жорсткий, він мусить таким бути з ворогами, але жоден християнин не вчинив би так із невинною людиною, і, повір мені, лорд Кромвель — християнин. Ти забуваєш, скільки років я його знаю. Якби не він, Реформа не відбулася б. Той злісний монах розповів нам крамольну історію. Таку, яку краще не повторювати поза цією кімнатою.

Він кинув на мене гострий, важкий погляд. Уперше мені стало незручно від його погляду. Еліс увійшла з кухлями теплого вина. Усміхаючись, вона пройшла повз мене, а потім обмінялася з Марком багатозначним поглядом. Я відчув приплив ревнощів.

— Дякую, Еліс, — сказав я. — Це дуже приємно. Ми розмовляли з братом Джеромом і могли б трохи відновити сили.

— Справді, сер? — вона не виявила особливого зацікавлення. — Я бачила його лише кілька разів, накульгував довкола. Кажуть, він божевільний.

Вона зробила реверанс і вийшла. Я обернувся до Марка, який сидів, втупившись у вогонь.

— Сер, — сказав він, вагаючись, — хочу вам дещо сказати.

— Так? Продовжуй.

— Коли ми повернемося до Лондона, — якщо ми коли-небудь вийдемо з цього місця, — я не хочу повертатися до Палати. Я вирішив. Несила це витримувати.

— Витримувати що? Що ти маєш на увазі?

— Корупція, жадібність. Увесь час нам надокучають люди, які хочуть знати, які монастирі закриють наступними. Вони пишуть благальні листи, з’являються під дверима, заявляючи, що знайомі з лордом Річем, обіцяють вірність на службі Річу чи Кромвелю, якщо їм дадуть землі.

— Лорду Кромвелю, Марк…

— І високопосадовці говорять тільки про те, який придворний може піти на плаху наступним, хто обійме його посаду. Я це ненавиджу, сер.

— Що змусило тебе так думати? Те, що сказав Джером? Ти боїшся закінчити якось так, як Марк Смітон?

Він прямо глянув на мене.

— Ні, сер. Я раніше вже намагався розповісти вам, як ставлюся до Палати.

— Марку, послухай мене. Я не менше, ніж ти, недолюблюю деякі речі, які зараз відбуваються. Але… це все заради мети. Наша мета — нова і чистіша держава. — Я підвівся і став над ним, широко розпростерши руки. — Монастирські землі, наприклад. Ти бачиш, яким є цей монастир, ці товсті монахи, які погрузли в кожну єресь, коли-небудь придуману Папою, живуть за рахунок міста, кланяються своїм образам, а за будь-якої нагоди поводяться безсоромно один з одним, або з юною Еліс, або з тобою. Усе це наближається до свого кінця, і так має бути. Це ганебно.

— Деякі з них непогані люди. Брат Ґай…

— Сама установа гнила. Послухай: якщо лорд Кромвель зможе здобути ці землі для короля, то, так, деякі володіння будуть передані його прибічникам. Така природа протекції, так працює суспільство, — це неминуче. Проте суми величезні; вони дадуть королю достатньо грошей, щоб стати незалежним від парламенту. Слухай, ти переживаєш за важке становище бідних, чи не так?

— Так, сер. Це ганьба. Таких людей, як Еліс, повсюди викидають з їхньої землі, безхатченки жебракують на дорогах…

— Так. Це ганьба. Минулого року лорд Кромвель намагався внести на розгляд парламенту законопроект, який би справді допомагав бідним, створив притулки для тих, хто не може працювати, і забезпечував великі громадські роботи для безробітних — будівництво доріг і каналів. Парламент відхилив законопроект, оскільки землевласники не хотіли платити податок на прибуток для його фінансування. Але з багатством монастирів у королівській скарбниці парламент йому не потрібен. Він може будувати школи. Він може заплатити за Біблію англійською у кожній церкві. Уяви собі: праця для всіх, усі читають Боже слово. І саме тому Палата розподілу є життєво важливою!

Він сумно всміхнувся.

— Чи ви так само, як мілорд Копінґер, вважаєте, що лише домовласники можуть читати Біблію? Я чув, що так думає лорд Річ. Мій батько не домовласник, він не матиме права читати Біблію. І я не матиму.

— Одного дня матимеш. Але ні, я не згоден із Копінґером. А Річ — шахрай. Кромвель тепер його потребує, та подбає про те, щоб він не піднявся ще вище. Усе згодом налагодиться.

— Справді, сер?

— Мусить налагодитися. Мусить. Треба думати, Марку, треба молитися.

— Я не можу… не можу впоратися з сумнівами, не тепер. Занадто багато всього на кону. — Він повернувся до вогнища. — Мені прикро, що набридаю вам, сер.

— Тоді вір тому, що я кажу.

Моя спина боліла. Довгий час ми мовчали, коли надворі настали сутінки і в кімнаті поволі стемніло. То не була комфортна тиша. Я радів, що так відверто поговорив із Марком, і вірив у те майбутнє, яке, на моє переконання, ми будували. Однак слова Джерома повернулися до мене, його обличчя і мій адвокатський інстинкт підказали мені, що він не збрехав. Але якщо все, що він сказав, правда, то Реформа будувалася на фундаменті брехні та звірячої жорстокості. І я був причетний до всього цього. Ця думка мене жахнула. А тоді в мене з’явилася ідея, яка заспокоїла. Якщо Джером божевільний, він по-справжньому може повірити у власні вигадки. Я чув про таке раніше. І сказав собі, що такою має бути відповідь; ба більше, не потрібно мучитися через це; мені треба відпочити і на завтра мати ясну голову. Ось у такий спосіб люди сумління захищаються від своїх сумнівів.

Розділ сімнадцятий

Марк відразу розбудив мене; я, мабуть, заснув, лежачи біля каміна.

— Сер, прийшов брат Ґай.

Лікар стояв, дивлячись на мене; я поспіхом зірвався на ноги.

— У мене повідомлення, комісаре. В абата є земельні акти, які ви просили, і деякі листи, які він хоче надіслати. Невдовзі він буде тут.

— Дякую, брате.

Він пильно подивився на мене, перебираючи довгими коричневими пальцями мотузку на талії свого габіту.

— Незабаром я піду на нічну службу за упокій Саймона Велплея. Комісаре, думаю, я мушу сказати абатові про свою підозру, що Саймона отруїли.

Я похитав головою.

— Ще ні. Вбивця не знає, що його підозрюють у вбивстві, і це може дати мені перевагу.

— Але яку причину смерті мені вказати? Абат обов’язково запитає.

— Скажіть, що не впевнені.

Він провів рукою по тонзурі. Коли він знову заговорив, його голос був схвильований.

— Але, сер, знання про те, як він помер, має спрямовувати наші молитви. Ми мусимо просити Господа прийняти душу вбитого, а не хворого. Він помер без сповіді й без причастя, тільки це вже становить небезпеку для його душі.

— Бог усе бачить. Хлопця пустять до неба чи ні, як буде Його воля.

Здавалося, лікар готовий сперечатися далі, але саме тієї миті увійшов абат. Його старий служка ішов слідом за ним, несучи великий шкіряний ранець. Абат Фабіан був сірий і виснажений на вигляд, дивився на нас утомленими очима. Брат Ґай уклонився абатові й покинув нас.

— Шановний комісаре, я приніс акти чотирьох продажів землі, цьогорічних. Також деяке листування — ділові листи і кілька особистих листів від монахів. Ви попросили переглянути листи перед надсиланням.

— Дякую. Поставте сумку на стіл.

Він завагався, нервово потираючи руки.

— Можна запитати, як справи сьогодні в місті? Чи ви щось довідалися? Контрабандисти…

— Дещо. Мої запитання щодня множаться, превелебний абате. Сьогодні по обіді я також бачився з Джеромом.

— Я вірю, що він не… не…

— О, він мене знову ображав, як слід було сподіватися. Я вважаю, тепер він мусить залишитися у своїй келії.

Абат кашлянув.

— Я також отримав листа, — сказав він нерішуче. — І доклав його до інших; лист від давнього друга, монаха з Бішама. У нього є друзі в монастирі Льюїса. Кажуть, умови закриття монастиря обговорюються з головним вікарієм.

Я криво всміхнувся.

— Англійські монахи мають власну мережу передачі звісток, так було завжди. Що ж, мілорде, думаю, я можу сказати, що Скарнсі — не єдиний монастир із недостойною історією, який, на думку лорда Кромвеля, краще було б закрити.

— Монастир не є недостойним, сер. — У його глибокому голосі почулося легке тремтіння. — Справи йшли добре і мирно, доки не з’явився комісар Синґлтон!

Я уперся в нього ображеним поглядом. Він прикусив губу і ковтнув, і я зрозумів, що переді мною чоловік, переляканий до нестями. Я відчув, яким приниженим він почувається, яким розгубленим, адже знайомий для нього світ захитався і почав розпадатися.

Він підняв руку.

— Мені шкода, комісаре Шардлейку, пробачте. Зараз важкий час.

— А проте, мілорде, мусите слідкувати за своїми словами.

— Я ще раз прошу вибачення.

— Дуже добре.

Він опанував себе.

— Доктор Ґудгепс приготувався виїхати завтра вранці, сер, після похорону комісара Синґлтона. За годину розпочнеться нічне богослужіння, а потім буде всеношна. Ви прийдете?

— Чи буде всеношна над двома померлими одночасно? Комісаром і Саймоном Велплеєм?

— Ні, оскільки один був членом ордену, а інший — мирянин, тому служби відбудуться окремо. Братія буде розділена між двома всеношними.

— І стоятимуть над тілами цілу ніч, із запаленими освяченими свічками, що призначені відганяти злих духів?

Він завагався.

— Такою є традиція.

— Традиція, яку король не схвалює в Десятьох релігійних догматах. Свічки дозволені для померлих, лише щоб нагадувати про Божу благодать. Комісар Синґлтон не хотів би, щоб його похоронні свічки супроводжували забобони.

— Я нагадаю братії про правила.

— А чутки з Льюїса… залиште їх для себе.

Я кивнув, відпускаючи його, і він вийшов. Я задумливо глянув йому вслід.

— Думаю, тепер у мене перевага, — сказав я Марку. Холодні дрижаки пробігли спиною. — Божі рани, я втомився.

— Його можна пожаліти, — сказав Марк.

— Думаєш, я був надто жорстким? Пам’ятаєш, як пихато він тримався того дня, коли ми приїхали? Мені потрібно, щоб мій авторитет визнали; можливо, я поводжуся некрасиво, але так треба.

— Коли ви скажете йому, як помер новіцій?

— Завтра хочу дослідити рибний ставок, а потім подумаю, як рухатися далі. Також можемо оглянути бічні каплиці. А зараз ходімо, нам треба ознайомитися з цими листами й документами. Потім підемо на заупокійну для бідолашного Синґлтона.

— Я ще ніколи не був на нічній службі.

Я відкрив сумку і виклав на стіл купу листів і пергаментів.

— Мусимо виявляти повагу, але я не буду приєднуватися до нічної вистави про чистилище. Сам побачиш, це дивний ритуал.

У листах не було нічого надзвичайного; у ділових листах ішлося про рутинні справи, закупівлю хмелю для броварні тощо. У кількох приватних листах монахів до їхніх сімей згадувалося про смерть новіція лише від лихоманки в жахливу погоду, те саме пояснення дав абат у своєму формально солодкавому листі до батьків померлого хлопця. Я знову відчув приплив болю через смерть Саймона.

Ми переглянули акти на землю. Ціни здавалися такими, які можна було очікувати за земельні ділянки, і не було жодних доказів продажу за заниженою ціною задля отримання політичної підтримки. Я міг би ще раз перевірити в Копінґера, але знову-таки відчув, що великих зусиль докладали для того, щоб у монастирських справах був порядок, принаймні про чуже око. Я провів руками по червоній печатці внизу кожної грамоти, вражений образом святого Доната, який оживляє мертвого.

— Сам абат має поставити печатку на кожному документі, — міркував я.

— Когось іншого звинуватили б у підробці, — зауважив Марк.

— Пам’ятаєш, ми побачили печатку на його столі в день приїзду? Було б безпечніше тримати її під замком, але думаю, що йому подобається тримати її там, як символ своєї влади. «Марнославство, марнославство, усе це марнославство». — Я простягнув руки. — Не думаю, що вечерятиму сьогодні в трапезній, я дуже втомився. Можеш знайти щось у лазареті, якщо хочеш. А мені принеси хліба і сиру.

— Обов’язково.

Він вийшов із кімнати, а я сидів і думав. Після нашої суперечки в таверні в голосі Марка відчувалася якась стриманість, відстороненість. Рано чи пізно мені доведеться знову порушити питання про його майбутнє. Я був зобов’язаний не дозволити йому відмовитися від кар’єри; зобов’язання не лише перед Марком, а й перед його батьком і моїм.

Коли за десять хвилин він усе ще не повернувся, я почав нервуватися; я був голодніший, ніж думав. Тож підвівся і пішов його шукати. Я побачив, що з відчинених дверей кухні лазарету пробивається світло, і почув звук, тихий і невиразний. Плакала жінка.

Я поштовхом розчахнув двері. За столом сиділа Еліс, обхопивши голову руками. Її розпатлане густе каштанове волосся приховувало обличчя. Вона тихо схлипувала, сумне квиління. Вона почула мене і підвела очі. Обличчя її почервоніло і вкрилося плямами, її чіткі й правильні риси розпливлися. Вона припіднялася, витираючи обличчя рукавом, проте я махнув їй рукою.

— Ні-ні, сидіть, Еліс. Прошу, розкажіть мені, що вас засмучує.

— Нічого, сер.

Вона кашлянула, щоб приховати тремтіння в голосі.

— Хтось зробив щось, що вас засмутило? Прошу, розкажіть мені. Це брат Едвіг?

— Ні, сер. — Вона глянула на мене спантеличено. — Але чому б це мав бути він?

Я розповів їй про свою розмову зі скарбником і про те, що він здогадався, звідки в мене інформація.

— Але не бійтеся, Еліс, я сказав йому, що ви під моїм особистим захистом.

— Це не те, сер. Просто… — вона схилила голову, — я почуваюся самотньою, сер. Я самотня у цьому світі. Ви не знаєте, що це таке.

— Мені здається, я можу зрозуміти. Я багато років не бачив своїх рідних. Вони живуть далеко від Лондона. У мене вдома лише помічник Поер. Я знаю, що маю статус у світі, однак теж інколи почуваюся самотнім. Так, самотнім. — Я сумно всміхнувся до неї. — Але у вас узагалі немає родини? Немає друзів у Скарнсі, до яких ви навідуєтесь?

Вона насупилася, перебираючи випущену нитку на рукаві.

— Моя мати була останньою в нашій родині. Ф’ютерерів не любили в місті, цілительки завжди трималися осторонь. — У її голосі почулася гіркота. — Люди звертаються до таких жінок, як моя мама та бабуся, по допомогу, коли дошкуляють хвороби, та їм не подобається почуватися зобов’язаними. Одного разу, ще замолоду, суддя Копінґер звернувся до моєї бабусі з постійними болями в животі. Вона його вилікувала, але потім він не впізнавав її на вулиці. І це не завадило йому забрати наш будинок після смерті мами. Мені довелося продати всі меблі, з якими я виросла, бо не було куди їх поставити.

— Мені прикро. Такі крадіжки землі слід припинити.

— Тож я більше не буваю в Скарнсі. У вихідні дні залишаюся тут і заглядаю до книг брата Ґая. Він допомагає мені їх прочитати.

— Отже, у вас є один друг.

Вона кивнула.

— Так, він хороша людина.

— Скажіть мені, Еліс, ви колись чули про дівчину, яка працювала тут до вас, дівчину на ім’я Орфан?

— Я чула, що вона вкрала золоті чаші й утекла. Я її не засуджую.

Я вирішив не говорити про страхи добродійки Стамп; не хотів більше турбувати Еліс. Я відчув непереборне бажання встати і притиснути її до грудей, щоб полегшити біль від самотності в нас обох. Але притлумив це бажання.

— Можливо, ви також можете піти, — невпевнено запропонував я. — Ви це зробили одного разу, коли пішли працювати до аптекаря в… Ешері, чи не так?

— Я покинула б цей монастир, якби могла, особливо після того, що сталося за останні десять днів. Тут повно порохнявих старих, і в їхніх обрядах немає ні любові, ні тепла. І я досі задумуюся над тим, що мав на увазі бідолашний Саймон, коли попереджав мене.

— Так, я також. — Я нахилився вперед. — Можливо, я можу чимось допомогти. У мене є контакти в місті, і в Лондоні також.

Вона зацікавлено глянула на мене.

— Я можу зрозуміти ваше становище, справді можу, і допоміг би вам. Я не хотів би… — раптом відчув, що червонію, — щоб ви відчували… хоч якусь вдячність до мене, але якби ви прийняли допомогу від потворного старого горбаня, я охоче надав би її.

Її цікавий погляд став глибшим. Вона спохмурніла.

— Чому ви називаєте себе старим і потворним, сер?

Я знизав плечима.

— Мені невдовзі сорок, Еліс, і мені завжди говорили, що я потворний.

— Це не так, сер, — палко сказала вона. — Учора брат Ґай зауважив, що ваші риси обличчя рідкісно поєднують у собі витонченість і смуток.

Я здивовано підвів брови.

— Сподіваюся, що брат Ґай не має схильностей Ґабріеля, — пожартував я.

— Ні, не має, — сказала Еліс із раптовим запалом. — І вам не слід себе так ображати, сер. Хіба не досить страждань у цьому світі?

— Перепрошую.

Я нервово засміявся. Її слова мене збентежили і втішили. Вона сиділа, сумно дивлячись на мене, і я мимоволі простягнув руку і торкнувся її руки. Ми обоє підстрибнули, коли вдарили церковні дзвони, відлунюючи в темряві. Я опустив руку, і ми нервово засміялися. Двері відчинилися, і увійшов Марк. Еліс одразу встала й підійшла до шафи; я здогадався, що вона не хотіла, щоб він бачив її заплакане обличчя.

— Вибачте, що мене так довго не було, сер. — Він говорив до мене, але його погляд був звернений до Еліс. — Я сходив у вбиральню, а тоді затримався в лазареті. Там є брат Ґай, старий брат дуже хворий.

— Брат Френсіс? — Еліс швидко обернулася. — Будь ласка, вибачте, мілорди, я мушу йти до нього.

Вона проскочила повз нас, її кроки застукотіли по коридору. Обличчя Марка було стурбоване.

— Вона плакала, сер? Що її турбує?

Я зітхнув.

— Самотність, Марку, тільки самотність. А тепер ходімо, ці пекельні дзвони кличуть на всеношну.

Коли ми проходили через передпокій лазарету, то побачили, що Еліс і брат Ґай стояли біля ліжка старого монаха. Сліпий брат Ендрю, як звично, сидів у кріслі, нахиляючи голову з боку на бік, щоб вловити звуки рухів Еліс і брата Ґая. Лікар підвів очі, коли я підійшов.

— Він відходить, — тихо сказав брат Ґай. — Здається, я втрачу ще одного.

— Настав його час. — Ми всі озирнулися, коли сліпий монах заговорив. — Бідний Френсіс, він майже сто років спостерігав, як світ скочується до свого кінця. Він бачив прихід Антихриста, як було передбачено. Лютер і його агент Кромвель.

Тоді я усвідомив, що він знав про мою присутність. Брат Ґай поспішно підійшов до нього, але я поклав свою долоню йому на руку, щоб зупинити.

— Ні, брате, послухаємо.

— Це гість? — запитав сліпий монах, повертаючи до мене свої молочні очі. — Чи знали ви брата Френсіса, сер?

— Ні, брате. Я… гість.

— Він прийняв постриг ще за часів воєн між Ланкастером і Йорком. Подумайте про це. Він розповів мені, що тоді в Скарнсі жив старий монах, такий старий, як і тепер Френсіс, що знав монахів, які жили тут під час «великої моровиці». — Він м’яко всміхнувся. — То були славні часи. Понад сотня братів, галас молодих чоловіків, які прагнуть одягнути габіт. Той старий монах сказав брату Френсісу, що, коли почалася моровиця, за тиждень половина монахів померла. Вони перегородили трапезну, бо ті, що вижили, не могли дивитися на порожні столи. Тоді цілий світ був уражений, наче зробивши ще один крок до свого кінця. — Він похитав головою. — Тепер у світі панує марнославство і корупція, у переддень кінця. Незабаром Христос прийде і судитиме всіх.

— Тихо, брате, — тривожно пробурмотів брат Ґай, — тихо.

Я подивився на Еліс, вона опустила очі. Я уважно роздивився старого монаха; він лежав майже непритомний, його зморшкувате обличчя було спокійне.

— Ходімо, Марку, — тихо сказав я. — Ходімо.

Ми загорнулися в плащі й вийшли. Морозна ніч була тиха, місячне світло сяяло на снігу, що скрипів під нашими ногами дорогою до церкви. З вікон виднілося приглушене сяйво свічок. Уночі церква мала зовсім інший вигляд. Здавалося, що це велика печера, дах якої губився у темряві. Свічки, запалені перед розписами на стінах, кидали слабкі відблиски, а яскравіше ясніли дві оази світла — одна за ширмою на хорі, інша — в бічній каплиці. Я повів туди Марка, здогадавшись, що Синґлтон буде в менш величному місці.

Відкрита труна розміщувалася на столі. Довкола стояло дев’ять чи десять монахів, кожен із великою свічкою в руці. Дивне було видовище: ці фігури в каптурах у темряві, їхні похмурі обличчя, освітлені знизу. Коли ми підійшли, я впізнав брата Ательстана; він швидко опустив голову. Брат Джуд і брат Г’ю розступилися, щоб зробити для нас місце.

Голова Синґлтона була прикладена до шиї, а на місці утримувалася за допомогою дерев’яної підставки. Його очі й рот були закриті, і якби не червона смуга навколо шиї, могло б здатися, що він помер природною смертю. Я подивився вниз, потім поспішно підвів голову, відчувши запах, що підіймався з тіла, пробиваючись крізь важкий припах монахів. Синґлтон був мертвий понад тиждень, і тіло, винесене зі склепу, швидко розкладалося. Я поважно кивнув монахам і відійшов на кілька кроків.

— Я іду спати, — сказав я Маркові. — Ти можеш залишатися, якщо хочеш.

Він похитав головою.

— Я піду разом із вами. Сумне видовище.

— Я віддав би шану Саймону Велплею. Але сумніваюсь, що нам, мирянам, будуть тут раді.

Марк кивнув, і ми пішли до виходу. З-за хресної перегородки, де лежало тіло новіція, долинав псалом латиною. Я впізнав Псалом 94-й.

— О Боже, відплати, Господи; о Боже, відплати, явися в сяйві!

Хоч я і був виснажений, але спав знову погано. У мене боліла спина, і я лише дрімав із перервами. Марк також був неспокійний, бурчав і мурмотів уві сні. Коли почало світати, я нарешті заснув глибоким сном, та за годину Марк мене розбудив. Він уже встав й одягнувся.

— Ісусе милосердний, — застогнав я. — Уже день?

— Так, сер.

У його голосі чулася відстороненість. Коли я підвівся, гострий біль пронизав мій горб; я більше не міг ворухнутися.

— Сьогодні вранці не було чути шуму? — запитав я.

Я не мав на меті дражнити його, але мене починало дратувати, що всі мої слова для нього — як з гуся вода.

— Насправді кілька хвилин тому мені здалося, що я щось почув, — холодно відповів він. — Зараз тихо.

— Я думав про те, що сказав учора Джером. Знаєш, він божевільний. Можливо, він сам вірить у ті історії, які нам розповідав, і тому вони звучали… правдиво.

Марк глянув мені в очі.

— Я геть не впевнений, що він божевільний, сер. Тільки переживає страшні душевні муки.

Я сподівався, що Марк погодиться з моїм поясненням. Хоч тоді цього не усвідомлював, але потребував його підтримки.

— Ну, так чи інакше, — сказав я різко, — усі його слова ніяк не стосуються смерті Синґлтона. Можливо, він навіть напускав диму, щоб приховати те, що він знає. А тепер нам час вирушати.

— Так, сер.

Поки я голився і вдягався, Марк пішов униз снідати.

Підійшовши до кухні, я почув голоси — його й Еліс.

— Він не повинен давати вам таку важку роботу, — говорив Марк.

— Праця мене зміцнює, — відповіла Еліс тоном безтурботнішим, ніж я коли-небудь чув від неї. — Одного дня в мене будуть товсті й міцні руки, як у вас.

— Леді таке не пасуватиме.

Відчувши напад ревнощів, я кашлянув і зайшов. Марк сидів за столом і всміхався до Еліс, а вона виставляла кам’яні урни в ряд. Вони справді були важкими на вигляд.

— Доброго ранку! Марку, віднесеш ці листи абату? Скажи йому, я поки що притримаю документи.

— Звичайно.

Він залишив мене з Еліс, яка поставила на стіл хліб і сир. Сьогодні вранці вона була в доброму гуморі й не згадувала нашої розмови напередодні ввечері, лише запитала, чи добре я почуваюся. Мене трохи розчарувала сухість цього запитання, адже її слова вчора потішили моє серце, хоч я втішився, що відсмикнув руку; труднощів тут уже вистачало.

На кухню увійшов брат Ґай.

— Старому братові Августу потрібна сковорода, Еліс.

— Зараз.

Вона вклонилася і вийшла. Надворі голосно забили дзвони. Вони, здавалося, відлунювали в моєму черепі.

— Похорон комісара Синґлтона відбудеться за пів години.

— Брате Ґаю, — сказав я, раптом зніяковівши, — чи можу я порадитися з вами як із лікарем?

— Звичайно. Будь-яку допомогу, яку зможу надати.

— У мене проблеми зі спиною. Відтоді, як я сюди приїхав, мені боляче, отут… де вона вигнута.

— Хочете, щоб я оглянув вас?

Я зробив довгий глибокий вдих. Мені була ненависна думка про те, що незнайомець побачить моє викривлення, але я страждав, відколи виїхав із Лондона, і почав хвилюватися, що міг завдати собі серйозної шкоди.

— Дуже добре, — сказав я і став знімати свій дублет.

Брат Ґай підійшов до мене ззаду, і я відчув, як його прохолодні пальці промацують на спині вузлики м’язів. Він буркнув.

— Ну? — спитав я схвильовано.

— Ваші м’язи зсудомило. Вони дуже напружені. Проте не бачу пошкоджень у хребті. За якийсь час і після відпочинку ваша спина розслабиться.

Він обійшов мене і роздивився моє обличчя холодним професійним поглядом, коли я одягався.

— Чи ваша спина часто так сильно болить?

— Іноді, — коротко сказав я. — Але цьому мало зарадиш.

— Ви зараз перевтомлені. А це ніколи не йде на користь.

Я буркнув.

— Я погано сплю, відколи приїхав сюди. Та що в тому дивного?

Він уважно глянув на мене своїми великими карими очима.

— Раніше ви добре почувалися?

— У моєму організмі надлишок жовчі. За останні кілька місяців я відчув, як кількість жовчі збільшилася, боюсь, що мої рідини вже не збалансовані.

Він кивнув.

— Думаю, у вас перевантажена свідомість, що не є дивним після всього побаченого.

Якусь хвилю я мовчав.

— Я не можу не відчувати відповідальності за смерть того хлопця.

Я не хотів довірятися йому, але брат Ґай умів розговорити людину попри її бажання.

— Якщо хтось і відповідальний, то це я. Його отруїли, коли він перебував під моїм наглядом.

— Чи лякає вас те, що тут сталося? — запитав я.

Він похитав головою.

— Хто мені завдасть шкоди? Я лише старий мавр. — Якусь мить він мовчав. — Заходьте в лазарет. У мене є настоянка, яка може вам допомогти. Фенхель, хміль, один чи два інші складники.

— Дякую.

Я пройшов слідом за ним по коридору і сів за стіл, доки він вибирав трави і ставив воду на вогонь. Я кинув оком на іспанський хрест на протилежній стіні й пригадав, що напередодні монах лежав перед ним ниць.

— Ви привезли його зі своєї батьківщини?

— Так, хрест був зі мною у всіх моїх подорожах.

Він відібрав трохи трав зі свого запасу і поклав у воду.

— Коли настоянка буде готова, відпийте небагато, але не зловживайте, інакше вам захочеться проспати цілий день. — Він зробив паузу. — Дякую, що ви довіряєте мені та моїм рецептам.

— Я мушу довіряти вам як лікареві, брате Ґаю. — Я зробив паузу. — Думаю, вас засмутило те, що я сказав учора щодо похоронної молитви.

Він схилив голову.

— Я прислуховуюся до ваших міркувань. Ви вірите, що Бог байдужий до форм молитви.

— Я вірю, що спасіння відбувається через Божу благодать. Ви не згодні? Забудьмо на хвилинку про мою посаду і поговорімо відверто, як освічені християни.

— Просто як освічені люди? Ви даєте мені своє слово?

— Так, даю. Божі кістки, ця настоянка смердить.

— Вона мусить трохи настоятись. — Він склав руки на грудях. — Я розумію, чому до Англії прийшли нові віяння. Церква переповнена пороками. Однак ці питання можна було б розв’язати за допомогою реформ, як це зробили в Іспанії. Сьогодні тисячі іспанських монахів навертають язичників в Америці, незважаючи на жахливі нестатки.

— Я не можу уявити собі англійських монахів у таких умовах.

— І я не можу. Але Іспанія довела, що Реформа можлива.

— І має власну інквізицію — як нагороду від Папи.

— Боюся, що Англійська Церква буде не реформована, а знищена.

— Але що буде знищено? Що? Влада папського престолу, фальшива доктрина чистилища?

— Королівські догмати віри допускають існування чистилища.

— Це одне з прочитань. Я вважаю, що чистилище — це вигадка. Коли ми помираємо, спасіння відбувається лише з Божої благодаті. Молитви тих, хто залишився на землі, не мають жодного значення.

Він похитав головою.

— У такому разі, сер, як людині прагнути до спасіння?

— Через віру.

— І милосердя?

— Якщо хтось має віру, милосердя невід’ємне.

— Мартін Лютер стверджує, що порятунок насправді зовсім не пов’язаний з вірою, Бог наперед визначає, чи буде душа врятована, чи проклята. Така доктрина здається жорстокою.

— Це правда, саме так Лютер тлумачив учення святого Павла. Я, як і багато інших, кажу, що він помилявся.

— Але якщо кожному дозволити тлумачити Біблію по-своєму, чи не будуть люди далі поширювати такі шкідливі погляди? Хіба не буде в нас Вавилону, хаосу?

— Бог нас поведе.

Він став і повернувся обличчям до мене, у його темних очах відчувалося… що? Смуток? Відчай? Брата Ґая завжди було важко відчитати.

— Ви б усе це змінили?

Я кивнув.

— Так, змінив би. Скажіть мені, брате, ви вірите, як старий брат Павло, що світ котиться до свого кінця, до Судного дня?

— Це була основна доктрина Церкви спрадавна.

Я нахилився вперед.

— Але хіба так мусить бути? Чи не може світ, створений за волею Бога, змінитися?

Брат Ґай схрестив поперед себе руки.

— Католицька церква часто є єдиним світлом цивілізації в цьому світі. Церковні доктрини і ритуали дають змогу людині поєднатися з людством, яке страждає, і всіма померлими християнами. І вони закликають її до милосердя: Ісус знає, що людину потрібно спонукати. Але ваша доктрина говорить кожній людині знайти власне спасіння через молитву та Біблію. Тоді милосердя і єднання втрачені.

Я пригадав своє дитинство, коли товстий п’яний священник говорив мені, що я ніколи не зможу прийняти монашество.

— Церква мало виявляла милосердя до мене в юності, — сказав я з гіркотою.

— Я шукаю Бога у своєму серці.

— І знаходите?

— Одного разу він навістив мене, так.

Лікар сумно всміхнувся.

— Знаєте, донедавна людина з Ґранади чи будь-якої точки Європи могла зайти до церкви в Англії й одразу почувати себе як удома, послухати знайомі латинські служби, знайти розраду. Коли зникло оте міжнародне братство, хто тепер зупинить розбрат між правителями? Що станеться з таким, як я, якщо він опиниться на ворожій землі? Іноді, коли я їздив у Скарнсі, діти кидали в мене сміттям. Що вони кидатимуть, коли не буде монастиря, щоб захистити мене?

— Ви поганої думки про Англію, — сказав я.

— Реалістичний погляд на занепале людство. О, розумію вашу позицію. Ви, реформатори, проти чистилища, служб за померлих, мощей, — саме того, що уособлюють монастирі. Тому вони зникнуть, я це розумію.

— І ви цьому запобігали б? — я гостро глянув на нього.

— Хіба я можу? Уже все вирішено. Боюся, що без вселенської церкви, яка нас поєднає, настане день на цій землі, коли зникне навіть віра в Бога. Будуть поклонятися лише грошам, і державі, звісно.

— Хіба не слід бути відданим своїй державі, своєму королю?

Він узяв настій, промовив над ним швидку молитву і вилив суміш у скляну пляшку. Потім суворо глянув на мене.

— Поклоняючись своїй державі, люди поклоняються собі й зневажають інших, а це неправильно.

— Ви дуже помиляєтеся щодо того, чого ми хочемо. Ми прагнемо християнського єднання.

— Я вірю вам, але боюся, що бачу, як усе йде іншим шляхом.

Він передав мені пляшку й ложку.

— Це моя думка як освіченої людини. Візьміть, зараз прийміть дозу.

Я проковтнув настоянку, скривившись; на смак вона була гіркою так само, як і на запах. Повільне бемкання дзвонів, що було тлом нашої розмови, ставало щоразу голоснішим. Церковний годинник пробив восьму.

— Нам треба йти, — сказав брат Ґай.

— Служба ось-ось розпочнеться.

Я поклав пляшку в кишеню і пішов за ним по коридору. Дивлячись на тонзуру чорного густого волосся навколо темної маківки його голови, я подумав, що він мав рацію щодо одного: якщо монастирі розженуть, у нього вже не буде безпечного притулку в Англії; навіть його пряний запах відрізнявся від звиклого смороду. Йому довелося б просити дозвіл на виїзд за кордон, до іспанського чи французького монастиря. А йому, можливо, і не дадуть такого дозволу, адже ці країни тепер були нашими ворогами. Якщо монастир закриється, брат Ґай утратить більше, ніж будь-хто з інших монахів.

Розділ вісімнадцятий

Монахи прямували процесією до церкви на чолі з абатом. Брат Ґай залишив мене, щоб приєднатися до своїх братів. Серед тих кількох монахів, що наздоганяли інших, я впізнав настоятеля Мортимуса та брата Едвіга, які поспішали через монастирський двір від контори. І пригадав слова Ґудгепса про те, що вони обоє керують закладом. Проте я не бачив між ними ознак дружби. Пріор просувався швидкою ходою, розкидаючи сніг, а низенький скарбник підбігав, щоб не відставати. Марк приєднався до мене. Старий Ґудгепс був поруч із ним, поглядав на небо, яке знову посіріло.

— Доброго ранку, комісаре Шардлейку. Думаєте, випаде сніг, сер? — спитав він стурбовано. — Я хочу вирушити в дорогу після закінчення служби.

— Дорога до Скарнсі проїзна. А тепер ходімо, ми запізнимося.

Я зайшов у церкву. Монахи пройшли повз хресну перегородку на хори, я чув, як вони кашляють і шаркають. З нашого боку перегородки, досі відчиненої, на стільцях стояла труна Синґлтона. Трохи далі — інша труна, обставлена свічками, у якій лежало тіло Саймона Велплея. Абат стояв біля труни Синґлтона, але трохи на віддалі, бо ближче відгонило запахом тління.

— Ви, світські, посидіть біля труни, поки читають заупокійну, — промовив він урочисто, — а потім можете винести труну на подвір’я. Пріор Мортимус буде четвертим. Якщо, е-е… — він глянув на мій горб, — ви в змозі витримати вагу.

— Я цілком спроможний, — різко відповів я, хоч і скривився від цієї думки.

— Я не можу, — сказав доктор Ґудгепс. — У мене артрит у плечі, мені треба тиждень полежати в ліжку…

— Дуже добре, докторе Ґудгепсе, — утомлено сказав абат. — Я знайду четвертого, хто понесе.

Уперше і востаннє я обмінявся співчутливим поглядом з абатом Фабіаном понад головою цього старого. Абат уклонився і зайшов за хресну перегородку, а ми сіли біля труни Синґлтона. Ґудгепс закашлявся і зарився носом у хустинку.

Служба розпочалася. Того ранку, незважаючи на те, що я сидів поруч зі смердючою труною вбитого, мене заколисував прекрасний поліфонічний спів монахів. Псалми і читання з книги Йова латиною мене вразили.

Ти кажеш сам до себе: Що Бог знає? Хіба він крізь чорну хмару судить? Хмари йому завіса, він не бачить; він небесним обрієм походжає[8].

«Справді чорні хмари», — подумав я. І роздратовано похитав головою. Так не можна, де була моя рішучість? І тут мені спало на думку щось таке, про що раніше не думав, хоча мав би. Марк і доктор Ґудгепс сиділи по обидва боки від мене; старий усе ще прикладав хустинку до носа, а Марк дивився поперед себе, занурений у роздуми. Я штовхнув його.

— Чи буде Еліс сьогодні вранці в лазареті? — прошепотів я.

— Думаю, що так.

— Добре. — Я обернувся до Ґудгепса. — І я хотів би, щоб ви також туди навідалися перед від’їздом.

Він кинув на мене ображений погляд. Я знову занурився в службу. Наспіви то стихали, то гучнішали, і нарешті розчинились у тиші. Монахи вийшли з хору, а служник, який працював у церкві, поспіхом підійшов і взяв кришку труни. Я востаннє глянув на суворе обличчя Синґлтона і раптом пригадав його в суді, палкі промови і жваву жестикуляцію, його пристрасть до суперечок. Потім кришку загвинтили, а його обличчя назавжди втонуло в темряві. З’явилися пріор і коренастий монах середнього віку, і ми з Марком нахилилися разом із ними до труни. Щойно ми підняли її, і я відчув, як усередині щось ворухнулося. Марк обернувся до мене, очі широко розплющені.

— Голова, — прошепотів я. — Вона зісковзнула.

Ми винесли труну з жахливим відчуттям, що голова і шматок дерева катуляються всередині, а монахи йшли слідом у довгій процесії. Біля виходу я побачив брата Ґабріеля, який стояв над труною новіція Велплея і палко молився. Коли ми проходили повз нього, він подивився на нас із відчаєм в очах.

Ми пішли по снігу, з відгомоном дзвону у вухах, до мирського кладовища, де була викопана могила, бура земля серед білого простору. Я глянув на пріора Мортимуса, що стояв поруч; його суворе обличчя було незвично задумливим.

Служки чекали з лопатами; вони підняли труну й опустили в могилу. Сірого ранку тихо падав сніг, припорошуючи розриту землю, а тим часом прочитали останні молитви, і труну окропили святою водою. Коли об труну вдарили перші грудки землі, монахи розвернулися і мовчки попрямували до церкви. Я пішов слідом за ними, а пріор крокував поруч.

— Не можуть довго перебувати на холоді. Якби вони несли варту, як я колись у зимову пору… — він похитав головою.

— Справді? — запитав я зацікавлено. — Ви були солдатом?

— Я вам здаюся достатньо грубим? Ні, комісаре Шардлейку, колись я служив констеблем у Тонбриджі. Допомагав шерифу заарештовувати порушників, шукати злодіїв зимовими ночами. А вдень працював шкільним учителем. Вас дивує, що я освічений?

Я схилив голову.

— Трохи, але тільки тому, що ви культивуєте в собі грубі манери.

— Я їх не культивую, а з ними народився. — Він сардонічно посміхнувся. — Я із Шотландії; у нас немає вашої англійської врівноваженості. У нас мало що є, крім войовничості, не в тому прикордонному краї, з якого я родом. Життя там — битва, лорди постійно влаштовують набіги, воюють між собою і з вами, англійцями.

— Що привело вас до Англії?

— Моїх батьків убили, коли я був дитиною. Нашу ферму розграбував… о, інший шотландський лорд, а не англійці.

— Мені шкода.

— Я тоді вчився в абатстві Келсо. Хотів поїхати якнайдалі звідти, і батьки заплатили за те, щоб я навчався в англійській школі. Я всім зобов’язаний Церкві. — Його насмішкуваті очі нараз стали серйозними. — Релігійні ордени стоять між світом і кривавим хаосом, комісаре.

«Ще один біженець, — подумав я, — ще один бенефіціар міжнародної спільноти брата Ґая».

— Що змусило вас прийняти духовний сан?

— Я втомився від світу, комісаре, від того, якими є люди. Діти, які постійно б’ються і пропускають уроки, якщо їх добре не відшмагати. Злочинці, яких я допоміг схопити, дурні жадібні чоловіки. І за кожним засудженим і повішеним чекає ще з десяток злочинців. Ах, людина — грішна істота, далека від благодаті, і її важче тримати в шорах, ніж зграю собак. Але принаймні в монастирі можна дотримуватися Божої дисципліни.

— І це ваше покликання на землі? Підтримувати дисципліну серед людей?

— А хіба не ваше? І вас не обурює вбивство цієї людини? Хіба ви тут не для того, щоб знайти і покарати вбивцю?

— Смерть комісара обурила вас?

Він зупинився і повернувся обличчям до мене.

— Це ще один крок до хаосу. Ви вважаєте мене жорстким, але повірте мені, що вплив Диявола далекосяжний, і навіть Церкві потрібні такі люди, як я, щоб тримати його на відстані. Так само, як закони короля намагаються підтримувати порядок у світі мирян.

— А якщо закони світу і Церкви суперечать одні одним? — запитав я. — Як це було в останні роки?

— Тоді, комісаре Шардлейку, я молитимуся, щоб знайшлося якесь рішення і щоб Церква, і король знову змогли працювати в злагоді, бо, воюючи, вони притягують Диявола.

— Тоді нехай Церква не оскаржує волю короля. Ну, мушу повертатися в лазарет. Я вас тут залишу, а ви повертайтеся до церкви. На похорон бідолашного новіція Велплея, — багатозначно додав я.

Він глянув мені в очі.

— Я молитимуся, щоб цього хлопця Бог прийняв на небо в потрібний час. Хоч яким грішником він був.

Обернувшись, крізь снігопад я почав вдивлятися туди, де шкандибає Ґудгепс; Марк вів його попід руку. Я задумався, чи спробує він піти до міста, утекти.

У лазареті Еліс усе ще доглядала старого монаха при смерті. Він знову повернувся до тями, і вона обережно годувала його з ложечки рідкою кашею. За тим доглядом старого на її обличчі з’явилася невідома раніше м’якість, лагідність. Я попросив її провести нас до невеличкої кухні лазарету. Там залишив їх, а сам пішов по книгу, яку напередодні дав мені скарбник. Усі вичікувально дивилися на мене, коли я підняв її.

— За словами скарбника, це та книга, яку бідолашний Синґлтон отримав перед смертю. А тепер, докторе Ґудгепсе й Еліс Ф’ютерер, я хочу, щоб ви обоє глянули на неї і сказали, чи бачили її раніше. Ви зауважите, що на палітурці є велика пляма від червоного вина. У церкві мені спало на думку, що ті, хто бачив книгу, мусять пам’ятати про неї.

Ґудгепс узяв бухгалтерську книгу і покрутив її в руках.

— Пригадую, що комісар читав книгу в синій палітурці. Можливо, це була вона. Я не знаю, не пам’ятаю.

— З вашого дозволу.

Еліс нахилилась і взяла книгу.

Вона уважно роздивилася палітурку, оглянула з усіх боків, а тоді рішуче сказала:

— Це не та книга.

Моє серце забилося швидше.

— Ви впевнені?

— На книзі, яку брат Едвіг передав комісару, не було плями. Я зауважила б; скарбник любить, щоб усе було чисте й охайне.

— Чи ви присягнули б у суді, що сказали правду?

— Так, сер.

Вона говорила тихо і серйозно.

— Тепер я можу бути впевнений, що скарбник дав мені фальшиві покази. — Я повільно кивнув. — Дуже добре. Еліс, ще раз вам дякую. Ви усі — тримайте нашу розмову в таємниці.

— Мене тут не буде, — самовпевнено сказав Ґудгепс.

Я визирнув у вікно. Сніг перестав падати.

— Так, докторе Ґудгепсе, я думаю, що вам уже слід вирушати в дорогу. Марку, можливо, ти міг би провести лікаря до міста?

Обличчя старого просвітліло.

— Дякую вам, сер. Рука, на яку можна спертися, — це добре. Мої речі в будинку настоятеля. А кінь мій тут. Якби вдалося його повернути до Лондона, коли випогодиться…

— Так-так. Але, Марку, повертайся якомога швидше. Ми матимемо що робити після твого приїзду.

Він допоміг старому підвестися на ноги.

— До побачення, комісаре, — сказав Ґудгепс. — Сподіваюся, з вами все буде гаразд у цьому небезпечному місці.

І з цим бадьорим побажанням він покинув нас. Я повернувся до своєї кімнати і сховав книгу під подушку. Я був задоволений. Справа зрушила з місця. Я хотів дослідити церкву, а потім — ставок, і задумався, скільки часу знадобиться Марку, щоб дістатися до Скарнсі й повернутися назад. Самому — трохи більше ніж годину, але зі старим… я дорікнув собі за м’яку згоду, проте думка про Ґудгепса, який спотикається через кучугури зі своїми торбами, не була приємною.

Я вирішив навідатися до коней; кілька днів вони стояли в приміщенні. Тож вийшов на вулицю і попрямував до конюшні. Конюх, який підмітав долівку, запевнив мене, що з тваринами все гаразд. Справді, і Канцлер, і Рудоногий Марка мали добрий вигляд і були раді бачити мене, стільки часу простоявши в конюшні. Я погладив довгу білу голову Канцлера.

— Ти вийшов би на прогулянку, старий коню? — тихо спитав я. — Краще тут понудьгувати, аніж блукати на вулиці. Є речі гірші за стояння в стійлі.

Конюх пройшов повз, кинувши на мене дивний погляд.

— Ви хіба не розмовляєте зі своїми кіньми? — запитав я.

Він пробурмотів щось незрозуміле і продовжив замітати.

Я попрощався з кіньми і повільно пішов до лазарету. У дворі побачив, що від снігу розчистили одну ділянку. На розчищеній землі були позначені квадрати різного розміру, а пів дюжини монахів грали в гру, яка передбачала складні кроки після кидання кубика. Баґґе стояв і дивився, спершись на лопату. Побачивши мене, монахи зупинилися і відступили вбік, але я махнув, щоб вони продовжували. Я впізнав гру з Лічфілда, вигадливу комбінацію підскоків і кидання кубика, у яку грали в усіх бенедиктинських монастирях.

Доки я стояв, спостерігаючи за гравцями, з’явився брат Септимус, товстий недоумкуватий монах, якому брат Ґай дорікав за переїдання. Шкутильгаючи і важко дихаючи, від пробирався по снігу.

— Приєднуйся до нас, Септимусе, — закликав один із монахів.

Усі засміялися.

— О ні… не можу, я впаду.

— Ходімо, ми граємо за простими правилами. Не складно навіть для таких, як ти.

— О ні… ні.

Один із монахів схопив його за руку і потягнув, незважаючи на протести, на середину розчищеної ділянки, а сам уже відступив убік. Усі шкірили зуби, навіть Баґґе. Але майже відразу Септимус послизнувся на клаптику льоду і впав, зі стогоном гепнувшись на спину. Решта монахів вибухнула реготом.

— Допоможіть мені підвестися, — завив брат Септимус.

— Він як мокриця на спині! Гей, мокрице, вставай!

— Закидайте його сніжками! — закликав хтось.

— Це його підніме!

Монахи почали кидати сніжками в бідолашного, який через свою вагу і неміч не міг підвестися. Він закричав, коли сніжки посипалися на нього, крутився і катулявся, мов та черепаха, яку викинуло на берег.

— Стоп! — заверещав він. — Браття, благаю вас, перестаньте!

Вони далі закидували його сніжками і сипали насмішками.

Це не був добродушний жарт, свідком якого я став напередодні ввечері. Я думав, чи втрутитися, коли крізь шум почувся гучний голос.

— Брати! Припиніть негайно!

Монахи повідкидали свої сніжки, побачивши високу постать брата Ґабріеля, який підійшов, сердито насуплений.

— Чи це християнське братство? Вам має бути соромно за себе! Підійміть його!

Двоє молодших монахів поспішно допомогли задиханому Септимусу підвестися.

— До церкви! Усі! Заутреня за десять хвилин!

Ключар трохи здригнувся, помітивши мене серед спостерігачів. Він підійшов до мене, коли брати розійшлися.

— Мені прикро, комісаре. Іноді монахи бувають схожими на неслухняних школярів.

— Це я бачу. — Я згадав свою розмову з братом Ґаєм. — Немає християнського братерства в такій виставі.

Я подивився на Ґабріеля новими очима, усвідомивши, що він не даремно був старшим чиновником; коли виникала потреба, він виявляв владність і моральну силу. Доки я дивився, суворість зникла з його обличчя, змінившись на сум.

— У цьому світі, здається, є універсальне правило, що люди завжди шукатимуть жертв і цапів відбувайлів, хіба не так? Особливо в моменти труднощів і напруги. Як я вже казав, сер, навіть монахи не застраховані від підступів Диявола. — Він швидко вклонився і пішов за братами до церкви.

Я продовжив свій шлях до лазарету, знову пройшовши через передпокій у внутрішній коридор. Я відчув голод і зупинився на кухні, щоб узяти яблуко з тареля. Цієї миті дещо привернуло мою увагу. Великий сплеск багрянцю на білому снігу. Я підійшов до вікна. Тоді мої ноги мало не підкосилися.

У саду обличчям донизу лежала Еліс, а біля неї — розбитий горщик. Вона лежала в озері крові, яке навіть зараз парувало над снігом.

Розділ дев’ятнадцятий

Я голосно застогнав і затиснув собі рот кулаком. Саймон Велплей помер через розмову зі мною. Невже Еліс також? Я вибіг на вулицю, відчайдушно молячись, щоб сталося диво, — хоч не вірив у дива, — і те, що побачив, виявилося неправдою.

Вона лежала ниць біля доріжки, розкинувши руки. Навколо неї було стільки крові, що на якусь нудотну мить я подумав, що їй відрубали голову, як Синґлтону. Я змусив себе придивитися; Еліс була неушкоджена. Я переступив через уламки горщика й опустився біля неї на коліна. Нерішуче намацав пульс на її шиї й полегшено скрикнув, коли відчув сильний ритм. Від мого дотику вона ворухнулась і застогнала. Її очі розплющилися, дивовижно блакитні на закривавленому обличчі.

— Еліс! О, хвала Богу, ви живі. Він зробив диво!

Я потягнувся і пригорнув її до себе, задихаючись з радості, відчуваючи її живе тепло, биття її серця, навіть коли залізний присмак крові наповнював мої ніздрі.

Її руки вперлися в мої груди.

— Сер, що це таке, ні…

Я відпустив її, і вона мляво сіла.

— Пробачте мені, Еліс, — сказав я, розгублений. — Яке полегшення. Я думав, що ви мертва. Проте лежіть спокійно, вам дуже боляче? Де ви поранені?

Вона глянула на свою забарвлену багрянцем сукню, якусь мить здивовано вирячившись, а потім схопилася рукою за голову. Обличчя її проясніло, і, на мій подив, вона засміялася.

— Мені не боляче, сер, я лише приголомшена. Я послизнулася на снігу і впала.

— Але…

— Я несла глечик із кров’ю. Ви пам’ятаєте, від кровопускання монахів. Це не моя кров.

— Ох!

Я притулився до стіни лазарету, на радощах мало не запаморочилося в голові.

— Ми хотіли розлити кров у саду. Тримали в теплі, але брат Ґай сказав почекати, коли зійде сніг. Я несла її до комори.

— Так. Так, розумію. — Я сумно засміявся. — Сам себе обдурив. — Я опустив погляд на свій заляпаний кров’ю дублет. — І зіпсував свій одяг.

— Його почистять, сер.

— Мені шкода, що я… ах… отак схопив вас. Я не хотів вам зашкодити.

— Я розумію, сер, — сказала вона зніяковіло. — Пробачте, що налякала вас. Я ще ніколи не послизалася, але ці стежки від снігу замерзли і перетворилися на лід. Дякую за вашу турботу.

Еліс опустила голову. Я побачив, що вона напружилася, і, розчарований, зрозумів, що мої обійми були небажаними.

— Ходімо, — сказав я. — Вам треба зайти в приміщення, полежати трохи після падіння. У вас паморочиться в голові?

— Ні, зі мною все гаразд. — Вона не взяла моєї простягнутої руки. — Гадаю, нам обом треба переодягнутися.

Еліс встала, обтрушуючи кривавий сніг, і я провів її до будинку. Вона пішла на кухню, а я повернувся до своєї кімнати. Там переодягнувся в другий комплект одягу, який узяв зі собою, а закривавлений кинув на підлогу. Сів на ліжко і почав чекати Марка. Я міг сходити до Еліс і попросити, щоб вона віднесла мій одяг пралям, проте збентежено зволікав.

Здавалося, прочекав довго. А потім почув, як здалеку знову долинає похоронний дзвін; тепер заупокійна служба за Саймоном Велплеєм закінчилася, і його теж опускали в землю. Я прокляв себе за те, що не дозволив Ґудгепсу самому йти до міста. Хотів піти до рибного ставка, але потім запланував зустрітися з братом Едвігом.

Я почув голоси. Насупившись, відчинив двері. Приглушений шум із кухні, інтонації Марка й Еліс. Я пішов по коридору.

Сукня Еліс лежала на пральній дошці, видно було, що вона її прала. Еліс була одягнена лише в білу сорочку, і вони з Марком тримали одне одного в обіймах. Однак вони не сміялися, її обличчя на його шиї було сповнене смутку, а Марк теж мав серйозний вигляд, ніби радше втішав її, ніж обіймав. Вони побачили мене і, злякавшись, відскочили. Я помітив, як колихнулися під сорочкою її повні, пружні груди, а під тканиною випиналися тверді соски. І відвернув погляд.

— Марку Поеру, — сказав я різко, — я просив вас поквапитись. У нас є робота.

Він почервонів.

— Вибачте, сер… я…

— А ви, Еліс, називаєте це скромністю?

— У мене тільки одна чиста сукня, сер. — Її тон був рішучим. — Це єдине місце, де я можу її випрати.

— Тоді вам слід було зачинити двері від непроханих гостей. Марку, ходімо.

Я схилив голову, і він пішов слідом за мною. У нашій кімнаті я став обличчям до нього.

— Я ж казав тобі не фліртувати. Ти, очевидно, спілкувався з нею більше, ніж я думав!

— Останні кілька днів ми розмовляли за кожної нагоди. — Він різко відказав мені. — Я знав, що ви не схвалите, але не можу наказати своєму серцю.

— Як не міг із фрейліною королеви. Це закінчиться так само?

Марк почервонів.

— Це зовсім інше, — вибухнув він. — Мої почуття до леді Ф’ютерер благородні! Нічого такого я ще не відчував до жодної жінки. Ви можете сміятися, але це правда. Ми не зробили нічого гріховного, нічого, крім обіймів і поцілунків, як ви бачили. Вона була засмучена після того, як упала в сніг.

— Леді Ф’ютерер? Ти забуваєш, що Еліс не леді, вона — служниця.

— Це не завадило вам її обійняти, коли вона впала в сніг. Я бачив, як ви дивилися на неї, сер. Ви також нею милуєтеся! — він ступив крок до мене, обличчя раптом розлючене. — Ви ревнуєте!

— Божа смерть! — вигукнув я. — Я надто м’яко до тебе ставився. А мав би тебе зараз вигнати, відправити твого спритного члена до Лічфілда, — і подивимось, чи знайдеш собі роботу орача!

Він нічого не сказав. Я змусив себе говорити спокійно.

— Отже, ти вважаєш мене бідним калікою, та ще й ревнивим. Так, Еліс — прекрасна дівчина, я цього не заперечую. Проте в нас тут серйозні справи. Що подумає лорд Кромвель, якщо довідається про твоє залицяння до служниць, га?

— У житті є щось більше за лорда Кромвеля, — пробурмотів він.

— Справді? Розкажеш це йому? І це ще не все. Що б ти зробив, забрав би Еліс із собою до Лондона? Ти кажеш, що не хочеш повертатися до Палати, але чи статус слуги — це все, чого ти прагнеш?

— Ні. — Він завагався, опустивши очі.

— Ну?

— Я подумав, що ви візьмете мене своїм помічником, сер, вашим писарем. Я допомагаю вам у роботі, ви сказали, що в мене добре виходить…

— Писарем? — повторив я здивовано. — Дрібним писарем адвоката? Чи це вершина твоїх амбіцій?

— Зараз невдалий час для прохань, знаю, — сказав він похмуро.

— Божа кров, будь-який час буде невдалим для такого прохання! Ти соромиш мене перед своїм батьком і себе соромиш, бо не маєш гідних амбіцій. Ні, Марку, я не хочу, щоб ти був моїм писарем.

Він заговорив із раптовим запалом.

— Для того, хто завжди говорить про добробут бідних і побудову християнського братерства, у вас несхвальна думка про простих людей!

— У суспільстві мають бути різні верстви. Не всі мають однакове становище, іншого Бог ніколи не приписував.

— Тут абат погодився б із вами. І так само суддя Копінґер.

— Божа смерть, ти зайшов задалеко! — крикнув я.

Він мовчки втупився в мене, сховавши лють за маскою байдужості. Я помахав на нього пальцем.

— Слухай мене. Я здобув певну довіру брата Ґая. Він розповів мені, що сталося із Саймоном Велплеєм. Думаєш, він повівся б так само, якби він, а не я, застав отаку сцену, як зараз? Тепер, коли ця дівчина під його захистом? Ну?

Він далі мовчав.

— Більше ніяких загравань з Еліс. Зрозуміло? Ніколи. І закликаю тебе ретельніше подумати про своє майбутнє.

— Так, сер, — пробурмотів він холодно.

Мені кортіло вдарити його безвиразне обличчя.

— Бери свій плащ. Підемо досліджувати цей ставок. На зворотному шляху можемо оглянути каплиці.

— Це як шукати голку в копиці сіна, — похмуро сказав Марк. — Речі можна заховати будь-де.

— Це забере близько години. Ходімо. І ліпше приготуй свою плоть до холодної води, — додав я злобливо. — Буде набагато холодніша, ніж обійми тієї дівчини.

Ми пробиралися мовчки.

Я палав від гніву: злий через бездумність і зухвалість Марка, а також на себе самого, бо те, що він сказав про мої ревнощі, було правдою. Побачити, як він обіймає Еліс, тоді як від мене вона відсахнулася, — це обпекло мене до глибини серця. Я скоса глянув на нього. Спочатку з Джеромом, тепер з Еліс. Як цей упертий хлопець, який в усьому собі потурає, завжди змушує мене почуватися неправим?

Коли ми проходили повз церкву, монахи знову рушили до неї подвійною шеренгою. Саймона поховали на монашому кладовищі, а тепер, очевидно, збиралися провести ще одну службу за упокій його душі, хоча для Синґлтона її не було. Я з гіркотою подумав, що Саймон був би вдячний за десяту частину якостей і можливостей, якими Бог обдарував Марка. Останній із братів увійшов досередини, двері зачинились, і ми пройшли повз флігелі до мирського кладовища.

Марк раптом зупинився.

— Гляньте туди, — сказав він. — Хіба не дивно.

Він указав на могилу Синґлтона. Брунатна земля на ній виднілася на тлі снігу. Свіжий снігопад ще раз присипав усе навколо, але не могилу.

Ми пройшли до неї, і я вигукнув з огидою. Могила була вкрита в’язкою рідиною, що виблискувала на зимовому сонці. Я нахилився, обережно торкнувся її і підніс палець до носа. Тоді сердито пирхнув.

— Мило! Хтось облив могилу милом. Щоб не росла трава. Воно розтопило сніг.

— Але чому?

— Хіба ти не чув історії про те, що на могилах грішників не росте трава? Коли я був дитиною, за дітовбивство повісили жінку. Сім’я її чоловіка прокрадалася й обливала могилу милом, щоб нічого не росло. Зловмисні пустощі.

— Хто це зробив?

— Звідки я знаю? — відрізав я. — Заради Бога, сьогодні попрошу абата Фабіана привести сюди багатьох монахів, щоб очистили могилу під моїм наглядом… ні, під твоїм, більшим приниженням буде робити це під твоїм. — Я розлючено відвернувся.

Ми потягнулися далі, перетнули кладовище, а потім — сад, тепер майже на фут засипаний снігом. Бліді сонячні промені відбивалися від річечки і вкритого льодом рибного ставка.

Я протиснувся крізь замерзлий очерет. Тепер лід був товщий, по краях ставка притрушений снігом. Проте, нахилившись і сильно примружившись, я все ще міг розгледіти щось, що ледь помітно виблискувало посередині ставка.

— Марку, бачиш он ту купу розсипаного каміння, під залатаною стіною. Принеси сюди великий камінь і розбий лід.

Він зітхнув, але під моїм суворим поглядом пішов і приніс великий шмат вапняку. Я відступив, коли він підняв камінь над головою і кинув у середину ставка. Почувся приголомшливий гуркіт, дещо приємний для слуху, хоча я здригнувся, коли в повітря злетіли бризки води і шматочки льоду. Я почекав, коли вода стишиться, тоді обережно підійшов до краю, знову опустився на коліна і зазирнув у глибину. Потривожена риба металася врізнобіч.

— Тепер… так, ось там, бачиш це? Жовтий відблиск?

— Думаю, так, — погодився Марк.

— Там щось є. Спробувати це витягнути? Якщо я візьму ваш ціпок, а ви триматимете мою другу руку, то, потягнувшись, зможу це дістати.

Я похитав головою.

— Ні. Я хочу, щоб ти заліз туди.

Його обличчя спохмурніло.

— Вода майже льодяна.

— Убивця Синґлтона міг туди кинути і свій закривавлений одяг. Ну ж бо, тут не глибше ніж два-три фути. Переживеш.

На мить я подумав, що Марк відмовиться, проте він стиснув губи і нахилився, щоб зняти плащ, калоші й нарешті черевики. Ці дорогі шкіряні черевики не стануть кращими, коли намокнуть. Він постояв якусь мить на березі, тремтячи, його міцні голі ноги й ступні майже білі, як сніг. Потім зробив глибокий вдих і побрів у воду, голосно скрикнувши від холоду.

Я очікував, що вода досягне його стегон, але він зробив не більше ніж кілька кроків, як із криком провалився по груди. Навколо нього лопалися великі бульбашки смердючого газу, який тхнув так мерзенно, що я мимоволі відступив. Марк стояв там, задихаючись, доки брудне повітря розвіялося.

— Тут добрий фут болота… фу… — ахнув він.

— Так, — сказав я. — Звичайно. Мул зі струмка спадає на дно. Бачиш що-небудь? Можеш дотягнутися?

Він кинув на мене спустошливий погляд, потім зі стогоном нахилився, рука зникла під водою. І почав шукати по дну.

— Так… щось… гостре… — його рука знову виринула.

Він тримав великий меч, із позолоченою рукояткою. Моє серце забилося, коли він кинув його на берег.

— Прекрасно! — видихнув я. — Тепер… знову… більше нічого там немає?

Він знову зігнувся, усе його плече зникло під поверхнею, і повільні брижі розходилися до крижаного краю.

— Ісусе, як холодно. Чекайте… так… є щось… м’яке… думаю, тканина.

— Одяг убивці! — видихнув я.

Він піднявся, тягнучи щось із дна, потім із криком, утративши рівновагу, занурився під воду, а цієї миті інше тіло виринуло на поверхню. Я хапнув ротом повітря, побачивши людську фігуру, вбрану в мокре шмаття. Верхня частина тіла, з волоссям, що розлетілося довкола голови, на мить немов зависла в повітрі, а потім плюхнулася в очерет.

Голова Марка знову виринула. Він завив від шоку і страху, в паніці гребучи до берега. Вибравшись із води, він упав на сніг, а коли побачив тіло в очереті, його рот широко розкрився і очі полізли на лоба, як і в мене. Труп жінки, сірий і напівзогнилий, закутаний у шмаття, що колись було сукнею служниці. Очні западини були порожні; безгубий рот натягнутий на сірі стиснуті зуби. Волосся, мов щурячі хвости, прилипло до обличчя.

Марк підвівся на ноги, тремтячи. Він перехрестився, знову і знову, промовляючи молитву.

— Deus salve nos, deus salve nos, mater Christi salve nos…

— Усе гаразд, — сказав я м’яко, мій гнів ущух. — Усе гаразд.

Я поклав руку йому на плече; він тремтів, мов осиновий листок.

— Мабуть, вона лежала під намулом. Гази накопичились, а ти їх розворушив. Тобі нічого не загрожує, бідолашне створіння нам не зашкодить. — Але мій голос зірвався, коли я глянув на те жахливе тіло, що там лежало. — Іди сюди, бо застудишся. Взувай черевики.

Він так і зробив, і ця дія, здавалося, трохи заспокоїла його. Я побачив, як щось іще піднялося на поверхню і плаває; великий чорний шматок тканини, роздутий зсередини газом. Я потягнувся своїм ціпком, боячись, що там друге тіло, однак це був лише габіт. Тож витягнув його на берег. Темні плями на тканині могли бути слідами застиглої крові. Я раптом згадав жирного коропа, якого ми їли на першу вечерю тут, і здригнувся.

Марк усе ще із жахом витріщався на тіло.

— Хто це? — спитав він тремтячим голосом.

Я зробив глибокий вдих.

— Припускаю, що це останки Орфан Стоунґарден. — Я подивився на жахливу голову, на сіру шкіру, що обтягувала череп. «Миле, ніжне личко, — казала добродійка Стамп. — Одне з найгарніших облич, яке я бачила в житті». Ось що мав на увазі Саймон Велплей, коли попереджав жінку про небезпеку. Він знав.

— Отже, тепер у нас три смерті.

— Молю Бога, щоб це була остання.

Я змусив себе підняти монаший габіт. Перевернув його і зупинив погляд на маленькій арфі, вишитій на тканині. Я бачив її раніше; це був офіційний знак ключара. Мій рот розтулився з подиву.

— Це знак брата Ґабріеля, — ахнув я.

Розділ двадцятий

Я наказав Марку побігти і привести абата, якнайшвидше, щоб зігрітися. Я подивився, як він чвалає крізь сніг, а тоді повернувся до ставка. Бульбашки все ще піднімалися з намулу, збурюючи поверхню. Мені було цікаво, чи там, унизу, була реліквія і, можливо, чаші, які мала б украсти бідолашна дівчина.

Тож змусив себе підійти до потопельниці. На її шиї висів тонкий срібний ланцюжок, і, хвилину повагавшись, я нагнувся і взяв його, легко розірвавши ланки пальцями. На ланцюжку був крихітний медальйон із грубою фігуркою чоловіка, що несе вантаж на спині. Я засунув його в кишеню і підняв меч. Це була дорога зброя, меч джентльмена. На лезі був витиснутий знак виробника «JS.1507», над зображенням квадратної будівлі з чотирма стрілчастими вежами.

Я пішов і сів на купу щебеню під стіною. Напружений від шоку, сидів і дивився на згорток в очереті. Через цей труп і холод мої пальці на руках і ногах невдовзі задубіли, тож я підвівся, почав розмахувати руками і тупати ногами, щоб відновити кровообіг.

Сніг скрипів під моїми чобітьми, доки я ходив туди-сюди і розмірковував, що означають ці відкриття. Я почав помічати закономірність, факти розкладалися у моїй голові по полицях. Невдовзі почув голоси з саду і побачив, що Марк поспішає назад у супроводі двох постатей у чорному — абата і пріора. Пріор Мортимус ніс велике покривало. Абат Фабіан зупинився і витріщився на труп на березі, на обличчі застиг переляк. Він умить перехрестився і пробурмотів молитву. Пріор підійшов до тіла, скривившись від огиди. Його погляд зупинився на мечі, якого я поклав на берег.

— Чи жінку вбили оцим? — видихнув він.

— Я так не думаю. Тіло збереглося під мулом; схоже, воно довший час там лежало. Але вважаю, що це меч, яким убили Синґлтона. Цим ставком користувалися як схованкою не один раз.

— Чий це труп? — у голосі абата вчувалася нотка паніки.

Я глянув на нього спокійним поглядом.

— Мені сказали, що два роки тому зникла колишня помічниця у лазареті. Дівчина на ім’я Орфан Стоунґарден.

Пріор ще раз глянув на труп.

— Ні, — почув я тихий голос, у якому чувся гнів, а також смуток, недовіра. — Але… вона втекла, — сказав він. — Вона була злодійкою…

Ми озирнулися, почувши, що підходять ще люди. Четверо слуг несли ноші. Абат кивнув пріору Мортимусу, і той накинув покривало на тіло. Абат нахилився до мене.

— У монастирі зчинився шум і крик. Люди бачили, як помічник Поер прибіг до мого будинку. Він сказав мені, що ви знайшли тіло, і я попросив слуг принести ноші, щоб забрати його. Але… будь ласка… чи можна його прикрити, ми просто скажемо, що хтось втопився у ставку, а не що це жінка…

— Поки що, — погодився я. І загорнув меч у мокрий габіт. Підійшовши ближче, служки відсахнулися і перехрестилися. — Марку, допоможи їм, — сказав я.

Я помітив, що під плащем він змінив свій мокрий одяг на синю сорочку служки. Марк допоміг їм покласти накритий покривалом труп на ноші й підняв його; тіло здавалося легким, як папірчик.

— Віднеси ноші в лазарет, — сказав я.

Ми рушили вслід за служками. Раз чи двічі я глянув на пріора Мортимуса, і він відвів погляд. Каламутна вода скрапувала з тіла, залишаючи слід на снігу.

Зібрався натовп, монахи й служки гуділи в саду, як бджолиний рій. Пріор сердито гукнув їм повернутися до своїх справ, і вони розійшлися, озираючись на накриті покривалом ноші. Брат Ґай підійшов до нас.

— Хто це? Кажуть, хтось утопився у ставку.

Я повернувся до носильників.

— Віднесіть труп у лазарет, на огляд братові Ґаю. Марк, іди з ними. І візьми це, поклади в нашій кімнаті.

Я передав йому промоклий габіт.

— Я мушу щось повідомити братам, — сказав пріор.

— Тільки те, що у ставку знайшли тіло. Тепер, превелебний абате, я хочу поговорити з вами. — Я кивнув у бік його будинку.

Він знову втупився в мене поглядом через письмовий стіл, усе ще заставлений паперами і з печаткою абатства, що лежала на грудці червоного воску. За кілька днів його обличчя, здавалося, постаріло на десятиліття, виразний рум’янець на щоках змінився на сірий виснажений страх.

Я поклав меч на стіл. Він глянув на нього з відразою. Я поклав поруч маленький срібний ланцюжок і тицьнув на нього.

— Впізнаєте його, мілорде?

Він нахилився і придивився до ланцюжка.

— Ні, ніколи не бачив. Чи він був на…

— На тілі. Так. А меч бачили?

Він похитав головою.

— Ми не маємо часу на гарні манери.

— Я не питатиму вас, чи впізнаєте в цьому тілі Орфан Стоунґарден, його неможливо впізнати. Мені доведеться перевірити, чи впізнає кулон добродійка Стамп.

Він із жахом глянув на мене.

— Наглядачка притулку? Чи потрібно її залучати до розслідування? Вона неприхильна до нас.

Я знизав плечима.

— І матиме ще менше, якщо виявиться, що її підопічну вбили і кинули у ваш ставок. Вона казала мені, що дівчина почувалася нещасною, коли працювала у вас. Що ви можете про це розповісти?

Замість відповіді абат затулив голову руками. Я думав, що він почне ридати, та за мить він подивився на мене.

— Недобре молодим дівчатам працювати в монастирях. Тут я згоден із лордом Кромвелем. Але тоді брат Александр був лікарем у лазареті, він старів і потребував допомоги. Коли дівчину прислали, він захотів узяти її до себе.

— Можливо, йому сподобалася її врода. Я чув, що вона була гарненькою.

Він закашляв.

— Не брат Александр. Насправді я вважав, що це безпечніше, ніж мати помічником хлопця. Це було за часів до візитацій, коли… е…

— Розумію. Коли хлопцеві, можливо, доводилося б оберігати свою дупу. Але брат Ґай уже був лікарем у лазареті, коли вона зникла?

— Так. У візитації єпископа згадано ім’я брата Александра. Це його зламало, невдовзі він помер від нападу. Тоді на його місце прийшов брат Ґай.

— Так хто ж тоді чіплявся до дівчини? Я впевнений, що таке було.

Він похитав головою.

— Комісаре, гарна дівчина біля монастиря — завжди спокуса. Жінки спокушають чоловіків, як Адам спокушав Єву. Монахи — лише люди…

— З того, що я чув, вона не спокушала, але до неї чіплялися і надокучали їй. Тому знову запитую: що ви знаєте?

Його плечі опустилися.

— Були скарги від брата Александра. Кажуть, що молодий монах, на ім’я брат Люк, який працює в пральні… чіплявся до неї.

— Ви маєте на увазі, що він узяв її силоміць?

— Hi-ні-ні. Аж так далеко не зайшло. Я розмовляв із братом Люком, заборонив йому наближатися до неї. Та він знову її потривожив, і я сказав йому, що якщо він не перестане, то вижену його.

— А інші? Можливо, монахи-старійшини?

Він глянув на мене переляканими очима.

— Були скарги на брата Едвіга та пріора Мортимуса. Вони… вони робили непристойні пропозиції, а брат Едвіг — наполегливо. І я… я знову попередив їх.

— Брата Едвіга?

— Так.

— До ваших попереджень дослухалися?

— Я абат, сер, — сказав він із відтінком своєї давньої помпезності. Він завагався. — Чи дівчина не могла сама втопитися, якщо була… у розпачі?

— Оповідали, що вона вкрала дві золоті чаші й утекла.

— Ми так подумали, коли чаші зникли з церкви тоді, коли вона пішла. Та… хіба вона не могла покаятися в скоєному, викинути їх у ставок, а сама — втопитися?

— Я наказую осушити ставок, але навіть якщо ці чаші знайдуться, це нічого не доведе. Убивця міг узяти їх і викинути у ставок, щоби збити слідство зі сліду. Цю справу треба старанно розслідувати, мілорде. Для цього може знадобитися участь цивільної влади. Судді Копінґера.

Він схилив голову і кілька хвилин посидів мовчки.

— Усе скінчилося, чи не так? — сказав він раптом приглушеним голосом.

— Що ви хочете цим сказати?

— Наше життя отут. Монаше життя в Англії. Я обманював себе, чи не так? Закони нас не врятують. Навіть якщо вбивця комісара Синґлтона виявиться кимось із мирян.

Я не відповів йому. Він узяв зі столу папір, його рука злегка тремтіла.

— Раніше я ще раз переглянув проект документа про капітуляцію, який мені надав комісар Синґлтон. — Він зачитав: — «Ми глибоко переконані, що спосіб життя, який ми та інші представники нашої претензійної релігії сповідували й практикували впродовж багатьох років, переважно полягають у безглуздих церемоніях і в певних конституціях римських та інших іноземних володарів». Спочатку я думав, що лорд Кромвель хоче забрати наші землі й багатства, що цей перехід був лише винагородою для реформаторів. — Він підвів на мене очі. — Але після того, що я почув із Льюїса… це стандартне положення, чи не так? Усі монастирі мають бути закриті. І потім настане кінець Скарнсі.

— Троє людей загинули найжахливішою смертю, — сказав я, — але, здається, вас турбує тільки власне виживання.

Він здавався спантеличеним.

— Троє? Ні, сер, двоє. По-перше, якщо дівчина вбила себе…

— Брат Ґай вважає, що Саймона Велплея отруїли.

Він насупився.

— У такому разі він мав повідомити мені. Як абатові.

— Я попросив його поки що тримати це в таємниці.

Абат витріщився на мене. Коли він знову заговорив, голос його звучав майже пошепки.

— Вам треба було бачити цей монастир п’ять років тому, до розлучення короля. Усе впорядковане і безпечне. Молитва і побожність, літній розклад, потім — зимовий, незмінний, віковий. Бенедиктинці подарували мені таке життя, якого я ніколи не міг мати в миру; син суднового купця, що піднявся до абата.

Його обличчям промайнула сумна усмішка.

— Я оплакую не тільки себе, комісаре, а традицію, монастирське життя. Уже впродовж останніх двох років усталений порядок почав руйнуватися. Раніше ми всі мали однакові погляди, однаково мислили, але реформи внесли розбрат, розбіжності. А тепер — убивство, розгін, — прошепотів він. — Розгін. — Я побачив, як у куточках його очей з’явилися дві великі сльози. — Я підпишу Акт про капітуляцію, — сказав він тихо. — У мене немає альтернативи, чи не так?

Я поволі похитав головою.

— Я отримаю пенсію, яку обіцяв комісар Синґлтон?

— Так, мілорде, ви отримаєте пенсію. Я вже думав, коли ми до цього дійдемо.

— Але спочатку мушу отримати офіційну згоду братії. Розумієте, я управляю монастирем, покладаючись на їхню довіру.

— Поки що не робіть цього. А коли я дозволю, скажете.

Він мовчки кивнув, знову опустивши голову, щоб приховати сльози. Я глянув на нього. Приз, якого Синґлтон так спрагло шукав, сам упав мені в руки, ті вбивства зламали абата. А тепер мені здалося, що знаю, хто вбивця, хто вбив їх усіх.

Я знайшов брата Ґая в його лабораторії. Марк сидів на табуреті біля нього, усе ще в одязі свого слуги. Лікар чистив ножі в мисці з водою, забарвленою в коричнево-зелений колір. Труп лежав на столі, накритий покривалом, за що я був вдячний. Обличчя Марка сполотніло, і навіть темні риси лікаря мали деяку блідість, наче під шкірою посипали попелом.

— Я оглянув тіло, — тихо сказав він. — Не можу бути впевненим, але, з огляду на зріст і статуру, думаю, що це — дівчина Орфан. І волосся було світле. Але я можу розповісти вам, як вона померла. Їй зламали шию.

Він опустив покривало, відкривши ту жахливу голову. Він повільно обернув її. Голова крутилася вільно, хребці вивихнуті. Я притлумив нудоту.

— Отже, вбита.

— Цього вона не могла зробити, зайшовши в ставок. Помічник Поер каже, що на дні густий мул.

Я кивнув.

— Дякую, брате. Марку, ті, інші, речі, які ми знайшли, вони в нашій кімнаті? Нам потрібно навідатися до декого. У тебе є змінний одяг?

— Так, сер.

— Іди переодягнися. Тобі не слід ходити в одязі слуги.

Марк вийшов, а я сів на його табурет. Лікар схилив голову.

— Спершу в мене під носом отруїли Саймона Велплея, а тепер, здається, убили й цю бідолашну дівчину, яка раніше була моєю помічницею. І я вважав її злодійкою.

— Як довго вона працювала у вас?

— Недовго, кілька місяців. Вона була доволі працьовита, але, на моє сприйняття, замкнута, дещо похмура. Думаю, вона довіряла братові Александру, і нікому більше. Я мав багато роботи — наводив лад у лазареті; він залишив його в поганому стані. Я звертав на неї замало уваги.

— Чи розповідала вона щось про небажану увагу монахів?

Він насупився.

— Ні. Але одного разу я зайшов і побачив, як вона відбивається від одного з братів у коридорі за дверима. У неї була своя кімната, яку зараз займає Еліс. Він намагався обійняти її, роблячи хтиві зауваження.

— Хто це був?

— Брат Люк, помічник у пральні. Я відігнав його і поскаржився абату, хоч Орфан не хотіла скандалу. Абат Фабіан запевнив, що поговорить із Люком. Він сказав мені, що це не вперше. Після того випадку Орфан здавалася привітнішою, проте неговіркою. Невдовзі після цього вона зникла.

— А не знаєте, чи ще хтось до неї чіплявся?

— Я не бачив. Але, як уже казав, мені вона не довіряла. — Він сумно всміхнувся. — Мабуть, вона не звикла до нетипового кольору моєї шкіри. Мені здається, це не дивно для дівчини з маленького містечка.

— А потім прийшла Еліс.

— Так, і я вирішив одразу завоювати її довіру. Принаймні це, я вважаю, мені вдалося зробити.

— Ви лікуєте брата Джерома. Яким, на вашу думку, є його душевний стан?

Він обережно глянув на мене.

— Такий, який має бути в людини, яка, на добро чи на зло, присвятила своє життя вимогливим ідеалам і суворому способу життя, а потім була примушена зрадити їх під тортурами. Його розум дуже зболений, але він не божевільний, якщо ви це маєте на увазі.

— Що ж, мені здається безумством ще більше ослаблювати змучене тіло, одягаючи волосяницю. Скажіть мені, чи він коли-небудь розповідав про своє перебування в Тауері?

— Ні. Ніколи. Однак він зазнав страшних тортур. У цьому я можу поклястися.

— Він розповідав мені про це. І багато іншого, але я думаю, що це були просто вигадки, щоб подратувати мене.

Брат Ґай не відповів. Я підвівся, і в той момент спину схопив спазм. Я здригнувся, хапаючись за стіл.

— Що трапилося?

Я глибоко вдихнув.

— Я щось собі скрутив, коли підводився. Тепер кілька днів страждатиму. — Я гірко всміхнувся. — Ми з вами знаємо, яке це відчуття, коли люди дивляться на нас як на дивовиж, так, брате? Але принаймні ваша зовнішність — природне явище, вона не завдає вам болю. І є земля, де такі, як ви, — цілком нормально.

Марк перевдягнувся в запасну сорочку і дублет і сидів на моєму ліжку. Його обличчя осунулося.

— З тобою все гаразд? — різко запитав я.

Він кивнув.

— Так, сер. Це бідолашне створіння…

— Знаю. Мені жаль, що тобі довелося через це пройти. Страшний шок. Я поняття не мав…

— Ні. Ніхто не міг знати…

— Марку, нам потрібно відкласти наші… розбіжності… вбік. У нас спільна мета, я думаю, — знайти в цьому місці жорстокого вбивцю, що гуляє на волі.

Він витріщився на мене.

— Звичайно, сер. Хіба ви можете в цьому сумніватися?

— Не сумніваюся, ні. Послухай, я от подумав. Габіт Ґабріеля могли викинути в ставок лише тому, що він був просочений кров’ю. Убивця одягнув його, щоб убити Синґлтона, а потім викинув туди разом із мечем.

— Так. Але… брат Ґабріель — убивця? — він похитав головою.

— Чому ні? Чому він не може бути вбивцею? Я думав, ти зневажаєш його як педераста?

— Так. — Він хвилю подумав. — Однак… я не бачу його вбивцею. Він здається людиною… сильних пристрастей, якщо так можна сказати, але не людиною, яка свідомо завдає шкоди. Чи яка матиме сміливість вдарити.

— О, він може бути сміливим, коли захоче. І в ньому нуртують сильні пристрасті. Шалені пристрасті. А там, де є шалені пристрасті, може виникнути і шалена ненависть.

Він похитав головою.

— Я не можу цього побачити. Прошу, повірте мені, сер, я не хочу вам перечити, але не бачу брата Ґабріеля убивцею.

— Мені було шкода цього чоловіка, навіть симпатизуючи йому. Проте ми не можемо щось вирішувати на основі емоцій. Нам потрібна холодна логіка. Як ми можемо знати, чи здатний хтось на вбивство, чи ні, після кількох днів знайомства? Особливо в цьому місці, де всі наші почуття загострені й спотворені небезпекою?

— Я все ще не можу цього уявити, сер. Він здається таким… м’якотілим.

— З таким самим успіхом ми можемо звинуватити брата Едвіга — через те, що він мерзенна істота, більше схожа на оживлену рахівницю, ніж на людину. В нього також повно гріхів, як і похоті, очевидно. Але ми не можемо з певністю сказати, що він убивця. Його не було в монастирі, коли вбили Синґлтона.

— І Ґабріеля не було. І я бачу ланцюжок мотивів для Ґабріеля. Ні, мусимо відкинути емоції.

— Так само, як ви вимагаєте від мене щодо Еліс.

— Зараз не час це обговорювати. Отже, підеш зі мною допитувати Ґабріеля?

— Звичайно. Я також хочу впіймати цього вбивцю, сер.

— Добре. Тому знову бери меч із собою. Залиш той, інший, меч тут, але прихопи габіт. Спочатку викрути його над мискою. Перевіримо, чого варті ці матеріали.

Розділ двадцять перший

Коли ми вийшли на вулицю, моє серце калатало, проте голова була ясною. Минуло вже далеко за полудень, і сонце висіло низько в туманному небі; величезне червоне сонце, яке буває взимку, на яке можна дивитися, не мружачись, мовби з нього вивітрився увесь жар. І в цей мороз було саме таке відчуття.

Брат Ґабріель був у церкві. Він сидів у нефі зі старим монахом, якого я бачив за переписуванням у бібліотеці, і розглядав величезну купу стародавніх книжок. Вони підвели на нас очі, коли ми підійшли, погляд Ґабріеля неспокійно заметався між Марком і мною.

— Ще більше стародавніх книг, брате? — запитав я.

— Це наші богослужбові книги, сер, з нотними записами. Їх ніхто не друкує, ми мусимо їх копіювати, коли вони вицвітають.

Я взяв одну книжку. Сторінки були пергаментні; латинські слова мали фонетичні позначки, поцяцьковані нотами червоного кольору, різні псалми і молитви на кожен день календаря, чорнило вицвіле по краях за довгі роки користування. Я кинув книжку на лаву.

— У мене є кілька запитань, брате. — Я обернувся до старого монаха. — Чи могли б ви нас залишити?

Він кивнув і поспіхом вийшов.

— Щось не так? — запитав ключар. У його голосі відчувалося тремтіння.

— Отже, ви не чули? Про труп, знайдений у рибному ставку?

Його очі широко розплющилися.

— Я був зайнятий, щойно зайшов за братом Стівеном у бібліотеку. Труп?

— Ми вважаємо, що це дівчина, яка зникла два роки тому. Дівчина, на ім’я Орфан Стоунґарден.

Його рот широко розкрився. Він припіднявся, потім знову сів.

— Їй зламали шию. Схоже на те, що її вбили і кинули у ставок. Там також знайшли меч; ми думаємо, той, яким убили комісара Синґлтона. І ось це. — Я кивнув Марку, який передав мені габіт, і помахав значком під носом у ключара. — Ваш габіт, брате Ґабріелю.

Він сидів із витріщеними очима.

— Значок ваш?

— Так-так. Це… мабуть, той габіт, який вкрали.

— Вкрали?

— Два тижні тому я передав габіт у пральню, та його не повернули. Я запитував про нього, але його так і не знайшли. Слуги час від часу крадуть наш одяг; зимові габіти з міцної вовни. Прошу, сер, ви не подумайте…

Я нахилився над ним.

— Ґабріелю з Ашфорда, я стверджую, що саме ви вбили комісара Синґлтона. Він знав про ваше минуле і виявив якийсь недавній злочин, за який вас могли засудити і стратити. Отже, ви його вбили.

— Ні. — Він похитав головою. — Ні!

— Ви кинули меч і свій закривавлений габіт у ставок, який вважали надійним сховком, оскільки використовували його раніше, щоб приховати тіло тієї дівчини. Навіщо вбивати Синґлтона таким драматичним способом, брате Ґабріелю? І навіщо було вбивати дівчину? Це через ревнощі, адже брат Александр подружився з нею? Ваш друг-содоміт? І також новіцій Велплей, ваш інший друг. Він знав, що з нею сталося, чи не так? Але він вас не зрадив. Не зрадив до самого кінця, аж доки не почав марити в гарячці, тому ви його отруїли. Відтоді ви страждаєте від болю, наче вас мучить сумління. Усе сходиться, брате.

Він підвівся і повернувся до мене обличчям, схопившись за спинку стільця, і зробив кілька довгих вдихів. Маркова рука потяглася до меча.

— Ви — уповноважений короля, — сказав він тремтячим голосом, — але просторікуєте, як дешевий адвокат. Я нікого не вбивав. — Він закричав. — Нікого! Я грішник, та за ці два роки не порушив ні одного закону короля! Ви можете розпитати будь-кого тут, а також у місті, якщо забажаєте, і нічого не знайдете! Нічого! — його голос прокотився луною по церкві.

— Заспокойтеся, брате, — сказав я розміреним тоном. — І відповідайте мені ввічливо.

— Брат Александр не був мені ні другом, ні ворогом; він був дурним ледачим старим. Що ж до бідолашного Саймона, — він зітхнув так, майже стогоном, — так, він подружився з дівчиною в перші дні, коли був новіцієм, і думаю, що вони обоє почувалися тут загубленими, чогось боялися. Я попереджав його, щоб не спілкувався зі слугами; що це не піде йому на користь. Він казав, що дівчина розповідала йому про домагання…

— Від кого?

— Він не хотів говорити, поклявся їй мовчати. Це міг бути один із пів дюжини монахів. Я сказав, що йому не слід вплутуватися у такі справи; мусить переконати дівчину розповісти братові Ґаю. Його саме призначили в лазарет після смерті Александра. Від сорому, — гірко додав він.

А потім вона зникла. — Спазм скривив його обличчя. — Як і всі інші, я думав, що вона втекла. — Він похмуро глянув на мене, а тоді провадив іншим тоном, холодним і спокійним. — Ну, комісаре, я бачу, що ви створили теорію, яка дає вам висновок. Тож, можливо, зараз комусь заплатять за неправдиві свідчення і мене заженуть на шибеницю. Тепер таке робиться. Я знаю, що сталося із сером Томасом Мором.

— Ні, брате Ґабріелю, неправдивих свідчень не буде. Я знайду докази, які мені потрібні. — Я підступив до нього ближче. — Майте на увазі. Ви зараз під дуже серйозною підозрою.

— Я невинний.

На мить я подивився йому в обличчя, а тоді відступив.

— Не хочу зараз вас арештовувати, але поки що ви не можете покидати територію монастиря. Якщо ви спробуєте втекти, це буде трактовано як визнання провини. Ви розумієте?

— Я не втечу.

— Будьте готові поговорити зі мною, хоч коли я вас попрошу. Ходімо, Марку.

Я встав і пішов геть, залишивши брата Ґабріеля з купою книг. Біля церкви вдарив рукою по кам’яному порталу.

— Я думав, що впіймав його.

— Ви все ще вважаєте його винним?

— Не знаю. Я думав, що якщо звинувачу його, а він виявиться винним, то зізнається. Але, — я похитав головою, — він щось приховує, я знаю. Він назвав мене просторікуватим адвокатом, і, можливо, так і є, але якщо двадцять років у судах мене чогось навчили, так це бачити, коли людина щось приховує. Ходімо.

— Куди тепер?

— До пральні. Перевіримо його історію і заодно познайомимося з цим Люком.

Пральня містилася у великій прибудові поряд із маслоробнею. З вентиляційних решіток виходила пара, і я бачив, як служки заходили й виходили звідти з кошиками для одягу. Я відчинив важкі дерев’яні двері й ступив досередини. Марк зачинив їх за собою.

Там було тепло і погано освітлено. Спочатку я побачив лише велику, викладену кам’яними плитами кімнату, де були розставлені кошики і відра. Тоді Марк сказав: «Ісусе!», і я побачив їх.

У кімнаті було повно собак, дюжина великих вівчарок, які тинялися подвір’ям у день нашого приїзду, перед тим, як зійшов сніг. У кімнаті смерділо їхньою сечею. Усі вони повільно підвелися, і двоє з гарчанням ступили вперед, настовбурчивши шерсть на загривках і вискаливши жовті зуби. Марк повільно оголив свій меч, і я міцно схопив ціпок.

Я почув шум за внутрішніми дверима і подумав було закричати, але я виріс на фермі й знав, що це тільки сполошить собак і змусить їх стрибнути. Тож стиснув зуби; звідси ми не вийшли б неушкодженими. Я схопився за Марка вільною рукою. Спочатку він пережив жах у ставку; а тепер ось це.

Почувся скрип, ми обернулися і побачили, як внутрішні двері відчинилися і з’явився брат Г’ю із мискою тельбухів у пухких руках. Від здивування він широко розтулив рот. Ми розпачливо витріщилися на нього, а він отямився і покликав собак.

— Бруте, Августе! До мене! Негайно!

Брат Г’ю кинув шматки тельбухів на плитку. Собаки поглядали то на них, то на нас, а тоді один за одним скрадливо підійшли до їжі. Вожак ще кілька секунд гарчав, але врешті обернувся і приєднався до решти. Я вдихнув, здригнувшись. Брат Г’ю наполегливо помахав нам рукою.

— Сюди, сер, благаю вас. Зараз же, поки вони їдять.

Обійшовши навколо заслинених тварин, ми пішли за ним у внутрішню кімнату. Він зачинив і замкнув двері на засувку. Ми опинилися в пральні, заповненій парою. Під наглядом двох монахів, служки в поті чола працювали над котлами з одягом, що кипіли на вогнищі, або вичавлювали габіти і спіднє в пресах. Вони зацікавлено дивилися на нас, як ми знімаємо важкі плащі. Я почав рясно пітніти, і так само Марк. Він схопився за край столу і глибоко вдихнув. Марк був блідий, і я боявся, що він знепритомніє, та за мить на його обличчі з’явився рум’янець. Мої ноги хиталися, коли я обернувся до брата Г’ю, який стояв, схвильовано підстрибуючи і заламуючи руки.

— О, шановний комісаре, дякую Ісусу, що я прийшов саме вчасно.

Він уклонився, згадуючи ім’я нашого Господа, і всі решта також.

— Ми вдячні вам, брате. Але цих собак там не повинно бути, вони можуть когось убити.

— Але, сер, вони всіх нас знають; з вашого дозволу, у монастирі рідко бувають незнайомці. Абат наказав їх тут тримати, доки не зійде сніг.

Я витер піт із чола.

— Дуже добре, брате Чамберлейне. Ви відповідальні за пральню?

— Так. Чим можу вам зарадити? Абат сказав, що ми мусимо допомагати вам, чим зможемо. Я чув, хтось утопився у ставку.

Його почервонілі очі горіли цікавістю.

— Про все це розповідатиме пріор. Я прийшов запитати вас, сер. Чи є тут стіл?

Він повів нас у куток, якнайдалі від інших. Я попросив Марка викласти габіт брата Ґабріеля і вказав на значок.

— Брат Ґабріель повідомив, що кілька тижнів тому в нього зник габіт. Пригадуєте?

Зізнаюся, я сподівався почути відмову, але він негайно кивнув.

— Так, сер. Ми все перерили, шукаючи його. Скарбник злиться, якщо речі пропадають, тому я веду книгу. — Він зник у клубах пари, а тоді повернувся з товстою книгою. — Бачите, сер, ось запис про його надходження, а це — записка про його втрату.

Я придивився до дати. Три дні до вбивства Синґлтона.

— Де його знайшли, мілорде? — запитав він.

— Це не має значення. Хто міг би його вкрасти?

— Удень ми завжди тут працюємо, сер. Пральня замикається на ніч, але…

— Ну?

— Ключі загубилися. Мій помічник може бути… ну, трохи недбалим, скажу так. — Він нервово всміхнувся, провівши рукою по жировику на обличчі. — Брате Люку, ходи сюди!

Ми з Марком перезирнулися, коли до нас підійшов високий, міцної статури монах років під тридцять. У нього було руде волосся, грубі риси обличчя, на якому відображалася похмурість.

— Так, брате?

— Ти загубив два комплекти ключів, відколи був зі мною, чи не так, Люку?

— Вони випадають з кишені, — похмуро відповів він.

— Випадають, якщо ви недбалий, — погодився я. — Коли ви останній раз губили ключ?

— Це було влітку.

— А до того? Як довго ви вже працюєте в пральні?

— Чотири роки, сер. Іншого разу було кілька років тому.

— Дякую, брате Г’ю. Я хотів би поговорити з братом Люком наодинці. Куди ми можемо піти?

Очі брата Люка стурбовано забігали, коли камергер із розчарованим виглядом повів нас до передпокою, де сушився одяг. Я суворо дивився на молодого монаха.

— Ви знаєте, що знайшли в рибному ставку?

— Кажуть, мертве тіло, сер.

— Жіноче тіло. Ми думаємо, що тіло дівчини, на ім’я Орфан Стоунґарден. Нам казали, що раніше ви її домагалися.

Його очі розширилися з жаху, а потім раптом він опустився на коліна на підлогу, схопивши товстими червоними пальцями край моєї мантії.

— Я цього не робив, сер. Тільки жартував із нею, більше нічого! І я був не один! Вона була розпутницею, вона мене спокушала! Відпустіть мене! Подивіться на мене!

Він підвів очі, усе ще стоячи на колінах, очі широко розплющені. Я нахилився вперед.

— Мені потрібна правда. Ваше життя на кону. Вона спокушала вас чи ви до неї чіплялися?

— Вона… вона була жінкою, сер. Сам її вигляд був спокусою! Її образ переслідував мене, я завжди думав про неї. Сатана поставив її на моєму шляху, щоб спокусити мене, але я висповідався, покаявся!

— Мене не цікавить ваше покаяння. Ви чіплялися до неї навіть після того, як вас застеріг абат, чи не так? Братові Ґаю довелося поскаржитися вдруге!

— Комісаре, після того я нічого не робив! Абат попередив, що вижене мене! Клянуся кров’ю Ісуса, після того я дав їй спокій! Його святою кров’ю!

— Абат не передав цю справу до рук пріора?

— Ні, пріор…

— Ну що? Що, хлопче?

— Він… він був винен у тому ж, і скарбник теж.

— Так. Ще хтось? Хто зробив життя дівчини таким нещасним і наблизив її кончину?

— Не знаю, сер. Клянуся, клянусь, я не підходив до лазарету після попередження абата. Діво Маріє…

— Діва Марія! — пирхнув я. — Сумніваюся, що вона була б у безпеці біля таких, як ти, навіть якби повернулася на землю. Геть звідси, забирайся!

Я люто глянув йому вслід, коли він підхопився і побіг у пральню.

— Ви налякали його до мозку костей, — сказав Марк із сардонічною посмішкою.

— З такими боягузами легко давати раду.

— Пріор і скарбник, еге ж? Глянь, там є двері, можемо вийти туди й оминути цих собак.

Ми повернулися на подвір’я. Протистояння із собаками спало мені на думку. Я почувався виснаженим, і настала моя черга на мить притулитися до стіни. Якийсь гомін змусив мене озирнутися.

— Божа смерть, що тут відбувається?

Люди зупинялися і спостерігали за процесією, яка прямувала до воріт. Двоє монахів тримали статую святого Доната в римських шатах, зі складеними на грудях руками і з благочестивим виразом обличчя. Слідом ішов високий і худий брат Джуд зі шкіряною сумкою в руках. А останній — скарбник Едвіг, у зимовому плащі поверх габіту і рукавицях. Вони підійшли до приміщення під вартівнею, де стояв Баґґе, готовий відчинити ворота.

— День милостині, — сказав Марк.

Коли ми підійшли до воріт, Баґґе відчинив їх. Натовп стояв надворі й дивився на статую, яку двоє служок підняли собі на плечі. Брат Джуд узяв свою сумку і гукнув до них.

— Дивіться! Образ нашого захисника, пресвятого і канонізованого Доната, мученика від поган! В ім’я його великої доброти дається ця милостиня. Моліться до нього про відпущення ваших гріхів!

Ми протиснулися крізь глядачів. На снігу товпилися сорок чи п’ятдесят дорослих — старі вдови, жебраки і каліки, дехто одягнений тільки в лахміття і посинілий від холоду. Навколо огрядної постаті добродійки Стамп зібралася окрема група блідих дітей. Сморід від натовпу, навіть у цей холодний день, був жахливий. Море нещасних, що приволочилися за милю від міста, вклонилися і перехрестилися, почувши слова монаха. Він раптово зупинився, коли я з’явився поруч.

— Що ви робите? — різко запитав я.

— Просто… просто роздаю милостиню, сер…

— Ви просите цих бідних душ уклонятися цьому шматку дерева.

Брат Едвіг метнувся вперед.

— Тільки як п-пам’ять про милосердя святого, комісаре.

— Він закликав їх молитися статуї! Я почув його! Заберіть це, негайно!

Монахи опустили статую і поспіхом її винесли. Брат Джуд, дуже приголомшений, дав знак, щоб кошики винесли вперед. Дехто з містян широко всміхався.

Роздавач милостині знову покликав схвильованим голосом.

— Підходьте за милостинею і їжею.

— Ніякої штовханини, — вигукнув Баґґе, коли один за одним наближалися знедолені.

Кожному давали крихітний срібний фартинг, найменшу монету королівства, і щось із кошиків. То були яблука, буханці хліба, тонко нарізана шинка. Брат Едвіг стояв поруч зі мною.

— Зі святим ми не мали на думці нічого п-поганого, сер. Це давня церемонія, ми забули її значення. Ми це в-виправимо.

— Давно вартувало б.

— М-ми щомісяця роздаємо милостиню. Це записано в монастирському статуті. М-м’ясо, в іншому випадку ці л-люди його не бачили б.

— З усіма вашими доходами, на мою думку, ви могли б більше витратити на благодійність.

Обличчя брата Едвіга потемніло від раптової злості.

— І лорд Кромвель забрав би всі наші гроші для своїх дружків! Хіба це благодійність?

Він відрубав слова без найменшого заїкання, потім обернувся і швидко пішов геть. Натовп роздивлявся мене зацікавлено, коли монахи роздавали харчі, а сумка з пожертвуванням подзвонювала, повільно спорожняючись.

Я зітхнув. Мій гнів через це видовище витягнув на поверхню найкраще в мені, тепер усі знатимуть, що тут є уповноважений короля. Я почувався вкрай виснаженим після свого спалаху, але підійшов до того місця, де біля дороги стояла добродійка Стамп із дітьми, чекаючи, коли дорослі закінчать. Вона вклонилася, присівши.

— Доброго ранку, сер.

— На хвилинку, добродійко, якщо ваша ласка. Пройдімо сюди.

Ми відійшли якнайдалі від дітей. Вона уважно роздивлялася мене.

— Хочу, щоб ви глянули на ось це. Скажіть мені, чи впізнаєте.

Ставши спиною до натовпу, я дістав срібний ланцюжок, який зняв із шиї трупа. Вона вхопила його з вигуком.

— Святий Христофоре! Я дала його Орфан, коли вона сюди прийшла! Сер, ви знайшли її…? — вона замовкла, побачивши мій вираз обличчя.

— Мені жаль, господине, — сказав я м’яко. — Його знайшли на тілі, яке сьогодні вранці витягнули з рибного ставка.

Я чекав на сльози, але стара тільки стиснула руки в кулаки.

— Як вона померла?

— Їй зламали шию. Мені шкода.

— Ви знайшли, хто це зробив? Хто це був?

Її голос урвався, зійшов на тонкий вереск. Діти стурбовано озиралися.

— Не тут, мадам. Прошу. Поки що ми цього не розголошуємо. Я знайду, хто це скоїв, клянуся вам.

— Помстіться за неї, в ім’я Бога, помстіться за неї.

Голос добродійки Стамп затремтів, і тоді вона тихенько заплакала. Я ніжно взяв її за плече.

— Ще нічого не кажіть. Я повідомлю вас через суддю Копінґера. Дивіться, з дорослими закінчили. Спробуйте зібратися.

Останню милостиню для дорослих роздали, і черга людей уже прямувала дорогою до міста, чорні обірвані постаті, наче ворони, на білому снігу. Добродійка Стамп швидко кивнула мені, глибоко вдихнула і підвела дітей. Я повернувся через ворота туди, де чекав Марк. Я боявся, що вона знову зламається, але голос наглядачки був рівним, коли вона закликала дітей зробити крок уперед. Брат Едвіг зник.

Розділ двадцять другий

Я тихо увійшов до темної церкви, обережно зачинивши за собою великі двері. За хресною перегородкою мерехтіли свічки, і було чути голоси монахів, які співали псалом. Служили вечірню.

Після зустрічі з добродійкою Стамп я сказав Марку піти й передати абату моє прохання подбати, щоби брат Ґабріель не виходив із монастиря, а також почистити могилу Синґлтона. Окрім того, наказав осушити завтра ставок. Марк не горів бажанням віддавати накази абату Фабіану, але я сказав йому, що якщо він хоче вибитися в люди, йому доведеться звикнути мати справу з високопосадовцями. Він пішов, більше не кинувши ні слова, знову із зарозумілим виглядом.

Я залишився в нашій кімнаті; мені потрібен був час на самоті, щоб подумати. Коли надворі почало сутеніти, я сів перед каміном. Виснажений, ледь стримувався, щоб не заснути перед теплом полін, що потріскували. Я встав і бризнув водою на обличчя.

Підтвердження пральника, що габіт Ґабріеля вкрали, стало великим розчаруванням, бо я думав, що вже схопив винуватця. Я все ще був переконаний, що він щось приховує. Пригадалися слова Марка, і це, безперечно, було правдою: Ґабріель не мав у собі нічого від жорстокого дикуна, яким має бути наш убивця. Дикун, подумав я. Де раніше чув це слово? І згадав. Так добродійка Стамп описала пріора Мортимуса.

Задзвонили дзвони; монахи тепер будуть на службі впродовж години. Принаймні, подумав я, це дасть змогу зробити те, що зробив Синґлтон, і мені теж треба було зробити це раніше: дослідити рахівничу контору, доки брат Едвіг відсутній. Незважаючи на виснаження і тягар тривоги, я зрозумів, що почуваюся краще, голова стала менш млява. Я випив ще одну порцію настою брата Ґая.

Я тихо пройшов тьмяним нефом, невидимий для тих, хто співав за хресною перегородкою. Моє око впало на одну з орнаментованих прогалин у кам’яній кладці, створених для того, щоб парафіянам привідкривався спокусливий вигляд на таємницю меси, яка виконується з іншого боку.

Брат Ґабріель диригував хором, повністю занурений у музику. Я не міг не захоплюватися майстерністю, з якою він керував монахами, що співали псалми: їхні голоси в повній гармонії здіймалися й опускалися, а очі слідкували за його вправними руками і служебними книгами на пюпітрах. Був присутній абат, у світлі свічок його обличчя здавалося похмурим. Я пригадав його останній розпачливий шепіт: «Розгін». Серед монахів побачив Ґая і, на моє здивування, Джерома, його білий картузіанський габіт виділявся на тлі чорних бенедиктинських. Мабуть, його випускають з кімнати на служби. Поки я дивився, брат Ґай нахилився і перегорнув сторінку для покаліченого картузіанця. Він усміхнувся, а брат Джером кивнув із подякою. Мені здалося, що лікар із його суворістю і відданістю був одним із небагатьох у Скарнсі, кого сприймав Джером. Отже, вони все-таки друзі? Я такого не подумав би, коли побачив Ґая, який перев’язує рани Джеромові. Мій погляд перейшов на пріора Мортимуса, і я побачив, що він не співає, а пильно дивиться поперед себе. Я пригадав, яким нажаханим від був, а також розгніваним, коли побачив труп дівчини. Брат Едвіг натомість жваво співав, стоячи між братом Ательстаном та іншим своїм помічником, старим чоловіком.

— Хто з них? — прошепотів я собі під ніс. — Хто з них? Боже, покеруй моїм немічним мозком. — Я не відчув натхнення у відповідь. Іноді в ті розпачливі дні здавалося, що Бог не чує моїх молитов. — Прошу Тебе, нехай більше не буде смертей, — помолився я, потім мовчки встав і вийшов із церкви.

Двір монастиря був безлюдний, коли я вставив ключ із позначкою «Скарбниця» в замок рахівничої контори. Зсередини потягнуло вологим холодом, я затремтів і міцніше загорнувся в плащ. Усе було, як раніше: столи, полиці з бухгалтерськими книгами вздовж стін, скриня біля дальньої стіни. На столі була залишена запалена свічка, і я пішов із нею до скрині. Вибравши інший ключ, відімкнув її.

Усередині скриня була поділена на секції, наповнені мішечками, кожний із биркою, що позначала номінали монет, який він містив, і сумою. Я вийняв мішечки з золотими монетами; ангели, напівангели і ноблі. Навмання відкривши кілька мішечків, порахував монети, перевіряючи позначену суму. Усе збігалося, і сума, записана в скрині, збігалася з тим, що зазначено в рахунках. Я зачинив скриню. Тут така ж велика сума, як і в будь-якій рахівничій конторі в Англії, ще й у надійному сховку, бо в монастир було важче потрапити і пограбувати його, ніж у купецьку комірку.

Я взяв свічку і відчинив двері на сходи. На мить зупинився нагорі. Рахівнича контора була трохи вищою за інші будівлі, і при денному світлі з вікна відкривався краєвид через монастир на рибний ставок, а за ним — на болото. Мені було цікаво, чи рука Розкаяного Розбійника лежить там, у ставку; завтра я це знатиму.

Я відімкнув двері до приватного кабінету скарбника. Поставивши свічку на його стіл, почав переглядати кілька бухгалтерських книг, складених навколо стін кімнати без вікон, від якої міг з’являтися страх замкнутого простору. Це були звичайні рахунки, що велися роками. Охайний письмовий стіл, папір і пір’я викладені з геометричною правильністю. Брат Едвіг здавався людиною, що одержима порядком і точністю.

У письмовому столі були дві глибокі шухляди. Я міняв ключ за ключем, доки не знайшов того, що їх відімкнув. У першій шухляді лежало кілька латинських книжок, які я витягнув: «Summa Contra Gentiles»[9] і «Summa Theologiae»[10] Томи Аквінського.

Я подивився на них з відразою; отже, брата Едвіга тягнуло до старої дискредитованої схоластики італійського святого. Існування Бога можна було б довести логікою, тоді як лише віра дасть відповідь; але не складно було уявити, чому сухі силогізми Аквінського знайшли відгуку цього нудного розуму.

Я поклав книжки на місце й відімкнув іншу шухляду. Всередині було багато бухгалтерських книг, поскладаних на купку. Я похмуро всміхнувся; усі мали сині обкладинки. «Дякую, Еліс», — видихнув я. Три-чотири були схожі на ту, яку він мені дав, наповнені чорновими нотатками і розрахунками за кілька минулих років. Одна мала пляму від вина на палітурці, але, на моє розчарування, у ній було тільки ще більше записів. Я витягнув останню, теж поплямлену. Напевно, одного разу він пив вино і перевернув флягу. Це мало його роздратувати — отак позначити свої чисті книги.

Ця книга містила записи про продаж землі за останні п’ять років. Моє серце закалатало, а тіло охопило раптове хвилювання. Я поклав книгу на стіл і підніс свічку тремтливою рукою, покашлюючи від горіння ґноту. Деталі про продані ділянки, покупців, ціни і дати скріплення документів. Я глянув на найновіші. Згідно з книгою, минулого року відбулися чотири великі продажі, не зареєстровані в монастирських бухгалтерських книгах. Прибуток становив майже тисячу фунтів — величезна сума. Один із продажів, найбільший, був родичу Джерома. Я полегшено зітхнув. Мабуть, це та книга, яку бачив Синґлтон.

Я трохи подумав, потім узяв зі столу папір і перо й швидко скопіював записи. Копінґер може підтвердити, чи ці продажі справді відбулися. З мене вже досить оповідок, здогадок і припущень; цього разу я надам братові Едвігу докази, від яких він не зможе викрутитися.

Я поклав книги на місце і поволі заходив по кімнаті розмірковуючи. Чи шахраювали скарбник і абат, оскільки в нього зберігалася монастирська печатка? Напевно, вони мусять знати, що якщо монастир здадуть і туди увійдуть представники Палати розподілу, про їхні махінації стане відомо. Або чи міг Едвіг отримати доступ до печатки і використати її без відома абата? Доволі легко. А де гроші? Виторг від цих продажів — ще пів скрині золота. Я стояв, задумливо дивлячись на корінці старих бухгалтерських книг, викладених уздовж стін.

Щось привернуло мою увагу. Вогник свічки замерехтів. Я зрозумів, що позаду мене протяг; двері були відчинені. Я повільно обернувся. Брат Едвіг стояв біля дверей і дивився на мене. Він кинув швидкий погляд на свій стіл, який, на мою радість, був замкнений. Потім стиснув долоні й промовив.

— Я н-не знав, що тут хтось є, комісаре. Ви мене налякали.

— Дивно, що ви не покликали мене.

— Я був надто вражений.

— Мені дозволено заходити в будь-які приміщення. Тож вирішив переглянути деякі з цих бухгалтерських книг, які ви тримаєте вздовж стін. Я щойно почав. — Чи бачив він мене за своїм столом? Ні, інакше я відчув би протяг раніше.

— Боюсь, це лише старі облікові записи.

— Це я розумію.

— Дуже радий вас бачити, сер, — сказав він, невесело всміхнувшись. — Я хотів попросити в-вибачення за свій порив сьогодні вранці. Я був засмучений, що церемонія перервалася. Прошу вас, не звертайте уваги на с-слова, сказані в бездумному запалі.

Я поклав книгу на місце, схиливши голову.

— Знаю, що багато хто думає так само, як і ви, навіть якщо цього й не говорять. Але ви помиляєтесь. Ті гроші, що підуть до казни, король використає на користь держави.

— Справді, сер?

— Ви так не думаєте?

— Тепер, коли всі люди одержимі жадобою? Хіба не сказано, що пожадливість ще ніколи не була такою агресивною і спокусливою? Друзі короля будуть тиснути на нього, вимагаючи щедрі подарунки. І хто може притягнути к-короля до відповідальності?

— Бог. Він віддав добробут свого народу в руки короля.

— Але королі мають інші п-пріоритети, — сказав брат Едвіг. — Не зрозумійте мене неправильно, я не критикую короля Генріха.

— Бо це було б немудро.

— Я маю на увазі к-королів загалом. Знаю, як вони викидають гроші на вітер. Я бачив на власні очі, як їх витрачають, наприклад, на армії.

У його очах горів жвавий вогник, якого я ніколи раніше не бачив, бажання розмовляти додало вигляду більшої людяності.

— Бачили на власні очі? — заохотив я його. — Як це можливо, брате?

— Мій батько був армійським казначеєм, сер. Я провів дитинство в таборах, навчаючись його ремесла. Я був з армією короля Генріха у війні проти Франції двадцять років тому.

— Коли іспанський король обдурив його, пообіцявши підтримку, а потім покинув?

Він кивнув.

— І все робилося заради с-слави і завоювання. Я бачив, як армії бешкетували у Франції, і п-провів дитинство, розглядаючи мертвих солдатів, викладених рядами в таборі, сер, їхні трупи, що зеленіли, полонених, повішених біля в-воріт. Я був присутній під час облоги Теруана.

— Війна — жахлива річ, — погодився я.

— Хоча багато хто каже, що благородна. — Він бадьоро кивнув. — І завжди священники ходили поміж пораненими, утішаючи, намагаючись виправити те, що людина розірвала на ш-шматки. Тоді я вирішив стати монахом, поставивши свої вміння р-рахувати на службу Церкві. — Він знову всміхнувся, і цього разу усмішка була наповнена життям, хоч і крива. — Люди кажуть, що я скупий, чи не так?

Я знизав плечима.

— Для мене кожна монета, що йде в скарбницю Церкви, відвойована для Бога в грішного світу. Ви можете це зрозуміти? Вона йде на фінансування молитви і милосердя. Якби не те, що ми їм даємо, б-бідні не мали б нічого. Ми мусимо давати милостиню з огляду на нашу віру.

— А для королів це вибір, якого вони можуть не робити?

— Саме так. І плата, яку ми отримуємо за служби за померлих, сер. Це добра справа в Божих очах, вона допомагає померлим у чистилищі та винагороджує тих, хто дає.

— Знову чистилище. Ви в нього вірите?

Він бадьоро кивнув.

— Це реальне місце, сер, ми нехтуємо його, ризикуючи зазнати багатьох страждань. І хіба немає сенсу в тому, що Бог зважує наші заслуги й гріхи і підбиває наш баланс, так як я підбиваю свої рахунки?

— Тож Бог — великий рахівник?

Він кивнув.

— Найбільший з усіх. Чистилище реальне; воно лежить під нашими ногами, там, де ми стоїмо. Хіба ви не чули про великі вулкани в Італії, де вогонь чистилища вивергається на землю?

— Ви його боїтеся?

Він повільно кивнув.

— Я вірю, що ми всі маємо його боятися. — Він зробив паузу, збираючи думки докупи й уважно роздивляючись мене. — Вибачте, але Десять догматів не заперечують чистилища.

— Справді не заперечують. Те, що ви сказали, цілком допустиме. І звучить цікаво. Та хіба ви щойно не натякали на те, що король може не діяти відповідально як голова Церкви?

— Я сказав вам, сер, що г-говорив про королів загалом, і сказав Церква, а не Папа. Попри всю повагу до вас, м-мої погляди не є єретичними.

— Гаразд. Скажіть мені, з вашим досвідом в армії, чи вмієте ви орудувати мечем?

— Таким, яким убили комісара?

Я здивовано підвів брови.

— Я здогадався, як це сталося, коли, повернувшись із маєтку, почув, який вигляд мало тіло. Замолоду я бачив достатньо обезголовлених чоловіків. Але відрікся від того світу, щойно досяг зрілого віку. Тоді я побачив більш ніж достатньо крові.

— Життя монаха має свої недоліки, чи не так? Обітниця безшлюбності, наприклад. Це, напевно, важко.

Його самовладання похитнулося.

— Щ-що ви маєте на увазі?

— Тепер, окрім смерті комісара, я мушу розслідувати смерть юної дівчини. — Я сказав йому, чиє тіло знайшли у ставку. — Ваше ім’я назвали, серед інших, як людини, яка поводилася з нею непристойно.

Він сів за стіл, схиливши голову, щоб я не бачив його обличчя.

— Целібат — це важко, — тихо сказав він. — Н-не думайте, що я насолоджуюся бажаннями, які мене охоплюють, як деякі. Ненавиджу ці диявольські пристрасті. Вони руйнують будівлю святого життя, яке зводиться вкрай нелегко. Так, сер, я б-бажав дівчину. Так-к, я людина боязка: щоразу, коли вона говорила мені грубі слова, я відходив. Проте повертався. Здавалося, вона спокушала мене так само, як жадоба слави спокушає людей до війни.

— Вона спокушала вас?

— Не могло бути інакше. Вона була жінкою, а для чого жінки на землі, як не для того, щоб спокушати чоловіків? — він глибоко вдихнув. — В-вона вбила себе?

— Ні. Їй зламали шию.

Він похитав головою.

— Її н-не слід було сюди впускати. Жінки — це знаряддя Диявола.

— Брате Едвігу, — тихо сказав я. — Ви можете назвати себе боязким, але думаю, що ви тут, мабуть, найтвердіша людина. А тепер я покину вас, продовжуйте зі своїми рахунками.

Я стояв на сходовому майданчику, збираючи докупи думки. Тепер був упевнений, що Ґабріель — убивця і вбив у пориві пристрасті. Але якщо книга, яку я знайшов, була тією самою, яку знайшов Синґлтон, тоді брат Едвіг мав чіткий мотив для вбивства мого попередника. Та Синґлтона вбили в пориві, і я не бачив у скарбника жодної пристрасті, окрім потягу до лічби і грошей, хоча він майже напевно був шахраєм. І тієї ночі його не було в Скарнсі.

Коли я повернувся до сходів, мою увагу привернуло світло на болоті: я розгледів два жовті вогники, що змигнули десь удалині. І пригадав, що за той продаж землі отримали пів скрині золота і що брат Едвіг перестрів мене того дня, коли я вийшов на болото. І якщо хтось захотів перевезти золото, до кого ще звернутися, як не до професійних контрабандистів? Я глибоко вдихнув і поспішив до лазарету.

Еліс сиділа на кухні пріора і різала коріння якихось трав. Вона на мить глянула на мене з пекучою ворожістю, а тоді змусила себе приязно всміхнутися.

— Готуєте одну з мікстур брата Ґая?

— Так, сер.

— Чи помічник Марк повернувся?

— У вашій кімнаті, сер.

Ворожість у її відстороненій ввічливості засмутила мене. Отже, Марк переповів їй те, що я йому сказав.

— Я був у рахівничій конторі. З верхнього вікна побачив світло на болоті та задумався, чи не з’явилися знову контрабандисти.

— Не знаю, сер.

— Ви сказали помічникові Марку, що покажете нам стежки.

— Так, сер. — У її голосі чулася настороженість.

— Мені було б цікаво на них поглянути. Чи не знайдете для мене час завтра?

Вона завагалась.

— Я маю обов’язки перед братом Ґаєм, сер.

— А якщо я з ним поговорю?

— Як вважаєте.

— І… є одна чи дві речі, про які я хотів би з вами поговорити, Еліс. Знаєте, я буду на вашому боці.

Вона відвернула погляд.

— Якщо брат Ґай скаже, що мені треба піти з вами, я, звісно, це зроблю.

— Тоді я попрошу його, — відповів я таким же холодним тоном.

Я почувався ображеним і злим, коли йшов коридором до нашої кімнати. Марк стояв і похмуро дивився у вікно.

— Я попросив Еліс показати мені стежки через болото, — сказав я без попереднього пояснення. — Адже щойно побачив там вогники. З поведінки Еліс я зробив висновок, що ти переказав моє прохання дати їй спокій.

— Я сказав їй, що ви вважаєте непристойним наше спілкування.

Я зняв плащ і опустився в крісло.

— Так і є, — погодився я. — Ти передав абатові мої накази?

— Могилу комісара Синґлтона завтра приберуть, а потім осушать ставок.

— Хочу, щоб ти був там. Я вийду на болото лише з Еліс. І перш ніж ти скажеш щось, про що пошкодуєш, я попросив про це, тому що, на мою думку, ці контрабандисти можуть мати значення для нашого розслідування. А потім піду до міста, на зустріч із Копінґером.

Я розповів йому, що знайшов у кабінеті брата Едвіга.

— Я хотів би знову опинитися серед звичайних людей, — сказав він, уникаючи мого погляду. — Тут, куди не глянеш, усюди натрапиш на шахрая чи злодія.

— Чи ти думав ще про те, що ми говорили, про те, що робитимеш після повернення до Лондона?

— Ні, сер. — Він знизав плечима. — Там також повно шахраїв і злодіїв.

— Тоді, мабуть, тобі варто жити на деревах, серед птахів, щоб не забруднитися контактом зі світом, — різко сказав я. — А зараз я вип’ю ще трохи доброго настою брата Ґая і посплю до обіду. Такого довгого і важкого дня не пригадую за все своє життя.

Розділ двадцять третій

Того дня вечеря в трапезній відбувалася стримано. Абат закликав усіх дотримуватися тиші під час трапези, попросивши помолитися за душу, як він назвав, невідомої особи, тіло якої знайшли у ставку. Обличчя монахів були напруженими, стурбованими, і я помітив багато перестрашених, тривожних поглядів, які кидали на мене. Здавалося, відчуття близького кінця, про яке згадував абат, уже почало охоплювати весь монастир.

Ми з Марком мовчки повернулися до лазарету; були виснажені, але я ще раз відчув відстороненість, яка охопила Марка, відколи заборонив йому залицятися до Еліс. Коли ми увійшли до нашої кімнати, я опустився у м’яке крісло, а Марк підклав у вогонь ще кілька полін. Я розповів йому про свою зустріч із братом Едвігом. Моя голова все ще гуділа від цього.

— Якщо я завтра вранці попрошу Копінґера надати інформацію про нього, то відповідь ми одержимо наступного дня. Якщо хоч один із цих продажів землі підтвердиться, ми звинуватимо Едвіга у шахрайстві. І це дає йому чіткий мотив для вбивства.

Марк сів на купу подушок навпроти, його обличчя ожило від зацікавлення. Попри всі наші суперечки, він так само, як і я, прагнув знайти нашого вбивцю. Я хотів перевірити свої здогадки, залучивши кмітливість помічника, а також було радісно знову почути його захоплену розмову.

— Ми завжди повертаємося, сер, до факту, що він відсутній у монастирі. Відсутній, коли Синґлтон знайшов книгу, і відсутній, коли його вбили.

— Знаю. Лише Ательстан знав, і, з його слів, він нікому нічого не розповідав.

— Чи міг Ательстан бути вбивцею?

— Відрубати голову людині, комісару? Ні. Пригадуєш, яким переляканим він був, коли підійшов до мене, щоб запропонувати себе як донощика. У нього немає відваги викликати на бій навіть мишу.

— Хіба ви не надто емоційно реагуєте на його натуру? — у голосі Марка промайнула нотка сарказму.

— Гаразд. Можливо, я захопився логічною конструкцією, яку вибудував, звинувачуючи Ґабріеля. Однак усе немовби так добре поєднується. Але так, звичайно, мусимо брати до уваги наше розуміння людських характерів, а характер Ательстана відчутно слабкий.

— І чому він має перейматися, якщо брат Едвіг піде на шибеницю або навіть якщо монастир розженуть? Він не аж такий побожний.

— І як він натрапив на цей меч? Хотілося б з’ясувати його історію; у Лондоні я напевно міг би довідатися про виробника через його клеймо. Гільдія мечників мала б знати. Проте ми тут застряли через цей сніг.

— Сер, а якщо Синґлтон розказав комусь іншому про те, що він знайшов у рахівничій конторі, і вони вирішили його вбити? Можливо, абат. Його печатка буде на цих угодах.

— Так. Печатка, яку він залишає на своєму столі, де будь-хто може нею скористатися, коли абата немає.

— А пріор Мортимус? Він достатньо жорстокий для вбивства, правда? І хіба не кажуть, що це він і брат Едвіг керують монастирем?

— Ці двоє шахраї на пару? Сам задумався. Мушу отримати відповідь від судді Копінґера. — Я зітхнув. — Скільки часу минуло, відколи ми виїхали з Лондона? Тиждень? Відчуття, наче ціле життя.

— Тільки шість днів.

— Шкода, що немає часу повернутися. Але навіть щоб надіслати повідомлення, через цей сніг знадобиться кілька днів. Чума на цей сніг, чи він падатиме вічно?

— Схоже на те.

Невдовзі Марк влігся на своє маленьке ліжко на коліщатках і засунув його під моє. Я сидів, дивлячись на палахкотливе вогнище. Через вікна, які вже знову вкривалися памороззю, почув, як дзвони кличуть на вечірню. Попри всі події, попри всі жахіття, богослужіння однаково відбувалися.

Я подумав про лорда Кромвеля, який чекав на мою відповідь у Лондоні. Найближчим часом спробую надіслати повідомлення, навіть якщо доведеться написати, що в мене немає відповідей і що потрібно розкрити ще два вбивства. Я міг уявити його розгніване обличчя, його прокляття, його сумніви в моїй відданості. Та якщо Копінґер підтвердить інформацію про продаж земель, я зможу заарештувати брата Едвіга за шахрайство. Раптом уявив, як допитую його у в’язниці Скарнсі, закутого в якійсь темній дірі, і відчув, що ця думка дає мені втіху. Це мене занепокоїло, і я подумав, як неприязнь до людини і перспектива влади над нею ведуть розум на неприємні манівці. Почуття провини охопило мене, і я знову почав думати про Марка й Еліс. Наскільки чистими були мої мотиви? Усе, що я сказав Марку про відмінність у їхніх соціальних статусах і про його зобов’язання перед родиною досягти успіху, було правдою. Але знав, що в мені ворушився хробак ревнощів. Я знову пригадав, як вони обіймалися на кухні, і заплющив очі, коли в закутку моєї уяви з’явився інший образ — як Еліс обіймає мене замість нього. Увесь час я чув дихання Марка, який поринув у сон. Я помолився, щоби Бог скерував мої дії на істинний і справедливий шлях; такий шлях, яким міг іти Христос. Тоді, мабуть, заснув на кілька годин, бо коли прокинувся, вогонь уже загас. Спина боліла, і я промерз до кісток. Знемагаючи від болю, підвівся з крісла, роздягнувся і втомлено заліз у ліжко.

Я одразу поринув у глибокий сон і наступного ранку прокинувся з відчуттям більшого відпочинку, ніж за весь минулий тиждень. Припис брата Ґая пішов мені на користь. Після сніданку я написав листа судді Копінґеру і віддав його Марку.

— Віднеси його зараз у Скарнсі. Запитай Копінґера, чи зможе він дати мені відповідь до завтра.

— Я думав, що ви самі хочете його побачити.

— Я хочу вийти на болото, доки сприятлива погода. — Я поглянув на небо, яке знову потемніло від хмар. — Скажи абатові, що могилу Синґлтона можна прибрати після твого повернення. Чи зробили щось для осушення ставка?

— У них є вигрібна яма, у яку вони можуть злити потік. Очевидно, вони вичищають мул приблизно раз на десять років.

— Коли це робилося востаннє?

— Три роки тому.

— Тож тіло пролежало б ще багато років. Та не назавжди.

— Можливо, убивці потрібно було швидко його позбутися.

— Так. І потім було б важко знову витягнути.

— Немає потреби зараз іти до церкви.

— Ні, спершу осушимо ставок. У тебе буде насичений день, — додав я, намагаючись збадьоритися. Але саме те зусилля, здавалося, змусило його знову замкнутися в собі.

— Так, сер, — тихо сказав він і вийшов із кімнати.

Я прочитав ще звичайну кореспонденцію, яку приніс служка абата, а потім пішов шукати Еліс. Від думки про зустріч із нею нервувався і хвилювався, як хлопчик. Брат Ґай сказав мені, що вона розвішує трави в сушарні й незабаром звільниться, тож я пішов у двір подивитися, яка погода. Хмари були високо, і я сподівався, що вже не сніжитиме. Я тремтів від думки про нескінченний холод.

Мою увагу привернули підвищені голоси. Біля вартівні я побачив дві постаті, що борються: одну в чорному, а іншу в білому. І поспішив туди. Пріор Мортимус міцно схопив Джерома і намагався вирвати з його руки якийсь папір. Незважаючи на свою недугу, картузіанець вів запеклу боротьбу. Баґґе стояв неподалік і тримав за комір маленького хлопчика, що викручувався в його руках.

— Віддай це мені, негіднику! — гарчав пріор.

Джером спробував запхнути папір до рота, але пріор зачепив ногою його здорову ногу, і той перекинувся, гепнувшись спиною на сніг. Пріор Мортимус опустився на коліна, вирвав папір із руки і зупинився, важко дихаючи.

— Що це за галас? — строго запитав я.

Перш ніж пріор устиг відповісти, Джером підвівся на лікоть і плюнув на нього, заслинивши габіт. Скрикнувши від огиди, він раптово вдарив картузіанця ногою по ребрах. Старий завив з болю і впав на сколочений сніг. Пріор Мортимус підняв лист.

— Бачите, комісаре, я спіймав його, коли він намагався вивезти це контрабандою!

Я взяв лист і прочитав надпис.

— Він адресований серу Томасу Сеймуру!

— Хіба це не є один із членів королівської ради?

— Так, і також брат покійної королеви.

Кинувши погляд на Джерома, який лежав, вирячившись на нас, мов дикий звір, я розгорнув лист. З перших рядків холод пробіг у мене по спині. Джером звертався до Сеймура як до двоюрідного брата, згадував про своє ув’язнення в розпусному монастирі, де було вбито королівського комісара, і говорив про те, що той мусить знати історію злодіянь лорда Кромвеля. Потім він переповів про свою зустріч у в’язниці з Марком Смітоном і про катування музиканта Кромвелем.

«Тепер мене тут ув’язнив ще один із комісарів Кромвеля, похмурий горбань. Я розповідаю вам цю історію з надією, що ви зможете використати її проти Кромвеля, цього знаряддя Антихриста. Люди його ненавидять і зненавидять ще більше, коли про це дізнаються.»

Я зім’яв папір у руці.

— Як він вибрався?

— Він зник після заутрені, і я пішов його шукати. Тим часом до нашого доброго Баґґе завітав хлопчик із притулку для бідних, сказавши, що прийшов узяти лист від одного з монахів. Баґґе не повірив і не впустив його.

Воротар задоволено кивнув, врізаючись кісточками пальців у комір хлопчика. Той перестав пручатися і з жахом дивився на Джерома, що лежав на снігу.

— Хто тебе сюди прислав? — запитав я його.

— Слуга приніс записку, сер, — відповів він, — з проханням віднести листа для лондонської пошти.

— Я знайшов у нього це, — сказав Баґґе.

Він розкрив вільну долоню, на якій лежав золотий перстень.

— Ваш? — запитав я Джерома.

Він відвернув голову.

— Який слуга, хлопче? Відповідай, ти у великій біді.

— Містер Ґріндстафф, сер, із кухні. Перстень був платнею мені й за поштову карету.

— Ґріндстафф! — фиркнув пріор. — Він приносить їжу для Джерома, він завжди був проти змін. Сьогодні ввечері я вижену його, якщо ви не застосуєте суворіших заходів, комісаре?

Я похитав головою.

— Подбайте, щоб Джерома весь час тримали замкненим у його келії. Ви не мали випускати його на богослужіння — бачите, що з цього вийшло!

Я обернувся до Баґґе.

— Відпустіть хлопця.

Баґґе підтягнув шибеника до воріт і, давши потиличника, виштовхнув на дорогу.

— Підводься, ти, — гаркнув до Джерома пріор Мортимус.

Джером спробував підвестися, але впав на спину.

— Не можу, ти, нехристе.

— Допоможіть йому, — наказав я Баґґе. — Замкніть його в келії.

Воротар підняв Джерома на ноги і грубо повів геть.

— Кромвель має багато ворогів! — крикнув мені через плече Джером. — Його заслужений кінець близько!

Я повернувся до пріора.

— У вас є кабінет, де ми можемо поговорити?

Він провів мене через внутрішній двір до кімнати з теплим каміном. Глечик із вином стояв на столі, закиданому паперами, і він налив нам кожному по кухлю.

— Чи це вперше, коли Джером зник після служби?

— Так. За ним завжди наглядають.

— Чи є така ймовірність, що до сьогодні він надіслав ще одного листа?

— Відколи він ув’язнений і до того дня, як ви приїхали, — ні. Але раніше — так.

Я кивнув, кусаючи ніготь.

— Від сьогодні його треба пильно охороняти. Цей лист — серйозна справа. Слід негайно повідомити про це лорду Кромвелю.

Він кинув на мене оцінний погляд.

— Може, ви сказали б лорду Кромвелю, що монах, вірний королю, перехопив листа?

— Подивимось. — Я холодно глянув на нього. — Я хотів обговорити з вами ще одне питання. Орфан Стоунґарден.

Він повільно кивнув.

— Так, я чув, що виникають питання.

— І що? Ваше ім’я також згадувалося.

Він знизав плечима.

— Навіть старі целібати бувають хтивими. Вона була гарненькою дівчиною. Я хотів змусити її погратися зі мною, цього не буду заперечувати.

— Ви, кому доручено бути відповідальним за дисципліну в цьому монастирі і хто сказав мені вчора, що дисципліна — це все, що стримує світ від хаосу?

Він зніяковіло ворухнувся у своєму кріслі.

— Забави з гарячою дівчиною — це зовсім інша річ, ніж неприродні пристрасті, які псують стосунки монахів між собою, — різко заперечив він. — Я не ідеальний, ніхто не є, крім святих, і то не всі з них.

— Можна сказати, пріоре Мортимусе, ці слова роблять вас лицеміром.

— Ох, комісаре, хіба не всі люди є лицемірами? Я не бажав дівчині зла. Вона досить швидко відмовила мені, і той старий педераст Александр доніс на мене абату. Пізніше мені було її шкода, — додав він уже тихішим голосом, — тинялася тут, мов привид. Але я більше ніколи з нею не говорив.

— А ви не знаєте, чи хтось брав її силоміць? Добродійка Стамп вважає, що хтось це зробив.

— Ні. — Його лице спохмурніло. — Я цього не дозволив би. — Він зробив довгий вдих. — Це було жахливо — бачити її вчора. Я відразу її впізнав.

— І також добродійка Стамп. — Я схрестив руки на грудях. — Брате пріоре, ваші прекрасні почуття мене вражають. Мені важко повірити, що ви — той самий чоловік, який на моїх очах пів години тому вдарив ногою каліку.

— Людині на цьому світі важко, монаху — найважче. У нього є зобов’язання, встановлені Богом, і люті спокуси, яким потрібно протистояти. Жінки — різні, вони заслуговують на мирне життя, якщо поводяться добре. Орфан була хорошою дівчиною, не такою, як та безсоромниця, яка зараз працює на Ґая.

— Я чув, що ви і до неї підходили.

Якусь хвилю він мовчав.

— Знаєте, я не був із нею нахабним. З Орфан. Коли вона відштовхнула мене, я не тиснув на неї.

— Але інші тиснули. Брат Люк. — Я зробив паузу. — Брат Едвіг.

— Ага. Брат Александр про них також доклав — хоча мав би розкрити свої, набагато більші гріхи, — додав він злобливо. — Абат поговорив із братом Люком і наказав братові Едвігу дати їй спокій. І мені також. Він не часто дає мені накази, однак тоді він це зробив.

— Мені тут розказують, знаєте, що ви з братом Едвігом керуєте цим монастирем.

— Хтось же мусить, абата Фабіана завжди більше цікавило полювання з місцевими дворянами. Ми виконуємо марудні завдання, які тримають монастир на плаву.

Я задумався, чи варто згадувати про фінансові справи монастиря або про продаж землі загалом, щоб подивитися, як він зреагує. Але ні, мені не слід попереджати нікого з них, доки не отримаю доказів.

— Знаєте, я ніколи не вірив, що вона вкрала ці чаші й утекла, — тихо сказав він.

— Ви сказали добродійці Стамп, що вона це зробила.

— Так здавалося, і такої версії наказав нам дотримуватися абат Фабіан — це вбивство його приголомшило. Сподіваюся, ви знайдете, хто так повівся з нею, — похмуро додав він. — Коли знайдете, я сам буду не проти побути з ним п’ять хвилин наодинці.

Я глянув на його обличчя, сповнене праведного гніву.

— Думаю, ви дістанете задоволення, — холодно сказав я. — А зараз вибачте, я спізнююся на зустріч.

Еліс чекала на кухні лазарету в товстих калошах і старому вовняному пальті.

— Вам потрібно щось тепліше, — зауважив я. — Там буде холодно.

— Цього буде достатньо, — сказала вона, закутуючись у пальто. — Це пальто моєї мами, і воно гріло її тридцять зим.

Ми вирушили до воріт у задній стіні тією стежкою, якою пішли з Марком напередодні. Я був збентежений, усвідомивши, що вона на добрий дюйм вища за мене. Через мою зігнуту спину більшість чоловіків є вищими, але зазвичай я можу дивитися жінкам в очі. Я розмірковував над тим, що приваблювало в Еліс Марка і мене, адже вона, за загальноприйнятими нормами, не була красунею, скромницею чи блідолицьою. Проте манірні блондинки мене ніколи не приваблювали; я завжди прагнув спалаху, що виникав під час зустрічі одного сильного духу з іншим. Моє серце знову защеміло від цього усвідомлення.

Ми проминули могилу Синґлтона, яка все ще була яскраво-коричневою на тлі сніжної білизни. Еліс поводилася так само відсторонено і була неговірка, як і Марк. Мене знову розлютила ця мовчазна зухвалість, і я задумався, чи це була тактика, про яку вони домовилися між собою, чи це вийшло в кожного само собою. Але правда, що способи виразити невдоволення можновладцям обмежені.

Доки ми пробиралися через сад, де сьогодні на деревах каркала зграя зголоднілих ворон, я намагався почати розмову. Тож запитав, як вона провела дитинство, граючись біля болота.

— У сусідньому з нашим будинку жили двоє маленьких хлопчиків. Брати Ноель і Джеймс. Ми бавилися разом. Їхні родичі впродовж багатьох поколінь були рибалками; вони знали всі стежки через болото, усі орієнтири, які тримають вас на твердій землі. Їхній батько був контрабандистом, а також рибалкою. Зараз вони всі мертві, їхній човен затонув під час сильного шторму п’ять років тому.

— Мені шкода.

— Така доля рибалок. — Вона обернулася до мене, іскра пожвавлення з’явилася в її голосі. — Якщо люди везуть оброблене сукно до Франції, а привозять звідти вино, то лише тому, що вони бідні.

— Я не збираюся нікого переслідувати, Еліс. Мені просто цікаво, чи можна в такий спосіб вивезти деякі приховані доходи або, можливо, втрачену реліквію.

Ми зупинилися неподалік рибного ставка. Трохи осторонь деякі служки під наглядом монаха працювали біля маленького шлюзу в струмку, і я побачив, що рівень води в ставку вже знизився.

— Брат Ґай розповів мені про ту бідолашну дівчину, — сказала Еліс, щільніше кутаючись у пальто. — Він сказав, що вона працювала тут до мене.

— Так, це правда. Але в бідолашної не було друзів, окрім Саймона Велплея. У вас є люди, які можуть захистити.

Я побачив тривогу в її очах і заспокійливо всміхнувся.

— Ходімо до воріт. Я маю ключ.

Ми пройшли через ворота, і я знову зупинився, дивлячись на білий простір болота, річку вдалині та невеличкий пагорб зі зруйнованими будівлями на півдорозі від неї.

— Я мало не впав, коли прийшов сюди вперше, — зауважив я. — Ви впевнені, що існує безпечний шлях? Не розумію, як можна розгледіти орієнтири, коли все вкрито снігом.

Вона кивнула.

— Бачите отой високий очерет? Завданням є знайти ті, що треба, і триматися від них на безпечній відстані. Тут не все болото, є твердіші ділянки, і візерунки очерету є їхніми дороговказами. — Вона зійшла зі стежки і випробувала ґрунт. — Подекуди буде замерзла скоринка; мусите стежити, щоб не провалитися.

— Знаю. Я зробив це минулого разу. — Я завагався на березі, нервово всміхаючись. — У ваших руках життя королівського комісара.

— Я буду уважною, сер.

Вона кілька разів пройшлася туди-сюди по стежці, вирішуючи, де нам переходити, а потім, наказавши мені йти саме її слідами, ступила на болото.

Вона йшла повільно й рівномірно, часто зупиняючись, щоб зорієнтуватися. Визнаю, що спочатку моє серце калатало. Я озирнувся, усвідомлюючи, що ми дедалі більше віддаляємося від стіни монастиря, що не буде змоги допомогти, якщо хтось упаде. Однак Еліс трималася впевнено. Іноді, коли я ступав у її сліди, ґрунт був твердим, іншого разу масляниста чорна вода заповнювала западини. Хоча ми рухалися повільно, я здивувався, коли, піднявши голову, побачив, що ми вже майже біля пагорба, руїни повалених каменів лише за п’ятдесят ярдів від нас. Еліс зупинилася.

— Нам потрібно піднятися на пагорб, потім інша стежка поведе нас униз, до річки. Проте з того боку небезпечніше.

— Ну принаймні виберемося на пагорб.

За кілька хвилин ми ступили на тверду землю. Пагорб здіймався тільки на кілька футів над рівнем болота, але звідти відкривався краєвид і на монастир, і на річку, тиху та сіру. Вдалині виднілося море, і пронизливий вітерець доносив солонуватий присмак.

— Отже, контрабандисти переносять свою контрабанду оцим шляхом?

— Так, сер. Кілька років тому митники з містечка Рай переслідували там контрабандистів, та заблукали. Двоє чоловіків утопилися за кілька секунд, зникли без сліду.

Я простежив за її поглядом на білий простір і затремтів, потім озирнувся на пагорб. Він був менший, ніж я очікував, зруйновані будівлі були трохи більші за купи каменю. Одна, хоч і без даху, збереглася краще за інших, і я побачив залишки багаття, голу ділянку снігу, вкриту попелом.

— Люди були тут зовсім недавно, — сказав я, розгортаючи попіл.

Я поколупався навколо своїм ціпком, немов сподіваючись знайти сховану реліквію чи скриню із золотом, але нічого не було. Еліс стояла і мовчки спостерігала за мною. Я повернувся до неї і став, озираючись.

— У перших монахів мало бути суворе життя. Мені цікаво, чому вони сюди прийшли; можливо, задля безпеки.

— Кажуть, що болото поступово піднімалося, оскільки гирло річки замулювалося. Можливо, тоді це було не болото, а лише місцина біля річки. — Вона не виявила особливого зацікавлення.

— Цей пейзаж був би захопливою картиною. Я малюю, знаєте, коли маю час.

— Я бачила тільки розписи на склі в церкві. Кольори гарні, та фігури завжди здаються якимись нереальними.

Я кивнув.

— Це тому, що вони не пропорційні та немає відчуття дистанції, перспективи. Але тепер художники намагаються зобразити речі такими, якими вони є, зобразити реальність.

— Справді, сер?

Її голос усе ще був холодний, відсторонений. Я розчистив сніг із клаптика стародавньої стіни і присів.

— Еліс, я хотів би з вами поговорити. Про Марка Поера.

Вона кинула на мене похмурий погляд.

— Знаю, що він прихильний до вас, і вважаю, що почуття його благородні.

Вона відразу оживилась.

— Тоді чому, сер, ви забороняєте йому бачитися зі мною?

— Батько Марка є розпорядником сільськогосподарських угідь мого батька. Не те щоб мій батько був багатий, але мені пощастило пробитися, завдяки юриспруденції, на службу до самого лорда Кромвеля. — Я думав справити на неї враження, проте вираз її обличчя не змінився. — Мій батько дав слово Марку, що я спробую допомогти хлопцеві просунутися по службі в Лондоні. Я зробив це; не один, його розум і гарні манери відіграли свою роль. — Я делікатно кашлянув. — На жаль, стався один неприємний випадок. Йому довелося залишити свою посаду…

— Я знаю про фрейліну, сер. Він усе мені розповів.

— О. Справді? Тоді хіба ви не бачите, Еліс, він має останній шанс із цією місією повернути собі прихильність. Якщо він скористається цим, то зможе просунутися далі, матиме безпечне й заможне майбутнє, але йому доведеться знайти дружину з його рангу. Еліс, ви — гарна дівчина. Якби ви були донькою лондонського купця, це була б інша річ. Якби це було так, свататися до вас міг би і я, і Марк. — Я не хотів цього сказати, та воно вихопилося в раптовому припливі почуттів. Вона насупилася, на її обличчі з’явилося здивування. Невже вона не розуміє? Я зробив глибокий вдих. — У будь-якому разі, якщо Марк має намір іти на підвищення, він не може свататися до служниці. Це важко, але так працює суспільство.

— Тоді суспільство зіпсоване, — сказала вона з раптовим холодним гнівом. — Я вже давно так думаю.

Я підвівся.

— Це світ, який Бог створив для нас, і в щасті чи в горі мусимо жити в ньому. Ви стримали б Марка, перешкодили б його успіху? Якщо ви заохочуватимете його, саме це і станеться.

— Я б нічого не вчинила, щоб йому зашкодити, — гаряче сказала вона. — Я б нічого не вчинила проти його волі.

— Але він може побажати чогось, що йому зашкодить.

— Це йому вирішувати. Хоча, якщо ми не будемо говорити, він нічого не скаже.

— Ви зіпсували б його майбутнє? Справді?

Вона уважно глянула на мене, так пильно, що я зніяковів як ніколи в житті від погляду жінки. Нарешті вона важко зітхнула.

— Іноді мені здається, що всіх, кого люблю, у мене мають забрати. Але, мабуть, це доля служниці, — додала вона з гіркотою.

— Марк сказав, що у вас був наречений, лісоруб, який загинув від нещасного випадку.

— Якби він не загинув, я жила б забезпечено в Скарнсі, бо власники землі нині тільки те і роблять, що вирубують ліс. Натомість я є отут.

У кутиках її очей виступили сльози, і вона сердито витерла їх. Я хотів би притиснути її до себе і втішити, але знав, що їй потрібні не мої обійми.

— Мені шкода. Така природа цього світу, що ми часто втрачаємо тих, кого любимо. Еліс, можливо, монастир тепер не має майбутнього. А якби я спробував знайти для вас якусь посаду в місті, через суддю Копінґера? Ми напевно побачимося завтра. Вам не слід бути тут, де відбуваються ці жахливі речі.

Вона витерла очі й кинула на мене дивний, повний почуття погляд.

— Так, я пізнала тут усю глибину людської жорстокості. Це страшна річ.

Я бачу цей погляд зараз, коли пишу, і тремчу від згадки про те, що мало статися далі.

— Дозвольте мені захистити вас від цього.

— Можливо, сер, хоч мені буде важко виразити повагу до цього чоловіка.

— Я розумію. Але мушу ще раз повторити, що так влаштований світ.

— Тепер мені тут страшно перебувати. Навіть Марк боїться.

— Так. І я також.

— Сер, брат Ґай сказав, що в ставку знайшли ще деякі речі, окрім тіла дівчини. Чи можу я запитати, що саме?

— Тільки габіт, який не дає підказки, на яку я сподівався, і меч. Тепер осушую ставок, щоб подивитися, чи є там ще щось.

— Меч?

— Так. Думаю, той, яким убили комісара Синґлтона. На ньому було клеймо майстра, якого можна відстежити, але для цього мені потрібно поїхати до Лондона.

— Не їдьте, сер, будь ласка, — сказала вона з раптовим хвилюванням. — Не покидайте нас. Сер, я прошу вибачення, якщо була зухвалою з вами, але, будь ласка, не їдьте. Лише ваша присутність тут забезпечує мій захист.

— Мені здається, ви перебільшуєте мої сили, — похмуро відповів я. — Я не зміг врятувати Саймона Велплея. І не знаю, як можна добратися до Лондона по цьому снігу, не витративши на дорогу тиждень, а в мене немає стільки часу.

Обличчя Еліс виражало полегшення. Я наважився нахилитися і поплескати її по руці.

— Мене зворушує, що ви так довіряєте мені.

Вона відвела руку, але всміхнулася.

— Можливо, ви занадто мало вірите в себе, сер. Можливо, за інших обставин, без Марка… — вона не закінчила речення, скромно опустивши голову.

Зізнаюся, моє серце закалатало. Ми хвилину мовчки постояли на пагорбі.

— Думаю, нам варто повернутися назад, — сказав я, — а не намагатися дійти до річки. Я чекаю на повідомлення від судді. Еліс, я щось зроблю для вас, обіцяю. І… дякую за ваші слова.

— І вам дякую за вашу допомогу.

Вона швидко всміхнулася, потім розвернулася і повела мене назад до болота. Зворотний шлях був легший; нам доводилося тільки ступати в прокладені раніше сліди. Йдучи за Еліс, я не зводив погляду з її шиї і один раз ледь не простягнув руку й не торкнувся її. Я подумав, що не лише монахи корчать із себе дурників і можуть легко перетворитися на лицемірів.

Мені стало якось незручно, і ми мало говорили на зворотному шляху. Але принаймні тиша була теплішою, ніж на початку дороги. У передпокої лазарету Еліс залишила мене, сказавши, що в неї багато справ. Брат Ґай перев’язував ногу товстому монаху. Він підвів очі.

— Ви повернулись? Змерзли?

— Змерз. Еліс дуже допомогла, я вдячний їй за підтримку.

— Як вам спалося?

— Значно краще завдяки вашій добрій настоянці.

— Ви бачили Марка?

— Кілька хвилин тому я проходив повз нього. Він пішов у вашу кімнату. Приймайте настій ще кілька днів, — крикнув він мені вслід, коли я вийшов із передпокою, намагаючись вирішити, чи варто розповідати Марку про розмову з Еліс.

Я дійшов до нашої кімнати і відчинив двері.

— Марку, я виходив… — я замовк, роздивляючись навколо.

У кімнаті нікого не було. А потім почувся голос немов із порожнечі.

— Сер. Допоможіть мені!

Розділ двадцять четвертий

— Допоможіть!

У приглушеному голосі Марка чулася нотка паніки, який, на мій збентежений розум, неначе долинав із порожнього простору. Потім я помітив, що трохи відсунута шафа. Зазирнувши за неї, я побачив двері в обшитій панелями стіні, і насилу відтягнув шафу.

— Марку! Ти там?

— Мене закрили! Відчиніть двері, сер! Швидше, він може повернутися!

Я повернув ручку, стару та іржаву. Почулося клацання, і двері відчинилися, випустивши сире повітря. З темряви вилетів Марк, запорошений і розпатланий. Якусь мить я дивився у темряву, тоді знову на нього.

— Боже тіло, що сталося? Хто може повернутися?

Він кілька разів глибоко вдихнув.

— Я зачинив за собою двері, коли зайшов, а потім зрозумів, що їх неможливо відчинити зсередини. І потрапив у пастку. Там є вічко; раніше хтось шпигував за нами. Через вічко я бачив, як ви прийшли, і тому крикнув.

— Розкажи, що сталося, з самого початку.

Принаймні, подумав я, шок вивів його із хандри. Він сів на ліжко.

— Після того як ви пішли, я поговорив із пріором Мортимусом про очищення ставка. Вони його зараз спускають.

— Так, я це бачив.

— Я повернувся сюди по калоші. Поки взувався, знову почув звуки. — Він сміливо глянув на мене. — Я знав, що мав рацію.

— Твій слух гостріший за твій розум, щоб отак замкнутися. Продовжуй.

— Здавалося, що звук завжди долинав із-за шафи. Я вирішив відсунути її, щоб подивитися, що позаду, і знайшов ці двері. Я зайшов досередини зі свічкою. Там є прохід, і я хотів з’ясувати, куди він веде. Тож зачинив за собою двері, щоб ніхто не зайшов, але тієї миті протяг загасив свічку, і я опинився в темряві. Тоді натиснув плечем на двері, та вони не піддавались. — Він почервонів. — Це мене пригнітило. Я не мав зі собою меча. Але без свічки міг побачити цятку світла — там є вічко, прорізане в панелях. — Він указав на крихітну дірку в стіні. — Я підвівся й оглянув її: з внутрішнього боку вона була схожа на дірку від цвяха.

— Як довго ти був замкнений?

— Недовго. З Божої милості лише кілька хвилин. Ви ходили на болото?

— Так. Там були контрабандисти — ми знайшли слід від вогнища. Я розмовляв з Еліс, поговоримо про це згодом. — Я запалив дві свічки від вогню і одну подав йому. — Ну, перевіримо цей прохід ще раз?

Він глибоко вдихнув.

— Так, сер.

Я замкнув двері нашої кімнати від непроханих гостей, і ми протиснулися за шафою і відчинили двері. За ними розташовувався темний вузький коридор.

— Брат Ґай казав, що від лазарету до кухні йшов з’єднувальний перехід, — пригадав я. — Його закрили під час Великої Чуми.

— Цей використовували зовсім нещодавно.

— Так.

Усередині я розгледів цятку світла в тому місці, де було прорізане вічко в дерев’яній панелі.

— Звідси добре видно кімнату. Здається, вирізано нещодавно.

— Брат Ґай вибирав для нас кімнату.

— Так. Де будь-хто може шпигувати за нами, підслуховувати.

Я повернувся до дверей. Вони мали таку засувку, що відмикалися лише ззовні.

— Цього разу будьмо обережними.

Я причинив їх, вклавши носовичок у щілину, щоб вони не затріснулися.

Ми пробиралися коридором мовчки. Він був вузький, тягнувся вздовж стіни лазарету. Один бік коридору утворений дерев’яною обшивкою лазаретних кімнат, а інший — кам’яною кладкою монастирських будівель. Залишки іржавих тримачів для смолоскипів стирчали на вологих стінах. Схоже, ними давно не користувалися — смерділо сирістю, а по кутках росли дивні опуклі гриби. Невдовзі прохід повернув праворуч, де в кінці розташовувалася кімната. Ми ввійшли досередини й освітили кімнату.

Ми опинилися в тюремній камері, квадратній і без вікон. До стіни були прикріплені старі ніжки, а купа запліснявілої тканини і дерева в одному кутку вказувала на залишки ліжка. Я оглянув стіни зі свічкою. На каміннях були видряпані слова. Я прочитав один глибоко видряпаний рядок літер: «Frater Petrus tristissimus. Anno 1339».

— Брат Пітер засмучений. Цікаво, що він зробив.

— Тут є вихід, — сказав Марк, підходячи до важких дерев’яних дверей.

Я нахилився до замкової щілини. З того боку не було світла. Я притулив вухо до дверей, але нічого не почув.

Тоді повільно повернув ручку. Двері тихо відчинилися досередини, і я звернув увагу, що петлі були змащені. Ми зупинилися перед іншою шафою, яку відсунули від стіни настільки, щоб людина могла протиснутися. Ми вийшли й опинилися в коридорі з кам’яним мощенням. Трохи віддалік були двері, напіввідчинені. Я почув приглушений шум голосів, клацання тарілок.

— Це кухонний коридор, — видихнув я. — Вертаймося, швидше, доки нас не побачили.

Я знову протиснувся слідом за Марком і нахилився, щоб зачинити двері, покашлюючи від вологого повітря. Раптом хтось затиснув мені рота, і я завмер, коли інша рука натиснула на мій горб. Свічки погасли. Тоді Марк прошепотів мені на вухо.

— Тихо, сер. Хтось іде!

Я кивнув, і він опустив руки. Я нічого не чув; у нього справді були вуха кажана. За мить з-за рогу з’явилося світло свічки, а за нею — постать: одягнена в габіт із каптуром, виснажене темне обличчя вперлося поглядом у темницю. Свічка брата Ґая вихопила наші постаті в кутку, і він здригнувся.

— Ісусе, спаси нас, що ви тут робите?

Я ступив крок уперед.

— Ми можемо поставити вам те саме запитання, брате. Як ви сюди потрапили? Ми замкнули двері.

— А я їх відімкнув. Мені повідомили, що ставок спустили, і я прийшов вас покликати, але відповіді не було. І подумав, що ви обоє мертві, тож увійшов зі своїм ключем і побачив відчинені двері.

— Помічник Поер кілька разів чув когось за стіною, і сьогодні вранці він знайшов ці двері. Ви за нами шпигували, брате Ґаю. Ви дали нам кімнату з таємним проходом. Навіщо? І чому ви не сказали мені, що від лазарету до кухонь є відкритий шлях?

Мій голос був різкий. У цьому монастирі я почав сприймати брата Ґая майже як свого друга. Тож проклинав себе за те, що дозволив собі зблизитися з людиною, яка, з усіма подіями, все ще була підозрюваною.

Його обличчя спохмурніло. Світло від свічки дивно мерехтіло над його довгим носом і вузькими темними рисами обличчя.

— Я забув, що ці двері були у вашій кімнаті. Сер, цим проходом не користувалися майже двісті років.

— Ним користувалися сьогодні вранці! І ви дали нам єдину кімнату, де в стіні можна було прорізати вічко!

— Це не єдина кімната, — спокійно сказав він. Його погляд був рівний, свічка не тремтіла в руці. — Хіба ви не бачили? Цей прохід іде вздовж панелей стіни лазарету, позаду всіх кімнат у цьому коридорі.

— Але вічко є тільки за нашою. Чи відвідувачів зазвичай розміщують у нашій кімнаті?

— Тих, хто не поселяється в абата. Зазвичай приїжджають посланці або чиновники з наших маєтків, щоб обговорити справи.

Я обмахнув рукою вогку темницю.

— І що це, в ім’я Бога, за жахливе місце?

Він зітхнув.

— Це в’язниця старих монахів. У більшості монастирів такі є; за давніх часів абати ув’язнювали братів, які тяжко згрішили. У канонічному праві вони все ще мають таку владу, хоча ніколи нею не користуються.

— Ні, не за цих добрих часів.

— Кілька місяців тому пріор Мортимус запитав, чи збереглася стара келія; він говорив, що її слід знову використовувати для покарання. Я сказав йому, що, як мені відомо, вона ще існує. Проте не заходив сюди відтоді, як старий служка показав її мені, коли я став опікуватися лазаретом. Я думав, що двері зачинені.

— Ну, не були зачинені. Отже, пріор Мортимус запитував про темницю, чи не так?

— Так. — Його голос напружився. — Я подумав, що ви схвалюєте бажання головного вікарія зробити наше життя важким і жорстоким, наскільки це можливо.

Я дозволив мовчанню запасти між нами на хвилину.

— Обережно з тим, що говорите перед свідками, брате.

— Так. Це світ, сповнений нових чудес, де король Англії повісить людину за слова. — Він зробив зусилля, щоб опанувати себе. — Мені шкода. Але, комісаре Шардлейку, незважаючи на те, що вчора в нас була наукова дискусія про нові шляхи, над усіма тут нависає тягар страху і тривоги. Я лише хочу жити в мирі, комісаре. Ми всі хочемо.

— Не всі, брате. Хтось міг пробратися через цей прохід на кухню, щоб убити комісара Синґлтона. Це означає, що без ключа можна було потрапити на кухню. Так, звичайно, кухня стає ідеальним місцем для того, щоб хтось домовився з ним зустрітися, підстерегти і вбити.

— Ми з Еліс усю ніч не спали, доглядаючи за старим братом Джеймсом. Ніхто не міг пройти повз нас непоміченим.

Я взяв його свічку і підніс йому до обличчя.

— Але ви могли це зробити, брате.

— Клянуся святою кров’ю нашого Господа, я цього не робив, — пристрасно сказав він. — Я лікар, моя клятва — берегти життя, а не забирати його.

— Хто ще знав про цей прохід? Ви казали, що пріор згадував про нього. Коли?

Він приклав руку до лоба.

— Він порушив це питання на зборах братії. Я там був, абат, пріор Мортимус, брат Едвіг і брат Ґабріель. Брат Джуд, той, що роздає милостиню, також був там, і брат Г’ю, камергер. Пріор Мортимус, як завжди, говорив про потребу строгішої дисципліни. Він сказав, що чув розповідь про келію старого монаха за межами лазарету. Мені здається, він напівжартував.

— Хто ще в монастирі міг про неї знати?

— Новіціям говорять, що десь на території монастиря схована стародавня темниця, щоб налякати їх, але не думаю, що хтось знав, де вона розташована. Я і сам забув, доки не згадав про неї в день вашого приїзду. Думав, що вона замкнена багато років!

— Отже, люди знали, що вона існує. А як щодо вашого друга, брата Джерома?

Він розвів руками.

— Що ви маєте на увазі? Він не мій друг.

— Я бачив, як учора ви допомагали йому з книгою, під час служби.

Брат Ґай похитав головою.

— Він брат у Христі й бідний каліка. Невже дійшло до того, що допомогти каліці перегортати сторінки книги стає основою для звинувачень? Я не думав, що ви такий чоловік, комісаре Шардлейку.

— Я шукаю вбивцю, брате, — коротко сказав я. — Усі браття перебувають під підозрою, зокрема і ви. Тож будь-хто на цій зустрічі міг розворушити свою пам’ять і вирішив пошукати цей прохід.

— Мабуть, що так.

Я знову оглянув сиру камеру.

— Ходімо. У мене від цього місця розболілися кістки.

Ми мовчки поверталися коридором. Брат Ґай вийшов першим, і я нахилився, щоб вийняти свою хустинку. Водночас зауважив, як щось ледь помітно мерехтить у світлі свічки. Я обережно пошкрябав нігтем кам’яну плиту.

— Що це? — запитав Марк.

Я підніс палець ближче.

— Божа смерть, так ось що він робив, — прошепотів я. — Так, звичайно, бібліотека.

— Що це таке?

— Потім.

Я ретельно витер руку об одяг.

— Ходімо, я промерзну до кісток, доки доберуся до вогнища.

Коли ми повернулися у свою кімнату, я відпустив брата Ґая, а тоді став перед каміном, гріючи руки.

— Божі рани, ця кам’яниця холодна.

— Мене здивувало, як брат Ґай виступає проти головного вікарія.

— Він обурювався політикою короля, але йому довелося б виступити проти його головування в Церкві, щоб бути зрадником. Зопалу він просто висловив те, що думають усі вони. — Я полегшено зітхнув. — Ні, я знайшов там слід, однак він веде до когось іншого.

— До кого?

Я глянув на нього, задоволений тим, що його хандра, здавалося, минула.

— Потім. Ходімо, мусимо піти до ставка, доки вони самі не почали його вичищати. Нам потрібно перевірити, чи є там ще щось.

Ми вийшли з кімнати, у голові роїлися думки.

Ми знову пройшли через сад, аж до невеликої юрби служок, що стояли біля рибного ставка з довгими жердинами в руках. З ними був пріор Мортимус. Він обернувся до нас.

— Струмок відвели, комісаре, і воду спустили. Але незабаром нам доведеться знову наповнити його, інакше вода затопить місцевість біля вигрібної ями.

Я кивнув. Ставок тепер був глибокою порожньою чашею, товстий шар сірувато-коричневого мулу, вкритий на дні шматками льоду. Я покликав служок.

— Шилінг тому, хто що-небудь там знайде!

Двоє служок вийшли вперед і нерішуче полізли в мул, обмацуючи дно жердинами. Нарешті один із них крикнув і щось підняв. Дві золоті чаші.

— Це ті, які мала б украсти Орфан, — видихнув пріор.

Я сподівався, що ми зможемо знайти реліквію, але ще десять хвилин пошуків не дали нічого, крім старої сандалі. Служки знову вилізли, і чоловік, який знайшов чаші, передав їх мені. Я дав йому шилінг і, обернувшись, побачив, що пріор дивиться на чаші.

— Без сумніву, це саме вони. — Він зробив довгий вдих. — Комісаре, пам’ятайте: якщо ви знайдете чоловіка, який убив ту бідолашну дівчину, дайте мені трохи часу з ним наодинці.

Він розвернувся і пішов геть. Я здивовано глянув на Марка.

— Він справді переживає за її смерть? — запитав він.

— Бездонні глибини людського серця. Ходімо, нам треба до церкви.

Розділ двадцять п’ятий

Мої ноги були втомлені, а спина боліла, коли ми знову поверталися до монастиря. Я заздрив Марку, який енергійно рухався, міцними ногами розкидаючи сніг. Коли ми дійшли до двору, я зупинився, щоб перевести дух.

— Слід у цій кімнаті веде нас знову до брата Ґабріеля. Здається, він усе-таки щось приховував. Ходімо знайдемо його. Спочатку пошукаємо в церкві. Коли я розмовлятиму з ним, хочу, щоб ти стояв якнайдалі, за межею чутності. Не питай чому, на те є причина.

— Як бажаєте, сер.

Можу сказати, що його дратувала моя скритність, але це було частиною плану. Мене здивувало те, що знайшов у цьому проході, однак я не міг позбутися почуття задоволення від того, що мої попередні підозри щодо Ґабріеля, зрештою, не були безпідставними. Воістину, людське серце таїть дивні й незбагненні глибини.

День був ще похмурий, і коли ми йшли нефом, усередині церкви було тьмяно. З бічних каплиць не долинало жодної молитви; це, мабуть, був час відпочинку монахів. На півдорозі я розгледів фігуру брата Ґабріеля. Він наглядав за служкою, який полірував велику металеву табличку на стіні.

— Патина сходить. — Його низький голос відлунював нефом, коли ми наближалися. — Формула Ґая працює.

— Брате Ґабріелю, — сказав я, — боюсь, я завжди відсилаю ваших служок. Однак мушу знову з вами поговорити.

Він зітхнув і наказав чоловікові піти. Я прочитав латинський напис, вигравіюваний на табличці над фігурою монаха, що лежав на гробниці.

— Отже, перший абат, похований там, у стіні?

— Так. Робота по металу знаменита. — Він глянув на Марка, який стояв трохи осторонь, як я йому сказав, а потім повернувся до мене. — На жаль, це мідний сплав, але брат Ґай винайшов формулу для його очищення.

Він говорив швидко, хвилювався.

— У вас насичене життя, брате, ви відповідальні за церковну музику і також за оздоблення.

Я подивився на доріжку з перилами, статую Доната, поруч із якою лежали інструменти, і ремонтну люльку, прикріплену плетивом із мотузок до доріжки і дзвіниці.

— Бачу, робота не рухається. Ви все ще сперечаєтеся з братом Едвігом?

— Так. Але ви, напевно, не прийшли це обговорювати?

Роздратування закралося в його голосі.

— Ні, брате. Учора я висунув проти вас одну справу — як ви сказали, законне обвинувачення. Обвинувачення у вбивстві. Ви казали, що я вибудовував неправдиву картину.

— Так, правильно. Я не вбивця.

— Проте одне вміння, яке ми, прискіпливі юристи, розвиваємо, — це інстинкт щодо того, коли люди щось приховують. Ми рідко помиляємося.

Він нічого не казав, лиш уважно дивився на мене.

— Дозвольте мені розкрити вам ще одну справу, скажімо, низку припущень, і ви зможете виправити мене, якщо я помилятимусь. Це буде справедливо?

— Не знаю, що це за хитрість.

— Без хитрощів, обіцяю. Дозвольте мені почати зі зборів братії кілька місяців тому. Пріор Мортимус згадав про темницю старих монахів і прохід, що веде від лазарету до кухонних приміщень.

— Так… так, я пригадую.

Тепер він дихав трохи швидше, кліпав частіше.

— Більше про неї ніколи не говорили, але, думаю, у вас виникла одна ідея. Думаю, ви пішли до бібліотеки, де, як ви знаєте, можна знайти всі старі плани монастиря. Я бачив їх, коли ви показували мені бібліотеку. Пам’ятаю, тоді ви, здається, хвилювалися, щоб я їх не зауважив.

Думаю, брате, ви знайшли прохід; думаю, ви туди зайшли і просвердлили шпарину в стіні того приміщення, що зараз є нашою кімнатою. Кухарчук сказав, що ви тинялися біля кухні, там, де, як тепер мені відомо, є вхід у коридор.

Він облизав сухі губи.

— Ви мені не заперечуєте, брате.

— Я… я нічого про це не знаю.

— Ні? Деколи вранці Марк чув шарудіння, і я глузував з нього, кажучи, що то миші. Однак сьогодні він оглядав нашу кімнату і знайшов двері та вічко. Мені було цікаво, хто там був, я навіть підозрював лікаря, але потім дещо знайшов на підлозі, під вічком. Щось блискуче. І зрозумів, що чоловік, який спостерігав за нами, не шпигував. У нього була інша мета.

Брат Ґабріель випустив стогін, який, здавалося, вирвався з глибини його єства. Він провис, як маріонетка з перерізаними ниточками.

— Ви любите молодих чоловіків, брате Ґабріелю. Це, мабуть, поглинуло вас до кінця, якщо ви так намагалися спостерігати, як одягається вранці Марк Поер.

Брат Ґабріель похитнувся, і я подумав, що він упаде. Брат приклав руку до стіни, щоб утримати рівновагу. Коли він подивився на мене, його обличчя було спершу мертвотно-блідим, а потім почервоніло від пекучого рум’янцю.

— Це правда, — прошепотів він. — Ісусе, прости мені.

— Божа смерть, яка ж це була дивна подорож через ту жалюгідну стару темницю, з членом, що розбухав у темряві.

— Будь ласка… будь ласка. — Він підняв руку. — Не кажіть йому, не кажіть хлопцеві.

Я ступив крок ближче.

— Тоді розкажіть мені все, що приховуєте. Цей прохід — таємний шлях до кухні, де вбили мого попередника.

— Я ніколи не хотів бути таким, — прошипів він із раптовою пристрастю. — Чоловіча краса заполонила мене віддавна, відколи я вперше побачив образ святого Себастьяна в нашій церкві. Мій погляд був прикутий до нього, як в інших хлопців — до грудей статуї святої Агати. Але вони могли повернутися до нормального шлюбу. Я залишився наодинці… з цим. Тому прийшов сюди, щоб уникнути спокуси.

— У монастир? — запитав я недовірливо.

— Так.

Він засміявся, тріснутий істеричний звук.

— Сьогодні здорові молоді люди не стають монахами, або мало хто з них. Здебільшого це такі бідолашні створіння, як Саймон, які не можуть впоратися з життям у цьому світі. Я не жадав Саймона, не кажучи вже про старого Александра. Я грішив з іншими чоловіками, та за останні роки лише кілька разів, і жодного разу — після візитації. За допомогою молитви, праці, я отямився. Але потім приходять відвідувачі, наглядачі з наших земель у графстві, посланці, й іноді бачу… я бачу гарного хлопця, який запалює мене, тоді ледве усвідомлюю, що роблю.

— І зазвичай відвідувачів поселяють у нашій кімнаті.

Він схилив голову.

— Коли пріор згадав про прохід, я задумався, чи може він вести за кімнату для відвідувачів. Ви маєте рацію, я подивився на плани. Допоможи мені, Боже! Я вирізав вічко, щоб бачити їх нагими. — Він знову глянув на Марка, цього разу з пригніченим, злим виразом. — Тоді приїхали ви, з ним. Я мусив його бачити, він такий чудесний, він ніби апогей… моїх пошуків. Пошуків ідеалу. — Він почав говорити швидко, майже ковтаючи слова. — Я ходив у коридор, коли здогадувався, що ви піднімаєтесь. Господи, прости, я був там учора й того дня, коли ховали бідолашного Саймона. Сьогодні вранці знову пішов, не міг стриматися. Ох, на кого я перетворився? Чи може людина бути більш приниженою перед Богом?

Він стиснув кулак і підніс його до рота, кусаючи руку, доки не з’явилися краплі крові. Мені спало на думку, що він також спостерігав, як я одягаюся, бачив зігнуту спину, від якої Марк завжди тактовно відводив погляд. Думка була не з приємних. Я нахилився вперед.

— Слухайте мене, брате. Я ще нічого не сказав Марку. Але ви розкажете мені все, що знаєте про тутешні смерті, розкажете мені все, що приховували.

Він вийняв руку з рота і спантеличено подивився на мене.

— Але, комісаре, мені більше нічого розказувати. Мій сором був моєю таємницею. Усе інше, що вам розповідав, — правда, я нічого не знаю про ці жахливі вчинки. Я не шпигував. Єдина причина, чому використовував цей прохід, — це бажання спостерігати за молодими людьми, які приходили до нас. — Він судомно вдихнув. — Я тільки хотів споглядати.

— І ви більше нічого не приховуєте?

— Нічого, присягаюся. Якби я міг допомогти вам розкрити ці жахливі злочини, клянуся Ісусом, зробив би це.

Він присів до стіни, нестерпно засоромлений. Мене охопив гнів, бо я знову пішов слідом, який привів у глухий кут. Я похитав головою, сердито видихаючи.

— Смерть Божа, брате Ґабріелю, ви водили мене за ніс. Я думав, що вбивця — ви.

— Сер, я знаю, що ви хотіли б розігнати монастир. Але прошу, не користайте з того, що я вчинив. Не дозвольте моїм гріхам спричинити кінець Скарнсі.

— Божа кров, ви перебільшуєте ці свої гріхи. Такий порок недостатній навіть для того, щоб віддати вас під суд. Якщо цей монастир закриють, це станеться з інших причин. Мене лише засмучує, що людина марнує своє життя на таке дивне ідолопоклонство. Ви така ж дурна істота, як і будь-яка інша під небом.

Він заплющив очі від сорому, потім підвів погляд угору, і я побачив, як його губи ворушаться в молитві. Далі він розтулив рот, а очі, які все ще дивилися вгору, ніби вирячилися з голови. Збентежений, я підійшов ближче. Так швидко, що я не встиг ворухнутися, він обернувся і з криком кинувся на мене з розкинутими руками.

Те, що сталося далі, яскраво закарбувалося в моїй пам’яті, що аж рука тремтить, доки я пишу. Він сильно штовхнув мене в груди. Я впав навзнак, ударившись об камінь так, що мало не випустив дух. На мить подумав, що він збожеволів і вб’є мене. Я підвів очі й побачив, як він стоїть, погляд ошалілий. Потім з’явилося щось інше: злетівши згори в пориві повітря, велика кам’яна фігура приземлилася там, де я стояв хвилину тому, розчавивши Ґабріеля об землю. Зараз чую це, сильний дзвінкий удар каменю об підлогу, змішаний із жахливим хрускотом Ґабріелевих кісток.

Я підвівся на ліктях і нерухомо лежав, роззявивши рота, дивлячись на розмальовану статую святого Доната, розбиту на шматки об ключара, чия рука стирчала знизу, а озеро крові розливалося по підлозі. Голова статуї відкололася й лежала біля моїх ніг, вирячившись на мене з виразом благочестивої скорботи, під очима намальовані білі сльози.

Тоді я почув голос Марка, такий крик, якого ніколи не чув.

— Відійдіть від стіни!

Я підвів очі. Постамент, на якому стояла статуя, розкачувався на краю доріжки, на висоті п’ятдесяти футів. За ним я розгледів постать у каптурі. Вмить відскочив убік перед тим, як постамент вдарився об землю там, де я лежав. Марк підхопив мене і допоміг підвестися, його обличчя було мертвотно-блідим.

— Там, нагорі! — вигукнув він.

Я простежив за його поглядом. Тьмяна постать прямувала доріжкою до пресвітерію.

— Він врятував мене. — Я дивився на розтрощені руки ключара під камінням, на калюжу крові. — Він врятував мене!

— Сер, — настирливо прошепотів Марк. — Він у нас в руках. Він на доріжці. Єдиний шлях униз — це сходи по обидва боки від хресної перегородки.

Я зібрав розсіяні думки докупи і глянув на кам’яні сходи по обидва боки перегородки.

— Так, маєш рацію. Ти бачив, хто це?

— Ні. Просто постать у габіті, з піднятим каптуром. Він пішов до церкви, нагору. Якщо ми піднімемося сходами, з обох боків можемо оточити його. Ми його зловимо, іншого шляху вниз немає. Ви це можете зробити, сер?

— Так. Допоможи мені підвестися.

З допомогою Марка я став на ноги. Він повільно оголив свій меч, і я міцно схопив ціпок, глибоко вдихаючи, щоб утихомирити калатання серця.

— Ми йтимемо паралельно і триматимемо один одного в полі зору.

Він кивнув і швидко побіг до сходів праворуч. Відвівши очі від тіла Ґабріеля, я повернув ліворуч і повільно піднімався вгору. Серце калатало так сильно, що в горлі стукотіло, а перед очима танцювали білі спалахи. Я зняв свій важкий плащ і поклав на сходи. Холод пронизав мене до кісток, але так я мав більшу свободу рухів, підіймаючись угору.

Сходи вели на вузьку платформу, що тягнулася вздовж внутрішнього простору. Вона була із залізної сітки, і, глянувши вниз, я розгледів мерехтіння свічки перед вівтарем і святинями святих, купу каміння і велику багряну калюжу крові Ґабріеля. Платформа була не більше ніж три фути завширшки, і лише залізне поруччя втримувало мене від падіння. Попереду безладною купою лежали інструменти каменяра, поряд із мотузками, які тримали на заклепках, убитих у стіни, ремонтний кошик, що вільно висів у повітрі. Я роздивлявся платформу, проклинаючи погане освітлення. Усі вікна були нижче від доріжки, і в напівтемряві я не міг нічого розгледіти; однак попереду хтось був, мусив бути. Я обережно пробирався, пригинаючись попід мотузками.

Попереду платформа розміщувалася на одному рівні з верхньою частиною хресної перегородки. Вона тягнулася від одного боку нефа до іншого, угорі сім футів завширшки, зі статуями, на які я раніше дивився знизу. Звідти вони здавалися досить маленькими, але тепер, дивлячись у сутінках на тьмяні фігури, я зрозумів, що вони завбільшки з натуральну величину.

Обережно, ретельно тримаючись за поручні, рушив платформою повз перегородку. Поруччя поскрипувало від кожного кроку, і одного разу я відчув, як воно хитається під рукою. Я заспокоїв себе тим, що каменяр із помічниками безпечно тут працюють, проте не міг не думати, що падіння блоків могли їх розхитати.

На протилежному боці церкви побачив Марка, який повільно рухався доріжкою. Він підняв меч, а я помахав ціпком у відповідь. Між нами двома вбивця тепер мав опинитися в пастці. Я міцно стиснув ціпок. Мої ноги затремтіли, і я з прокльоном наказував їм заспокоїтись.

Я рухався далі, вдивляючись у темряву. Нічого. Ні звуку. Коли я піднявся до верхньої частини церкви, доріжка вигнулася півколом, і за кілька хвилин ми з Марком уперлися поглядами, стоячи на відстані п’ятдесяти футів один від одного на обох кінцях пресвітерію. А між нами — нічого, нікого. Він дивився на мене, не вірячи власним очам.

— Він прийшов сюди, я його бачив, — вигукнув Марк.

— Тоді де він? У цьому кінці церкви нікого немає. Мабуть, ти помилився, він міг піти в інший бік, до дверей.

Я подивився туди, звідки прийшов, повз хресну перегородку, де кінець доріжки губився в темряві.

— Клянуся власним життям, що він ішов цим шляхом, клянуся.

— Гаразд. — Я зробив глибокий вдих. — Заспокойся. Якщо він в іншому кінці церкви, ми впіймаємо його. Ніхто не спускався по сходах, ми почули б. Ми повернемося в інший кінець.

— Можливо, нам варто спуститися. Хтось із нас може покликати на допомогу.

— Ні, важко встежити за обома сходами одночасно, у такому просторому приміщенні він може вислизнути, якщо спустився вниз.

Ми знову пішли назад, повертаючись тим шляхом, яким прийшли. У мене боліли очі від того, що пильно вдивлявся у темряву. Коли я проходив повз перегородку зі статуями, щось мене збентежило. Я був уже далеко, перш ніж до мене дійшло: зазвичай там стояли три статуї — святого апостола Йоана, нашого Господа і Богородиці. Однак зараз була і четверта.

Навіть коли я зупинився й обернувся, щось просвистіло в повітрі й ударилося об стіну поруч зі мною. Кинджал брязнув об доріжку біля моїх ніг, коли я усвідомив, що насправді замість середньої статуї була жива людина у вбранні бенедиктинця. Ось і зараз тьмяна постать перелазила через поруччя на доріжку. Я розвернувся і побіг до неї, але ногою зачепився за сітку доріжки і впав на поручні. На секунду моя голова й плечі звисали над нефом, і я з жахом дивився у прірву, та згодом мені вдалося підвестися. Фігура щезла. Я почув гуркіт кроків униз по сходах.

— Марку! — покликав я. — Цей бік! Він утікає!

Марк був на деякій відстані попереду, і тієї миті, як він побіг назад, нагору сходами на протилежному боці, монах уже спустився. Я почув тупіт кроків, що віддалялися; він біг уздовж стіни з мого боку, тому я не міг його бачити. Я побіг униз, опинившись на нижньому сходовому майданчику якраз тоді, коли Марк спустився зі сходів навпроти. Удалині грюкнули церковні двері.

— Він стояв на хресній перегородці разом зі статуями! — закричав я. — Ти бачив, хто це був? Він щез блискавично.

— Ні, сер, він уже був унизу на сходах, коли я підійшов до вас. — Він подивився на хресну перегородку. — Мабуть, він виліз на перегородку тоді, коли ми піднімалися сходами. Божі рани, він наважився там стояти без поручнів чи опори.

— Сподіваюся, реформатори інстинктивно відводять очі від статуй. Він утік.

Я подивився на кинджал, який підібрав із доріжки. Гостра сталева зброя без прикрас. Жодних підказок. Я вдарив кулаком по стіні, так що біль пронизав мою руку.

— Але, сер, як щодо Ґабріеля? Хіба ви не вважали його вбивцею? Що ви знайшли в прихованому проході?

Я задумався.

— Я помилявся, цілковито помилявся. У нього не було секретів. А тепер ще один чоловік помер через мене. Незважаючи на мої молитви, — додав я, на мить сердито глянувши на дах. — Але клянуся, що він буде останнім.

Розділ двадцять шостий

Я наказав, щоб четверо старійшин, які ще зосталися живими, прийшли до церкви. Абат Фабіан, пріор Мортимус, брат Едвіг і брат Ґай стояли зі мною і Марком у нефі, поки служки розтягували купу каміння з тіла Ґабріеля. Як не дивно, я був спроможний витримати це жахливе видовище, приголомшений і заціпенілий. Я спостерігав за реакцією монахів: Брат Ґай і пріор Мортимус стояли незворушно, брат Едвіг кривився з огиди, абат Фабіан відвернувся і його знудило.

Я наказав їм супроводжувати мене до маленького кабінету Ґабріеля, де на підлозі лежали стоси книг для переписування, а розбита статуя Богородиці все ще сумно прихилялася до стіни. І запитав їх, де були монахи годину тому, коли падав камінь.

— По всій дільниці, — відповів пріор Мортимус. — Це час для відпочинку. Мало хто вийшов би на вулицю за такої погоди, більшість сидить у своїх келіях.

— Джером? З ним усе гаразд?

— Замкнений у келії відучора.

— І вас четверо. Де ви були?

Брат Ґай сказав, що був сам в аптеці; пріор Мортимус сидів в особистому кабінеті, також на самоті. Брат Едвіг сказав мені, що два його помічники підтвердять, що він перебував у рахівничій конторі, а абат Фабіан давав розпорядження своєму управителю. Я сидів, дивлячись на них; навіть тим, хто мав алібі, не можна було довіряти, адже тих, хто їм служив, можна переконати або змусити погрозами збрехати. Те саме стосувалося б будь-якого алібі, яке монахи забезпечували один одному. Я міг би опитати кожного окремого служку і монаха в цьому монастирі, але скільки часу це забере і куди це мене приведе? І раптом відчув себе безпорадним.

— Отож Ґабріель вас урятував? — порушив мовчанку пріор Мортимус.

— Так, урятував.

— Чому? — запитав він. — З усією повагою, сер, чому він віддав своє життя за вас?

— Можливо, це не так уже й дивно. Думаю, брата Ґабріеля змусили повірити, що його життя нічого не варте.

Я пильно глянув на пріора.

— Отже, сподіваюся, що його вчинок тепер допоможе йому на Божому суді. Він мав багато гріхів, які порушували рівновагу.

— Можливо, це не такі великі гріхи в очах Бога.

Почувся невпевнений стук у двері, і з’явилося перелякане лице монаха.

— Перепрошую, принесли лист для комісара від судді Копінґера. Посильний каже, що це терміново.

— Дуже добре. Джентльмени, залишайтеся поки що тут. Марку, ходімо зі мною.

Крокуючи церквою, ми побачили, що тіло Ґабріеля вже винесли; двоє служок мили кам’яні плити; від гарячої води піднімалася пара, поки вони відшкрябували кров. Коли ми відчинили двері, на нас дивилося море облич, монахи і служки тривожно перешіптувались. Сірі хмаринки випускалися з пів сотні ротів. Я побачив брата Ательстана, його очі сяяли цікавістю, і брата Септимуса, який розгублено роздивлявся навколо, заламуючи руки. Побачивши нас, брат Джуд закликав натовп звільнити дорогу. Ми пройшли крізь них на чолі з монахом, який привіз нас. Біля вартівні стояв Баґґе з листом у руках, його гострі маленькі очі випромінювали зацікавлення.

— Посильний сказав, що це вкрай терміново, комісаре, вибачте, що перервали ваші збори. Чи правда, що брат Ґабріель загинув у церкві від нещасного випадку?

— Ні, брате Баґґе, це не був нещасний випадок. Він загинув, рятуючи моє життя від убивці.

Я взяв листа і пішов геть, зупинившись у центрі двору. Там, якнайдалі від високих стін, почувався безпечніше.

— За годину новина розлетиться по всій дільниці, — сказав Марк.

— Добре. Час таємничості закінчився.

Я розламав печатку і прочитав єдиний аркуш. І стурбовано закусив губу.

— Копінґер почав свої розслідування. Він наказав серу Едварду і ще одному місцевому землевласнику, згаданому в тій книзі, навідатися до нього. Надійшли повідомлення, що вони відрізані від своїх маєтків через сніг, але якщо гонець зможе доїхати, вони зможуть виїхати, тож він знову покличе їх. Пахне тактикою зволікання. Тим людям є що приховувати.

— Ви могли б зараз виступити проти брата Едвіга.

— Я не хочу, щоб цей слизький вугор говорив, що все це лише здогадки і припущення. Хочу надати йому вагомі докази. Проте не отримаю їх ні завтра, ні післязавтра — не з такою швидкістю. — Я згорнув листа. — Марку, хто міг знати, що ми збираємося сьогодні вранці до церкви? Я сказав тобі біля ставка. Пам’ятаєш, я казав, що ми мусимо піти до церкви.

— Пріор Мортимус був там, але він ішов геть.

— Мабуть, у нього так само гострі вуха, як у тебе. Річ у тому, що ніхто більше не знав, що ми йдемо. А якщо припустити, що хтось таки підійшов туди, щоб підстерегти мене?

Він подумав.

— А звідки комусь знати, що ви зупинитеся саме під цими кам’яними брилами?

— Ти маєш рацію. О Боже, не можу мислити ясно. — Я розтер чоло пальцями. — Гаразд. А якщо наш убивця був на цій доріжці з іншої причини? Якщо він просто скористався нагодою звільнити світ від мене, коли я зупинився там, де це зробив?

— Але навіщо комусь туди підніматися? Там навіть жодні роботи не ведуться.

— Хто більше знає про роботи тепер, коли Ґабріель мертвий?

— Пріор Мортимус відповідає за щоденні справи монастиря.

— Думаю, я поговорю з ним. — Я зробив паузу, склавши листа. — Та спочатку, Марку, маю тобі дещо сказати.

— Так, сер.

Я серйозно глянув на нього.

— Той лист про продаж землі, який ти відніс Копінґеру. Я також попросив його дізнатися, чи є судна, що прямують до Лондона. Щоб перетнути Велд по цих снігах, знадобився б тиждень, але після листа Джерома я мушу зустрітися з Кромвелем. Мені спало на думку, що може відходити човен, і він є; один відчалює після обіднього припливу з вантажем хмелю. Він має прибути до Лондона за два дні, а за день повернутися. Якщо пощастить з погодою, мене не буде чотири дні. Я не можу проґавити шанс. І хочу, щоб ти залишився тут.

— Але чи варто їхати тепер?

Я заходив туди-сюди.

— Я мушу скористатися цією нагодою. Пам’ятай, король не знає, що тут відбувається. Якщо Джером надіслав якийсь інший лист і король його побачить, у Кромвеля можуть бути проблеми. Я не хочу їхати, однак мушу. І є ще дещо. Пам’ятаєш той меч?

— Той зі ставка?

— На ньому було клеймо ремісника. Такі мечі виготовляють на замовлення. Якщо я зможу знайти майстра, то зможу довідатися, для кого він його зробив. І це єдина підказка, яка в мене зараз є.

— Хіба ще допитати брата Едвіга, коли матимемо докази про продаж землі.

— Так. Знаєш, я не уявляю, як брат Едвіг міг працювати зі спільником. Він здається занадто замкнутим.

Марк задумався.

— Брат Ґай міг убити Синґлтона. Він худющий, проте на вигляд досить міцний, і високий на зріст.

— Міг, але чому саме він?

— Прихований прохід, сер. Тієї ночі він міг легко вислизнути і доступитися до кухні. Йому не знадобився б ключ.

Я знову потер чоло.

— Будь-хто з них міг це зробити. Усі докази ведуть в різні напрямки. Мені потрібно більше доказів; я молюся, щоб знайти їх у Лондоні. Але мені потрібна твоя присутність тут; хочу, щоб ти переїхав у будинок абата. Перевіряй листи, стеж за тим, що відбувається.

Він кинув на мене гострий погляд.

— Ви хочете, щоб я був якнайдалі від Еліс.

— Я хочу, щоб ти був у безпеці, якомога далі від церкви, як старий доктор Ґудгепс. Можеш поселитися в його кімнаті, це чудово облаштоване місце для чоловіка твого віку і становища. — Я зітхнув. — І так, я хотів би, щоб ти був якнайдалі від Еліс. Я говорив із нею і сказав їй, що стосунки з тобою можуть зашкодити твоїм перспективам.

— Ви не мали права, сер, — сказав він із раптовою палкістю. — Я маю право вибирати власний шлях.

— Ні, Марку, не маєш. У тебе є зобов’язання перед сім’єю і своїм майбутнім. Я наказую тобі перебратися в будинок абата.

Я побачив лід у широко розплющених блакитних очах, які раніше зачарували бідного Ґабріеля.

— Я сам бачив, як ви пожадливо поглядали на неї, — сказав він, і в його голосі почулася зневага.

— Я контролюю себе.

Він оглянув мене згори донизу.

— У вас немає вибору.

Я стиснув зуби.

— За це я мав би дати тобі копняка і вигнати на дорогу. Було б добре не потребувати тебе тут, коли я поїду, однак мені це потрібно. Ну ти зробиш те, що кажу?

— Я зроблю все можливе, щоб допомогти вам знайти чоловіка, який убив цих людей. Його треба повісити. Але не даю обіцянок, що робитиму потім, хоча ви повністю зрікаєтеся мене. — Він глибоко вдихнув. — Я маю намір попросити руку Еліс Ф’ютерер.

— Тоді мені, можливо, доведеться зректися тебе, — тихо відповів я. — Клянуся Богом, я не хотів би, та не можу просити лорда Кромвеля прийняти назад чоловіка, одруженого зі служницею. Це було б неможливо.

Він не відповів. У глибині душі я знав: якщо дійде до найгіршого, навіть після того, що він сказав, то візьму його писарем; знайду йому з Еліс кімнату в Лондоні. Але я не хотів полегшувати йому життя. І глянув на нього так само холодно, як і він.

— Спакуй мені торбу, — коротко наказав я. — І сідлай Канцлера. Думаю, дорога доволі чиста, щоб добратися верхи до міста. Зараз я зустрінуся з пріором, а тоді поїду до Лондона.

Я пішов геть. Я був би не проти взятися за пріора Мортимуса в присутності Марка, однак після того, що сталося, нам було краще розійтися.

Старійшини все ще перебували в кабінеті Ґабріеля, такими пригніченими я їх раніше не бачив. Мене вразило, які вони відірвані один від одного: абат у своїй дедалі вразливішій пихатості, самотній аскет Ґай, пріор і скарбник, які керували монастирем, а проте, як я знову відчув, не друзі. Оце й усе духовне братство.

— Хочу вам сказати, браття, що від’їжджаю до Лондона. Мені потрібно доповісти про справи лорду Кромвелю. А повернуся приблизно за п’ять днів, і до того часу Марк Поер буде моїм заступником.

— Як ви зможете дістатися туди і назад за п’ять днів? — запитав пріор Мортимус. — Кажуть, ці сніги сягають аж до Брістоля.

— Я попливу човном.

— Що ви обговорюватимете з лордом Кромвелем? — нервово спитав абат Фабіан.

— Приватні справи. Також варто повідомити, як помер брат Ґабріель. І я вирішив, що тіло Орфан Стоунґарден слід передати добродійці Стамп для поховання. Будь ласка, подбайте про це.

— Але тоді місто дізнається, що вона тут померла. — Абат насупився, наче силився щось розгадати.

— Так. Зараз стан справ погіршився, щоб тримати їх у таємниці.

Він підняв голову і глянув на мене з відтінком набутої роками гордовитості.

— Я протестую, комісаре Шардлейку. Звичайно, таке питання, яке стосується усієї братії, слід було обговорити спочатку зі мною як абатом.

— Ті дні минули, мілорде, — коротко сказав я. — Тепер ви всі можете йти, крім пріора Мортимуса.

Усі вийшли, по дорозі абат кинув на мене порожній, спантеличений погляд. Я склав руки на грудях і повернувся лицем до пріора. Сам не знаю звідки зібрав рештки душевної енергії.

— Я довго розмірковував, брате, хто міг би знати, що я прийду до церкви. Ви були там, біля ставка, коли я сказав своєму помічнику.

Він здивовано засміявся.

— Я вже пішов.

Я уважно роздивлявся його, але бачив лише сердите здивування.

— Так, уже пішли. Тоді той, хто штовхнув камінь, мене зовсім не підстерігав, а мав іншу мету. У кого могла бути причина підніматися туди?

— Ні в кого, доки не буде узгоджено робіт.

— Я хотів би, щоб ви провели мене до доріжки, аби ще раз глянути.

Я згадав про зниклу реліквію, золото, яке мало бути десь заховане, якщо я мав рацію щодо продажу землі. Чи могло це все бути десь там, нагорі, тому вбивця стояв на доріжці?

— Як бажаєте, комісаре.

Я підійшов до сходів і знову почав підніматися. Моє серце застугоніло, коли ми ступили на доріжку. Унизу служки все ще прибирали, витискаючи почервонілі швабри у відра з водою. Ось усе, що залишається від чоловіка. Мене раптово знудило, і я схопився за поручні.

— З вами все гаразд?

Пріор Мортимус стояв за кілька кроків осторонь. Мені раптом спало на думку, що якщо пріор вирішить схопити мене, то він сильніший, — слід було взяти із собою Марка. Я відмахнувся від нього.

— Так. Ідемо далі.

Я подивився на купку інструментів, де раніше були камінні блоки, робочий кошик, підвішений на мотузках.

— Скільки часу минуло, відколи тут виконувались якісь роботи?

— Мотузки і кошик підняли два місяці тому, щоб робітники змогли дістатися до статуї, яка була в дуже поганому стані, щоб зняти її та оглянути тріщину. Цей кошик, підвішений до стіни і вежі за допомогою рухомих мотузок, є геніальним пристосуванням; його придумав каменяр. Роботи тільки почалися, як брат Едвіг наказав їх припинити; він мав рацію, Ґабріелеві не слід було їх починати до затвердження програми. Потім він зволікав, щоб показати Ґабріелю, хто головний.

Я подивився на плетиво з мотузок.

— Небезпечне завдання.

Він знизав плечима.

— Риштування було б безпечніше, але ви можете собі уявити, що скарбник затверджує вартість?

— Вам не подобається брат Едвіг, — недбало зауважив я.

— Він, як товстий маленький тхір, вишукує пенні скрізь, де може.

— Часто він радиться з вами щодо фінансів монастиря?

Я уважно дивився на нього, проте він недбало знизав плечима.

— Він не радиться ні з ким, окрім превелебного абата, хоча марнує мій час і час інших монахів, вимагаючи звітуватися до останнього фартингу.

— Розумію. — Я відвернувся і глянув на дзвіницю. — Як дістатися до дзвонів?

— З першого поверху ведуть ще одні сходи. Я можу провести вас, якщо бажаєте. Сумніваюся, що тепер роботи продовжать. Ґабріель погубив цю справу, вбивши себе.

Я здивовано підвів брови.

— Пріоре Мортимусе, як так сталося, що вас зворушила смерть служниці, але ви не засмучуєтеся через смерть брата, з яким, мабуть, працювали багато років?

— Я вже говорив раніше, що обов’язки монаха в цьому житті явно відрізняються від обов’язків простої жінки. — Він кинув на мене холодний погляд. — Один із цих обов’язків — не бути збоченцем.

— Радий, що ви не суддя в короля, брате пріоре.

Він повів мене сходами до нефу і через інші двері, куди довгі гвинтові сходи вели на рівень даху. Це був важкий підйом, і я задихався, коли ми вийшли на вузький дерев’яний прохід, що вів до інших дверей. З незаскленого вікна відкривався запаморочливий краєвид на дільницю і поза її межі: білі поля і ліс з одного боку і сіре море — з іншого. Мабуть, це була найвища точка на багато миль. Морозний вітер жалібно скиглив, куйовдячи наше волосся.

— Сюди.

Пріор провів мене через двері в порожню кімнату з дерев’яною підлогою, де товсті мотузки дзвонів звисали донизу. Підвівши очі, я побачив угорі тьмяні обриси величезних дзвонів. У центрі кімнати, відділений огорожею, був великий круглий отвір. Я подивився через поручні й знову побачив церковну підлогу; ми були так високо, що люди внизу здавалися мурахами. Далі побачив кошик, який висів на двадцять футів нижче, а всередині нього, під великим накриттям, виднілися контури інструментів і відер. Мотузки вели через отвір у кімнату, де вони були закріплені величезними заклепками, вбитими в стіни.

— Якби не діра, звук дзвонів оглушив би тих, хто працює з дзвоновими мотузками, — зазначив пріор. — Вони мусять затикати вуха.

— Можу собі уявити; дзвони майже оглушують на рівні землі. — Я помітив дерев’яні сходи. — Чи ті ведуть до самої дзвіниці?

— Так, сходами користуються служки, які виходять прибирати і доглядати за ними.

— Ходімо вгору. Після вас.

Сходи вели до іншої кімнати, де поруччя оточувало лише дзвони. Вони справді були величезні, кожен дзвін більший за людину, і прикріплені до даху величезними кільцями. Тут також нічого не було приховано. Я підійшов до дзвонів, стежачи, щоб не стояти надто близько до краю, бо поруччя було низьке. Найближчий дзвін покритий вишуканим металевим орнаментом, на ньому прикріплена велика табличка з написом іноземною мовою.

— Arrancado de la barriga del infiel, año 1059, — прочитав я вголос.

— Узято з черева невірного, — сказав пріор Мортимус.

Я здригнувся, адже не підозрював, що він так близько.

— Комісаре, — сказав пріор, — хочу вас про щось попросити. Ви бачили абата раніше?

— Так.

— Він зламана людина. Він більше не спроможний керувати монастирем. Коли постане питання про його заміну, лорд Кромвель захоче суворого чоловіка, який буде йому відданий. Я знаю, що він підтримує своїх прихильників у монастирях.

Він багатозначно подивився на мене. Я здивовано похитав головою.

— Пріоре Мортимусе, ви справді думаєте, що цьому монастирю буде дозволено існувати далі? Після того, що тут сталося?

Він був вражений.

— Але, безперечно… наше життя тут… не може закінчитися. Немає закону, який змусив би нас здатися. Я знаю, люди кажуть, що монастирі закриють, але цього, звичайно, не можна допустити. — Він похитав головою. — Безперечно, не можна.

Він зробив ще один крок ближче, притиснувши мене до поруччя, його неприємний запах тіла вдарив мені в ніздрі. Моє серце шалено закалатало.

— Пріоре Мортимусе, — сказав я. — Будь ласка, відійдіть.

Він витріщився на мене, а потім відступив.

— Комісаре, — зосереджено сказав він, — я міг би врятувати цей монастир.

— Майбутнє монастиря — це те, що я маю обговорити лише з лордом Кромвелем.

У роті пересохло, на якусь жахливу мить я подумав, що він збирається штовхнути мене.

— Я побачив усе, що мені потрібно. Тут немає нічого схованого. Ходімо спустимося.

Ми сходили мовчки. Я ще ніколи так не радів, знову ступивши на тверду землю.

— Ви зараз від’їжджаєте? — запитав пріор.

— Так. Але Марку Поеру передаю свої повноваження на час моєї відсутності.

— Коли ви говоритимете з лордом Кромвелем, то згадаєте, що я казав, сер? Прошу. Я міг би стати його людиною.

— Я маю багато чого йому сказати, — коротко відповів я. — А тепер мушу йти.

Я розвернувся і швидко пішов до лазарету. Шок від смерті Ґабріеля раптово наздогнав мене; у голові паморочилося, а ноги мало не підкошувалися, доки я йшов через лазарет до нашої кімнати. Марка там не було, однак стояла торба з моїми паперами, їжею в дорогу і змінною сорочкою. Я відсунув її вбік і сів на ліжко, давши волю тремтінню, що сколихнуло мене з ніг до голови. Раптом відчув, що плачу, і вже не стримував ридання. Я плакав за Ґабріелем, за Орфан, за Саймоном, навіть за Синґлтоном. І з жаху, що охопив мене.

Я почувався спокійніше, умившись в мисці з водою, коли у двері постукали. Я сподівався, що, можливо, Марк прийшов попрощатися, але то була Еліс, яка зацікавлено розглядала моє почервоніле обличчя.

— Сер, служка привів вашого коня. Пора вирушати до міста, якщо хочете встигнути на свій човен.

— Дякую.

Я взяв торбу і підвівся на ноги. Вона стояла переді мною.

— Сер, я хотіла б, щоб ви не їхали.

— Еліс, я мушу. У Лондоні можу знайти відповіді, що покладуть край цьому жаху.

— Меч?

— Так, меч. — Я зробив глибокий вдих. — Доки мене немає, не виходьте, якщо можете, залишайтеся тут.

Вона не відповіла. Я поспішно пройшов повз неї, боячись, що якщо затримаюся надовше, то скажу щось таке, про що шкодуватиму. Її погляд, коли я проходив повз, був незбагненним. Біля вхідних дверей стояв конюший із Канцлером, який, побачивши мене, помахав своїм білим хвостом і заіржав. Я погладив його по боці, радий принаймні за одну істоту, яка тепло мене привітала. Зі звичними труднощами піднявся верхи і попрямував до воріт, які Баґґе тримав відчиненими. Я зупинився і довго дивився на білий двір, сам не знаючи чому. Потім обернувся, кивнув Баґґе і повів Канцлера дорогою на Скарнсі.

Розділ двадцять сьомий

Подорож до Лондона минула без пригод. Дув попутний вітер, і невелике двощоглове вантажне судно несло сильним припливом угору по Ла-Маншу. На морі було ще холодніше, і ми пливли сірими хвилями під свинцевим небом. Я сидів у маленькій каюті, наважуючись виходити лише тоді, коли запах хмелю ставав надто сильним. Човняр виявився похмурим небагатослівним створінням, якому допомагав худорлявий юнак; обидва відкинули мої спроби залучити їх до розмови про життя в Скарнсі. Я запідозрив, що човняр був папістом, тому що одного разу, вийшовши на палубу, побачив, як він бурмотить над розарієм, а зауваживши мене, швидко поклав його в кишеню.

Дві ночі ми були на морі, і я добре виспався, загорнувшись у ковдри і плащ. Настій брата Ґая справді подіяв, але поза межами монастиря я зрозумів, яким гнітючим було те життя в постійному страху і хвилюванні. У тій атмосфері і не дивно, що ми з Марком посварилися; можливо, коли все це закінчиться, ми ще зможемо налагодити стосунки. Я подумав про Марка, який тепер мав обживатися в будинку абата, і був упевнений, що він зневажить мої вказівки щодо Еліс, про це він навіть сам сказав. Я здогадався, що вона розповість йому, як я виявив свої почуття до неї на болоті, і відчув гарячий приплив збентеження. Я також хвилювався за їхню безпеку, але сказав собі, що якщо Марк залишатиметься в будинку абата, безперечно, відвідуючи лазарет, і якщо Еліс спокійно виконуватиме свої обов’язки, напевно, ні в кого не буде приводу заподіяти їм шкоди.

Ми прибули в Біллінгсгейт пополудні третього дня, після короткого очікування в гирлі Темзи на приплив. Береги річки були вкриті снігом, хоча мені здавалося, що не таким глибоким, яку Скарнсі. Стоячи на палубі, я розгледів сльотаву крижину на дальньому березі. Прослідкувавши за моїм поглядом, човняр звернувся до мене чи не вперше за всю нашу подорож.

— Мені здається, що Темза може знову замерзнути, як минулої зими.

— Мабуть, ви маєте рацію.

— Пам’ятаю, як торік, сер, король із двором їхали замерзлою Темзою. Ви бачили?

— Ні, я був у суді. Я юрист.

Але я пам’ятав, як цю подію описував Марк. Він працював у Палаті розподілу, коли надійшла звістка, що король буде їхати по льоду з Вайтхолла на різдвяні святкування в Грінвічському палаці з усім двором, і він хотів, щоб вестмінстерські клерки також приєдналися до нього. Звичайно, уся ця подія мала політичне забарвлення; було оголошено перемир’я з північними повстанцями, і їхній вождь, Роберт Аск, прибув до Лондона на переговори з королем із гарантією особистої безпеки. Король хотів створити видовище і показати лондонцям, що повстання не завадить його святкуванням. Марк не втомлювався розповідати, як усіх клерків вирядили з паперами на берег річки, змусивши їхніх знеохочених коней ступати на лід.

Кінь Марка ледь не скинув його, коли сам король проїжджав повз нього, масивна постать на величезному бойовому коні, поруч королева Джейн на своєму крихітному конику в дамському сідлі, за ними — усі леді та джентльмени двору, а далі — слуги. Нарешті Марк та інші клерки й чиновники приєдналися до довгої процесії, яка, з улюлюканням і криками, на конях і возах летіла, ковзаючи по льоду, і пів Лондона спостерігало за цим зі своїх вікон. Клерки були там тільки задля видовища; того вечора вони вирушили назад через Лондонський міст, з документами і бухгалтерськими книгами в руках. Я пам’ятаю, як ми з Марком обговорювали цю подію за кілька місяців після арешту Аска за зраду.

— Кажуть, що його хочуть повісити живцем у кайданах у Йорку, — сказав Марк.

— Він був повстанцем проти короля.

— Але йому давали гарантії безпеки; чому, адже він розважався при дворі на Різдво.

— «Circa regna tonat», — процитував я рядки Ваятта. — «Навколо престолів гуркотить грім».

Човен хитнувся; течія змінювалася. Човняр вирулив на середину ріки, і незабаром перед очима з’явився великий шпиль собору Святого Павла і скупчення десяти тисяч засніжених дахів.

Я залишив Канцлера в конюшні в Скарнсі, а прибувши до Лондона, пішов додому пішки, коли сонце вже сідало. Меч зі ставка неприємно постукував по нозі. Я запхав його в піхви, замалі для нього, та й не звик я носити зброю.

Яким полегшенням було знову опинитися в лондонській юрбі; просто бути ще одним невідомим джентльменом, не в тому осередку страху і ненависті. Вигляд мого дому втішив моє зболене серце, як і гостинність Джоан. На моє повернення вона не сподівалася і мала на вечерю лише стару виварену курку, але я був радий знову сидіти за своїм столом. Потім пішов спати, бо в Лондоні мав тільки один повний день і багато справ.

Я виїхав з дому рано-вранці, ще до сходу зимового сонця, старою кобилою, яку ми тримали біля будинку. Коли я прибув, в освітленому свічками офісі Кромвеля у Вестмінстері вже кипіла діяльність. Я сказав головному клерку Ґрею, що мені потрібна термінова зустріч. Він стиснув губи і глянув у бік кабінету Кромвеля.

— У нього герцог Норфолкський.

Я здивовано підвів брови. Герцог був лідером антиреформістської фракції при дворі, запеклим ворогом Кромвеля і пихатим аристократом; я здивувався, що він зволив відвідати Кромвеля в його кабінеті.

— Однак це терміново. Чи не могли б ви передати йому, що мені треба зустрітися з ним сьогодні.

Він зміряв мене зацікавленим поглядом.

— Мілорде Шардлейку, з вами все гаразд? Ви маєте дуже втомлений вигляд.

— Цілком. Але мені треба побачити лорда Кромвеля. Скажіть йому, що я чекатиму на нього скільки треба.

Ґрей знав, що я не турбуватиму його господаря без причини. Він нервово постукав у двері й увійшов, повернувшись за кілька хвилин, щоб сказати мені, що лорд Кромвель зустріне мене об одинадцятій у своєму будинку в Степні. Мені хотілось би піти до суду, довідатись, які новини є серед адвокатів, і заспокоїти себе знайомими сценами, проте інші справи потребували уваги. Я поправив меч і поскакав крізь рожевий крижаний світанок до Лондонського Тауера.

Спочатку я думав навідатися до гільдії мечників, але всі гільдії оточили себе горами паперів, уміст яких вони охороняли в ревній таємниці, і на те, щоб дістати від них інформацію, можна витратити цілий день. Кілька місяців тому на одному прийомі я зустрів зброяра з Тауера, чоловіка на ім’я Олднолл, і згадав, що він має репутацію найбільшого знавця зброї в Англії. Він також був людиною Кромвеля. Завдяки листу про призначення комісаром, я мав доступ до Тауера і вже проходив через ворота під навислим масивом Лондонської стіни. Я перетнув замерзлий рів через міст і ступив у велику фортецю, корпус Білої вежі височів над меншими будівлями довкола неї. Мені ніколи не подобався Тауер; я завжди згадував тих, хто перетнув той рів і ніколи не вийшов живим.

Леви в Королівському звіринці завивали й ревіли, вимагаючи сніданку, і я спостерігав, як двоє наглядачів у червоно-золотих пальтах снували по засніженому Тауер-Ґріну, несучи для них великі відра з тельбухами. Я здригнувся, згадавши свою зустріч із собаками. Залишивши шкапу в стайні, піднявся східцями на Вайт-Тауер. У Великій залі товклися солдати й чиновники, і я побачив двох охоронців, які тягнули божевільного на вигляд старого в роздертій сорочці до сходів, що вели до підземель. Я показав свій лист сержанту, і він провів мене до кабінету Олднолла.

Зброяр був похмурим солдатом із суворим обличчям. Він підвів очі від купи паперу, яку насуплено розглядав, і наказав мені сісти.

— Божі рани, шановний Шардлейку, скільки в нас сьогодні паперової роботи. Сподіваюся, ви не принесли мені ще більше паперів.

— Ні, шановний Олднолле, я прийшов, щоб потурбувати ваші мізки, якщо можна. За дорученням лорда Кромвеля.

Він уважно глянув на мене.

— Я зроблю все, що зможу, щоб допомогти вам. У вас напружений вигляд, сер, хочу вам сказати.

— Так, усі це кажуть. І вони мають рацію. Мені потрібно знати, хто виготовив оце.

Я оголив меч й обережно подав йому. Він нахилився, щоб роздивитися клеймо майстра, кинув на мене здивований погляд, тоді придивився уважніше.

— Де ви його знайшли?

— У монастирському ставку.

Він підійшов до дверей і обережно їх зачинив, перш ніж покласти меч на стіл.

— Ви знаєте, хто його виготовив? — запитав я.

— Ах, так.

— Він живий?

Олднолл похитав головою.

— Півтора року як мертвий.

— Мені потрібно знати все, що ви можете розказати, про цей меч. Для початку, що означають ці літери і символи.

Він глибоко вдихнув.

— Бачите маленький замок, вибитий ось тут? Це означає, що майстер навчався у Толедо, в Іспанії.

Мої очі розширились.

— Отже, власником буде іспанець?

Він похитав головою.

— Не обов’язково. Багато іноземців їдуть вивчати зброярство в Толедо.

— Зокрема й англійці?

— До церковних реформ. Англійців тепер не радо зустрічають в Іспанії. Але раніше — так. Ті, хто навчався в Толедо, зазвичай ставлять мавританську фортецю Алькасар як клеймо на мечі, коли вступають до гільдії. Саме так і вчинив цей чоловік. Це його ініціали.

— Д. С.

— Так. — Він уважно подивився на мене. — Джон Смітон.

— Божа плоть! Родич Марка Смітона, коханця королеви Анни?

— Його батько. Я був із ним знайомий. Саме цей меч він виготовив, щоб вступити до гільдії. Тисяча п’ятсот сьомий, приблизно така дата.

— Я не знав, що батько Смітона виготовляв мечі.

— Він починав як зброяр. До того ж добрий. Але кілька років тому з ним трапився нещасний випадок, він частково втратив два пальці. І йому не вистачало сили в руці для роботи з металом, тому він зайнявся теслярською справою. У нього була невелика майстерня у Вайтчепелі.

— І він помер?

— У нього стався серцевий напад за два дні після страти сина. Пам’ятаю, говорили, що він не мав кому залишити майстерню. Думаю, її закрили. Та в нього мали бути родичі. Цей меч цінний; він був би частиною його спадку.

— Ага, був би. — Я зробив глибокий вдих. — Отже, смерть Синґлтона пов’язана з Марком Смітоном. Звичайно, Джером звідкись це знав. Ось чому він розповів мені цю історію.

— Я вас не розумію, сер.

— Я мушу дізнатися, кому перейшов у спадок цей меч після смерті Джона Смітона.

— Можете сходити до його будинку. Він мешкав над своєю майстернею, як більшість ремісників. Нові власники мали б забрати його у виконавців заповіту.

— Дякую, шановний Олднолле, ви мені дуже допомогли. — Я взяв меч і пристебнув його. — Мушу йти, мені призначена зустріч із лордом Кромвелем.

— Радий, що допоміг вам. І, комісаре Шардлейку, якщо ви зустрінетеся з лордом Кромвелем…

Я здивовано підвів брови. Завжди було те саме: якщо люди знали, що ти відвідуєш Кромвеля, буде прохання про якусь послугу.

— Просто… якщо випаде нагода, попросіть його, чи не міг би він надсилати мені менше паперової роботи? Цього тижня я щовечора працюю допізна, пишучи звіти щодо зброї, але знаю, що вони вже мають цю інформацію.

Я усміхнувся.

— Я зроблю все, що зможу. Однак так заведено в наші часи, важко йти проти течії.

— Закінчиться тим, що ця паперова течія нас утопить, — сказав він із жалем.

Будинок лорда Кромвеля у Степні був імпозантною віллою з червоної цегли, збудованою кілька років тому. Там мешкали не тільки його дружина з сином, а й дюжина малих синів клієнтів, яких він узяв до себе на навчання. Я відвідував його раніше; будинок був схожий на мініатюрний двір зі слугами і вчителями, клерками й постійними відвідувачами. Підійшовши, я побачив натовп обдертих людей, які чекали на вулиці. Старий сліпий чоловік стояв босий на снігу, простягнувши руку, і вигукував: «Подайте, подайте вашою милістю». Я чув, що Кромвель змусив своїх слуг роздавати милостиню з бічних воріт, прагнучи завоювати популярність серед лондонської бідноти. То була сцена, яка неприємно нагадувала день пожертви в монастирі.

Я поставив свого коня в конюшню, і до будинку мене провів управитель, люб’язний чоловік на ім’я Блітман. Він сказав, що лорд Кромвель трохи запізниться, і запропонував мені вина.

— Охоче.

— Скажіть, сер, чи хотіли б ви глянути на леопарда лорда Кромвеля? Йому подобається, коли леопарда показують відвідувачам. Він у клітці на задньому дворі.

— Я чув, що він нещодавно придбав такого звіра. Дякую.

Він повів мене через пожвавлену частину будинку на задній двір. Ніколи в житті я не бачив леопарда, але чув про цих казкових плямистих створінь, які могли бігати швидше від вітру. Щойно Блітман вивів мене з будинку, по-власницьки всміхаючись, як мої ніздрі пронизав сильний сморід, а переді мною здійнялися ґрати металевої клітки, розташованої на площі близько двадцяти квадратних футів. Кам’яна підлога була всіяна шматками м’яса, а великий кіт снував туди-сюди. Він мав поцятковану чорними плямами золотисту шерсть, і все в його худорлявому мускулистому тілі свідчило про дику силу. Коли ми зайшли у двір, звір обернувся і заревів, показавши величезні жовті ікла.

— Страшний звір, — сказав я.

— Коштував п’ятнадцять фунтів моєму лорду.

Леопард сів і вирячився на нас, час від часу оголюючи ікла і порикуючи.

— Яке його ім’я? — запитав я.

— О, у нього немає імені, було б нечесно давати християнське ім’я такому монстру.

— Бідне створіння, йому, мабуть, холодно.

Хлопець у лівреї з’явився біля дверей і щось пробурмотів до Блітмана.

— Лорд Кромвель повернувся, — сказав Блітман. — Ходімо, він у своєму кабінеті.

Кинувши останній погляд на вишкіреного леопарда, я пішов за Блітманом до будинку. Мій господар теж мав репутацію людини жорстокої, і я задумався, чи він навмисне придбав це створіння, щоб справити відповідне враження.

Кабінет лорда Кромвеля був зменшеною версією його Вестмінстерського кабінету, заставленою столами зі стосами паперів. Зазвичай кабінет був похмурий, але сьогодні сонячне проміння, відбиваючись від снігу в саду, яскраво освітлювало глибокі зморшки і складки на обличчі Кромвеля, який сидів за письмовим столом. Коли я увійшов, він глянув на мене вороже, рот стиснутий, підборіддя сердито виступало вперед. Він не запросив мене сісти.

— Я раніше очікував від вас звістки, — холодно сказав він. — Дев’ять днів. І справа ще не завершена, це видно з виразу вашого обличчя. — Він помітив мій меч. — Кров Божа, ви носите зброю в моїй присутності?

— Ні, мілорде, — відповів я, поспішно відстібаючи його. — Це доказ, я мусив його принести.

Я поклав меч на стіл, де лежала ілюстрована копія Біблії англійською, розкрита на зображенні Содома і Гоморри, охоплених полум’ям. Я розповів йому про все, що сталося: про смерть Саймона і Ґабріеля та знайдене тіло Орфан Стоунґарден, пропозицію абата здатися, мої підозри щодо продажу землі та, нарешті, про лист Джерома, який передав йому. За винятком того часу, коли лорд Кромвель читав, він увесь час пильно дивився на мене. Коли я закінчив, він фиркнув.

— Святі Божі рани, це хаос, гірший за Бедлам. Сподіваюся, коли ви повернетеся, той ваш хлопець ще буде живий, — брутально додав він. — Я витратив багато часу, умовляючи Річа прийняти його назад; даремне марнування.

— Я подумав, що мушу вам доповісти, мілорде. Особливо, коли знайшов того листа.

Він буркнув.

— Вони мали б нагадати мені, що там є той картузіанець, Ґрей їх вислухає. З братом Джеромом розберуться. Але мене не хвилюють листи до Едварда Сеймура. Тепер, коли королева мертва, уся родина Сеймурів сподівається на мою прихильність. — Він нахилився вперед. — Проте ці нерозкриті смерті мене турбують. Вони не повинні зараз виходити на яв, я не хочу, щоб зірвалися мої майбутні переговори. Льюїський монастир готовий здатися.

— Вони поступилися?

— Мені вчора повідомили; капітуляція буде підписана цього тижня. Ось з якого приводу я зустрічався з Норфолком, ми хочемо розділити їхні землі між собою. Загалом король погодився.

— Це мають бути гарні землі.

— Так і є. Їхні маєтки в Сассексі відійдуть мені, а ті, що в Норфолку, — герцогу. Бажання володіти землями швидко змушує давніх ворогів сісти за стіл переговорів. — Він різко засміявся. — Я поселю свого сина Ґреґорі в чудовому будинку абата, зроблю землевласником. — Він зробив паузу, і холод у його погляді повернувся. — Ви хотіли відволікти мене, Метью, покращити мені настрій.

— Ні, сер. Я знаю, що розслідування йде повільно, але це найважча і найнебезпечніша головоломка за все моє життя…

— Яке значення цього меча?

Я розповів йому про те, як знайшов меч, і про свою розмову з Олдноллом. Він насупив брови.

— Марк Смітон. Я не думав, що він один із тих, хто створює проблеми з того світу. — Лорд Кромвель обійшов довкола столу і взяв у руки меч. — Гарна зброя, хотів би я мати таку, коли служив в Італії замолоду.

— Між вбивствами і Смітоном має існувати якийсь зв’язок.

— Один я вже бачу, — сказав він. — Принаймні зв’язок зі смертю Синґлтона. Помста. — Він хвилю подумав, потім обернувся і пильно подивився на мене. — Про це не можна нікому розповідати.

— Клянуся честю.

Він відклав меч і заходив туди-сюди, склавши руки за спиною. Його чорна мантія роздувалася навколо колін.

— Коли торік король обернувся проти Анни Болейн, мені довелося діяти швидко. Я був пов’язаний із нею з самого початку, і папістська фракція домагалася б мого падіння разом із нею. Король почав прислухатися до них. Тож саме я мав допомогти йому позбутися королеви. Розумієте?

— Так. Так, розумію.

— Я переконав його, що вона перелюбниця, а це означало, що її можуть стратити за зраду, не вплутуючи в це релігію. Проте для цього були потрібні докази і відкритий суд.

Я стояв і мовчки дивився на нього.

— Я взяв кількох своїх найвідданіших людей і кожному призначив друга королеви, якого я вибрав, — Норріса, Вестона, Бреретона, її брата Рочфорда, — і Смітона. Їхнім завданням було вибити або зізнання, або щось таке, що було б схоже на доказ того, що вони спали з нею. Синґлтон був тим, кому я доручив узятися за Марка Смітона.

— Він вигадав проти нього справу?

— Здавалося, що Смітона найлегше змусити до зізнання; він був просто хлопчиком. Так і сталося, він зізнався в перелюбі після перших тортур на дибі в Тауері. Тій самій, яку я застосував до того картузіанця, який, мабуть, справді зустрічався з ним, бо все, що він повідомив про Смітона, — правда. — Коли він продовжив, його тон був замисленим, сухим. — І одним із відвідувачів, яких картузіанець бачив у камері того вечора, був сам Синґлтон. Я послав його простежити за тим, щоб у своїй промові з ешафоту (є така традиція, якої слід позбутися) хлопець не відмовився від свого зізнання. Йому нагадали: якщо він скаже щось зайве, постраждає його батько.

Я витріщився на свого господаря.

— Отож те, що люди казали, було правдою? Королева Анна й обвинувачені разом із нею були невинними?

Він обернувся до мене. Різке світло впало на його обличчя і неначе вибілило очі, що дивилися на мене з-під насуплених брів, позбавивши їх тепла.

— Звісно, вони були невинними. Ніхто не має права говорити, але про це знає весь світ, знали присяжні на суді. Навіть король майже знав, хоча не міг зізнатися в цьому самому собі, дошкуляючи своєму чистому сумлінню. Божа смерть, Метью, ви надто довірливі як для адвоката. Ви наївно вірите в Реформу, та вам бракує вогню. Краще мати вогонь без наївності, як я.

— Я вірив, що звинувачення правдиві. Так часто я це говорив.

— Ліпше робити те, що і більшість з цього приводу, і тримати язик за зубами.

— Можливо, я знав, у глибині душі, — тихо сказав я. — Якоїсь частини мого єства Бог не сягнув.

Кромвель нетерпляче подивився на мене, його обличчя виражало роздратування.

— Отже, Синґлтона вбили з помсти, — сказав я нарешті. — Хтось убив його так само, як стратили Анну Болейн. Але хто?

Мені спала на гадку думка.

— Хто був другим відвідувачем Смітона? Джером згадував, що священник приходив сповідати його і двох інших.

— Я накажу переглянути документи Синґлтона, подивлюся, яка в них є інформація про родину Смітона. Надішлю їх вам додому впродовж двох годин. Тим часом сходіть до будинку старого Смітона, це гарна ідея. Ви повертаєтеся до Скарнсі завтра?

— Так, судно відчалює перед світанком.

— Якщо знайдете щось перед від’їздом, надішліть інформацію мені. І, Метью…

— Так, мілорде.

Він вийшов із сонячного світла, лютий гнів і влада повернулися в його погляд.

— Обов’язково знайдіть убивцю. Я занадто довго приховував це від короля. Коли скажу йому про злочин, мушу відразу назвати ім’я вбивці. І дістаньте печатку абата після тієї капітуляції. Гадаю, принаймні в тому ви чогось досягли.

— Так, мілорде. — Я задумався. — Коли монастир капітулює, що з ним буде?

Він похмуро всміхнувся.

— Те саме, що з усіма. Абат і монахи отримають пенсії. Служкам доведеться перебуватися — і так правильно, жадібні телепні. Що стосується будівель — скажу вам, що я запланував для Льюїса. Я посилаю туди майстра зі знесення; накажу, щоб він зрівняв із землею церкву й монастирські будівлі. І коли всі монастирські землі будуть в руках короля і ми здамо їх в оренду, я додам до кожної орендної угоди пункт про те, що орендар мусить знести всі монастирські будівлі. Навіть якщо вони просто знімуть свинець із дахів і дозволять місцевим жителям розібрати камінь для будівництва, результат буде той самий. Від не одного століття їхнього фіглярства не залишиться жодного сліду, лише кілька руїн, що нагадуватимуть людям про владу короля.

— Там є кілька чудових будівель.

— Джентльмен не може жити в церкві, — нетерпляче сказав Кромвель. Очі його прищурились. — Ви ж не стали папістом, правда, Метью Шардлейку?

— Ніколи, — відповів я.

— Тоді йдіть. І не підведіть мене цього разу. Пам’ятайте: я можу збудувати бізнес адвоката, але також можу його зруйнувати.

Він знову кинув на мене свій бичачий погляд.

— Я не підведу, мілорде.

Я взяв меч і вийшов.

Розділ двадцять восьмий

Я покинув Вестмінстер у сум’ятті думок. Пригадав прізвища всіх у монастирі, намагаючись знайти можливий зв’язок із родиною Смітонів. Чи міг Джон Смітон познайомитися з братом Ґаєм в Іспанії тридцять років тому? Якби він був підмайстром, тоді він і ключар були б одного віку.

Увесь час, коли я прокручував у голові ці думки, моє серце наповнювалося похмурим, свинцевим почуттям. Я вважав, що Томас Кромвель був неспроможний на нехристиянські вчинки, які йому приписували через падіння Анни Болейн. А тепер він мимохіть визнав, що вони правдиві. І не Кромвель втягнув мене в хибну віру; я зробив це сам.

Кінь повільно пробирався по крижаній колії, та на півдорозі по Фліт-стріт зупинився і стривожено кивнув головою. Трохи попереду, перегородивши дорогу, зібрався натовп. Окинувши їх поглядом, я побачив двох констеблів, які боролися з молодим підмайстром. Він чинив запеклий опір, надривно кричав на своїх викрадачів.

— Ви — сили Вавилону, ви захоплюєте обраних Божих дітей! Але праведний переможе, могутній буде повалений!

Охоронці зв’язали йому руки за спиною і потягнули геть, все ще кóпаючи. Дехто з натовпу свистів йому вслід, інші вигукували слова підтримки.

— Тримайся, брате! Обрані Господом переможуть!

Я почув голос ще одного вершника поруч і, обернувшись, побачив сардонічні риси обличчя Пеппера, колеги-адвоката, якого зустрів того дня, коли вирушив на місію до Скарнсі.

— О, Шардлейк! — приязно гукнув він. — Отже, схопили ще одного палкого євангеліста. Судячи з криків — анабаптиста. Знаєте, вони захопили б усе наше майно!

— Чи тепер відбувається полювання на проповідників-самозванців? Мене знову не було в Лондоні.

— У Лондоні почалися розмови про анабаптистів, король наказав схопити всіх підозрюваних. Спалить кількох, ну і добре. Вони небезпечніші за папістів.

— Тепер ніде не є безпечно.

— Кромвель скористався нагодою, щоб провести тотальну облаву. Головорізи, шахраї, проповідники-самозванці — усі ховаються у своїх собачих норах у цю жахливу погоду, і він їх витягує. У відповідний момент. Пам’ятаєте ту стару жінку з балакучим птахом, яку ми з вами бачили?

— Ага. Здається, було багато років тому.

— Виявилося, ви мали рацію; птах просто повторює завчені слова. До Лондона привезли два судна цих пернатих, у Сіті тільки й мови про них, кожен містянин хоче мати таку істоту. Стареньку звинуватили в шахрайстві, мабуть, її невдовзі відшмагають. Де ви пропадали? Сиділи біля свого вогнища в цей мороз?

— Ні, Пеппере, я був за містом, знову справа лорда Кромвеля.

— Я чув, він уже шукає нову наречену для короля, — сказав він, сподіваючись почути якісь плітки. — Ширяться чутки про шлюб із принцесою з німецьких династій — Гессенської чи Клевської. Це зблизить нас із лютеранами.

— Я нічого не чув. Як уже сказав, я був у від'їзді у справах лорда Кромвеля.

Він глянув на мене заздрісно.

— Він завантажує вас роботою. Як ви думаєте, для мене в нього зайва не знайдеться?

Я криво всміхнувся.

— Так, Пеппере, мабуть, знайдеться.

Удома я переглянув кореспонденцію, читати яку попереднього вечора був надто втомлений. То були листи про судові справи, які я вів; люди нетерпляче очікували відповіді на кілька питань. Був також лист від мого батька. Того року врожай був поганий, ферма принесла мало прибутку, і він думав відвести більше землі під пасовища. Він сподівався, що моя справа процвітає і що Марку добре працюється в Палаті — я нічого не розповідав про його ганьбу. Він додав, що в селі подейкують, що ще більше монастирів буде закрито. Батько Марка сказав, що це було б добре, бо Марк матиме більше роботи.

Я відклав лист і сів, похмуро дивлячись на вогонь. Подумав про Марка Смітона на дибі під тортурами, невинного в жодному злочині. І про Джерома на тій самій дибі. Не дивно, що він ненавидів владу, представником якої я був. Отже, усе, що він говорив, було правдою. Мабуть, він знав про зв’язок між Синґлтоном і Марком Смітоном, інакше навіщо розповідати мені цю історію? І все-таки він поклявся, що ніхто в монастирі не вбивав Синґлтона. Я намагався пригадати його точні слова, але був надто втомлений. Мої думки перервав стукіт у двері, увійшла Джоан.

— Щойно принесли лист, сер. Від лорда Кромвеля.

— Дякую, Джоан.

Я взяв у неї товстий лист і покрутив його в руках. Він мав гриф «Цілком таємно».

— Сер, — сказала вона нерішуче. — Чи можу я щось запитати?

— Звичайно.

Я усміхнувся до неї; її пухке обличчя було стурбоване.

— Я думала, сер, чи все з вами гаразд? У вас стурбований вигляд. А шановний Марк, він у безпеці там, на узбережжі?

— Сподіваюся, що так, — сказав я. — Не знаю про його майбутнє, але він не хоче повертатися до Палати розподілу.

Вона кивнула.

— Мене це не дивує.

— Справді, Джоан? Бо мене здивувало.

— Я бачила, що він там був нещасний. Чула, що це погане місце, повне жадібних людей, якщо ви мені вибачите.

— Можливо, це так. Але таких місць є дуже багато. Якщо ми уникатимемо їх і просто сидітимемо біля своїх вогнищ, то всі станемо жебраками, хіба не так?

Вона похитала головою.

— Марк Поер інший, сер.

— Чому інший? Ну ж бо, Джоан, він зачарував вас, як і решту жінок.

— Ні, сер, — сказала вона, вжалена. — Не зачарував. Можливо, бачу його глибше, ніж ви. Він має такий ніжний характер, якого я ніколи не бачила під такою привітною зовнішністю, несправедливість ранить його. Я навіть подумала, що він якось наче прагнув зганьбитися з тією дівчиною, щоб вибратися з Вестмінстера. У нього сильні ідеали, сер, іноді мені здається, що він має їх забагато, аби вижити в цьому жорстокому світі.

Я сумно всміхнувся.

— А я думав, що це в мене високі ідеали. «І полуда знялася з очей моїх».

— Вибачте, сер?

— Нічого, Джоан. Не хвилюйтеся. Я мушу прочитати лист.

— Звичайно, перепрошую.

— Усе гаразд. І, Джоан… дякую вам за турботу.

Зітхнувши, я повернувся до листа. Він містив нотатки Синґлтона і листи до Кромвеля про його успіхи з Марком Смітоном. З цього я зрозумів, що був холоднокровно розроблений план загнати молодого музиканта в пастку, змусивши до лжесвідчення, і вбити його. За словами Синґлтона, твердження, що королева спала з людиною такого низького походження, стало б особливо шокуючим для громадськості, тому було важливо піймати його в тенета. Він насмішкувато називав Смітона дурною істотою, ягням, якого ведуть на забій. У будинку Кромвеля перед очима Марка розбили його лютню об стіну і залишили голим у підвалі на всю ніч, проте довелося катувати, щоб змусити до фальшивого зізнання. Я помолився за його спасіння на небі.

Була записка від Синґлтона про сім’ю хлопця. Його мати померла, жив тільки батько; узагалі не було інших родичів чоловічої статі. У Джона Смітона була старша сестра в якомусь селі, але через сварку він роками не бачився з нею. Синґлтон сказав Кромвелю, що оскільки немає родичів зі зв’язками, це дасть змогу поводитися з хлопцем як їм заманеться, не викликаючи підозр.

Я обережно поклав лист у конверт. Пригадав похорон Синґлтона, побачив в уяві кришку труни, що закривала його обличчя, і тепер зізнаюся, що тоді зрадів. Я попросив привести коня: настав час вирушати до Вайтчепела. Я радо надягнув плащ і знову вийшов за двері, маючи перед собою мету. Це звільнило мене від вируючого хаосу в голові.

Розділ двадцять дев’ятий

Дорога до Вайтчепела виявилася довгою, відстань від Лондонської стіни була чимала; містечко, яке швидко розвивалося, заповнене мазанками бідняків. У нерухоме повітря від сотні вогнищ піднімалися тонкі цівки диму. Тут сувора погода не просто велика незручність; дивлячись на виснажені, голодні обличчя, я думав, що для декого з них витримати цю негоду було понад силу. Їхні криниці, мабуть, замерзли, оскільки бачив, як багато жінок несли повні відра води з річки. Я перевдягнувся в одяг із найдешевшої тканини, бо джентльмени тут не завжди були в безпеці.

Вулиця, де Смітон мав свою кузню, була однією з найкращих, і на ній розташовувалося кілька майстерень. У паперах Синґлтона зазначалося, що він мешкав у двоповерховій будівлі поруч із кузнею, і я знайшов її досить легко. Це вже не була майстерня столяра; віконниці, що закривали вітрину, були прибиті цвяхами і пофарбовані. Я прив’язав кобилу до стовпа і постукав у хиткі дерев’яні двері.

Двері відчинив бідно вдягнений молодий чоловік із розпатланим чорним волоссям, що обрамляло бліде обличчя із запалими щоками. Без особливого зацікавлення він запитав, що мені потрібно, але коли я назвався комісаром із кабінету лорда Кромвеля, відсахнувся, похитавши головою.

— Ми нічого не зробили, сер. Тут немає нічого, що могло б зацікавити лорда Кромвеля.

— Вас ні в чому не звинувачують, — м’яко сказав я. — Я маю кілька запитань, і все. Про останнього власника цього будинку, Джона Смітона. Буде винагорода для тих, хто мені допоможе.

Він усе ще дивився недовірливо, однак запросив мене всередину.

— Вибачайте за мій дім, сер, — пробурмотів він, — але в мене немає роботи.

І справді, кімната, куди він привів мене, була жалюгідна. Очевидно, у недалекому минулому це була майстерня, бо складалася з однієї довгої кімнати з низькою стелею і цегляними стінами, почорнілими від багаторічної кіптяви. За стіл тепер слугував теслярський верстак. Було холодно; у вогнищі горіло кілька кам’яних вуглин, які виділили стільки ж диму, скільки й тепла. Окрім верстака, там стояло лише кілька пошарпаних стільців і лежали солом’яні матраци на підлозі. Біля вогнища сиділо, згорнувшись, троє худих дітей разом із матір’ю, яка няньчила на колінах закашляне немовля. Усі дивилися на мене понуро і байдуже. Кімната була напівтемною, єдине світло падало через маленьке заднє віконце, адже стару вітрину майстерні було забито цвяхами. Тут сильно смерділо димом і сечею, і вся ця сцена оповила мене холодним сумом.

— Ви давно тут мешкаєте? — запитав я чоловіка.

— Півтора року, відколи помер колишній власник. Чоловік, який купив будинок, здає нам цю кімнату. У житловому приміщенні нагорі мешкає ще одна сім’я. Власник — містер Плесід, сер, він живе на вулиці Стренд.

— Ви знаєте сина колишнього власника?

— Так, сер. Марк Смітон, який спав із великою повією.

— Я припускаю, що будинок містеру Плесіду продали спадкоємці Смітона. Ви знаєте, хто вони?

— Спадкоємцем була стара жінка. Коли ми сюди перебралися, тут лежала купка речей майстра Смітона, якийсь одяг, срібна чаша і меч…

— Меч?

— Так, сер. Он там, у куті. — Він показав на куток. — Чоловік від містера Плесіда сказав нам, що сестра Джона Смітона приїде їх забрати. Нам наказали їх не чіпати, бо нас виженуть.

— І ми їх не чіпали, сер, — додала жінка біля вогнища. Її дитина різко закашлялася, і вона пригорнула її. — Тихо, Страху Божий.

Я щосили стримував своє збудження.

— Стара жінка? Вона приїжджала?

— Так, сер, за кілька тижнів. Вона була звідкись із села, у місті здавалася нервовою. Її привіз адвокат.

— Чи пам’ятаєте ви її ім’я, — нетерпляче запитав я, — чи з якої частини країни вона прибула? Можливо, це було місто під назвою Скарнсі?

Він похитав головою.

— Вибачте, сер, я пам’ятаю тільки те, що вона була з якогось села. Маленька повна жінка, років за п’ятдесят, із сивим волоссям. Вона сказала кілька слів. Вони взяли згорток речей і меч і пішли.

— Ви пам’ятаєте ім’я адвоката?

— Ні, сер. Він подав їй меч. Пригадую, як вона пожалілася, що не має сина, якому могла б його подарувати.

— Дуже добре. Я хотів би, щоб ви глянули на мій меч — ні, не лякайтеся, я дістаю його лише для того, щоб показати вам — і сказали, чи може бути він тим, якого забрала та жінка.

Я поклав його на верстак. Чоловік подивився на меч, і підійшла його дружина, далі пригортаючи дитину.

— Схожий на той, — сказала вона. Жінка глянула на мене, примружившись. — Ми справді діставали його з піхов, сер, але щоб глянути, ми нічого з ним не робили. Упізнаю цю золотисту рукоятку і ці знаки.

— Ми сказали, що це чудовий витвір, — додав чоловік. — Хіба ні, Елізабет?

Я заклав зброю в піхви.

— Дякую вам обом, ваша інформація корисна. Мені прикро, що ваша дитина хвора. — Я простягнув руку, щоб доторкнутися до дитини, але жінка підняла долоню.

— Не гладьте її, сер, вона кишить вошами. Вона не перестане кашляти. Це застуда, одне ми вже втратили.

— Тихо, Страху Божий.

— У неї незвичайне ім’я.

— Наш вікарій — ревний прихильник Реформи, сер, він назвав їх усіх. Він сказав, що це тепер допоможе нам у світі — мати дітей з такими іменами. Сюди, діти, вставайте. — Інші троє підвелися на рахітичних ногах, з роздутими від голоду животами, і батько назвав їх, по черзі показуючи пальцем. — Завзяття, Наполегливість, Шанобливість.

Я кивнув.

— Кожен отримає по шість пенсів, а ось вам три шилінги за вашу допомогу.

Я перерахував вміст гаманця. Діти жадібно хапали монети; батько і мати, здавалось, не могли повірити своєму везінню. Охоплений раптовим хвилюванням, я розвернувся, швидко залишив їх, сів на коня і поїхав геть.

Жалюгідна сцена в будинку переслідувала мене, тож повернутися думками до того, що я довідався, стало полегшенням. У цьому не було жодного сенсу. Людина, яка успадкувала меч, єдина людина з сімейним мотивом помсти, — стара жінка? У монастирі не було жодної жінки віком понад п’ятдесят, за винятком двох старих служниць, високих худющих старих карг, які не відповідали опису молодого чоловіка. Єдина людина з такою зовнішністю, з якою я познайомився під час перебування в Скарнсі, була добродійка Стамп. І жодна маленька стара не змогла б завдати того удару. Але папери Синґлтона стверджували, що родичів чоловічої статі не було. Я похитав головою.

Я зауважив, що через занепокоєння відпустив кобилу блукати, і та прямувала до річки. Мені ще не хотілося йти додому, і я дозволив кобилі взяти ініціативу на себе. Я вдихнув повітря. Чи це була моя уява, чи справді нарешті теплішало?

Я проминув табір на засніженому пустищі, де група безробітних чоловіків зробила собі стоянку. Ймовірно, вони прибули сюди з надією знайти випадкову роботу на доках; вони збудували накриття з плавника і мішковини і тепер сиділи, згорблені, навколо багаття, зиркнувши на мене неприязно, коли я проїжджав повз них. Худий жовтий дворняга вибіг із табору й загавкав на кобилу. Вона хитнула головою і заіржала, і один із чоловіків відкликав собаку. Я швидко поїхав геть, погладжуючи кобилу, доки вона не заспокоїлась.

Ми опустилися до берега річки, де причалювали човни, і робітники метушилися, розвантажуючи їх. Один чи два мали такі темні обличчя, як і брат Ґай. Я зупинив кобилу. Прямо попереду біля набережної стояла велика океанічна карака, її квадратний ніс прикрашений непристойно усміхненою голою русалкою. Чоловіки витягували з трюму ящики і коробки. Я задумався, з якого далекого краю круглої земної кулі вони прибули. Дивлячись на високі щогли і сітку такелажу, з подивом зауважив туман, що клубочився довкола «воронячого гнізда». Тепер я бачив, що завитки туману пливуть угору, по річці, і відчув виразно тепліше повітря.

Кобила знову виявила ознаки занепокоєння, я розвернувся і вулицею зі складськими приміщеннями повільно попрямував назад до Сіті. Тоді зупинився. З одного з дерев’яних будинків долинав неймовірний шум; вереск і крики, і безліч голосів незнайомими мовами. Було дивно чути ці неземні звуки в туманному повітрі. Охоплений цікавістю, я прив’язав кобилу до стовпа і пішов до складського приміщення, з якого доносився різкий запах.

З відчинених дверей постала жахлива картина. На складі було повно птахів у трьох великих залізних клітках, кожна заввишки як людина. Це були такі птахи, як у старої жінки, про яких мені нагадав Пеппер. Сотні птахів, різного розміру та незліченних кольорів: червоні й зелені, золотисті, голубі та жовті. Птахи були в жалюгідному стані: у всіх підрізані крила, у деяких — аж до кісток, до того ж неакуратно, тому незагоєні рани вкрилися виразками; багато птахів були явно хворі — половина пір’я вилізла, тіло вкрите струпами, очі загноєні. На кожного птаха, який чіплявся кігтями за стінки клітки, припадав ще один, який лежав мертвий на підлозі серед величезних куп порохнявого посліду. Найгіршим був їхній вереск; деякі бідолашні просто видавали різкі жалібні крики, ніби благаючи припинити їхні страждання, а другі знову і знову вигукували різними мовами. Я розчув слова латинською, англійською, іншими мовами, яких не розумів. Двоє з них, догори ногами чіпляючись за ґрати, верещали один на одного: один птах раз у раз кричав «Попутного вітру», а інший відповідав «Maria, mater dolorosa» з акцентом девонця.

Я стояв, приголомшений жахливим видовищем, аж доки мене не смикнула за плече груба рука. Тоді обернувся і побачив моряка, одягненого в засмальцьовану куртку, який підозріло дивився на мене.

— Що вас сюди привело? — різко запитав він. — Якщо ви прийшли торгувати, вам треба йти до кімнат містера Фолда.

— Ні… ні, я проходив поблизу, почув шум, і мені стало цікаво, що це таке.

Він широко всміхнувся.

— Вавилонська вежа, еге ж, сер? Одержимі духами голоси, які говорять різними мовами? Ні, просто цих птахів усі дворяни тепер хочуть як забавки.

— Вони в жалюгідному стані.

— Там, звідки вони прибули, таких птахів є безліч. Якась частина завжди гине в дорозі. Ще більше загине від холоду, це слабкі створіння. Зате гарні, хіба ні?

— Звідки ви їх привезли?

— Острів Мадейра. Там є португальський купець, він зрозумів, що в Європі на них є попит. Мусите побачити дещо з того, що він купує та продає, сер; він доставляє судна африканців як рабів для бразильських колоністів. — Він засміявся, зблиснувши золотими зубами.

У мене з’явилося відчайдушне бажання втекти від холодного, смердючого повітря складського приміщення. Я попросив вибачення і поїхав геть. Різкі крики птахів, їхня дивовижна подібність до людської мови наздоганяли мене розбитою вулицею.

Перетнувши міську стіну, я повернувся до Лондона, який раптово став сірим і туманним, наповненим шумом води, що скрапувала з бурульок, які танули, на карнизи будинків. Я зупинив кобилу біля церкви. Зазвичай я відвідував церкву принаймні раз на тиждень, але тепер не був на службі більш ніж десять днів. Я потребував духовної розради; тож спішився і зайшов усередину.

То була одна з тих багатих церков Сіті, яких відвідували купці. Сьогодні багато лондонських купців стали реформаторами, і тому свічок не було. Постаті святих на хресній перегородці були зафарбовані й замінені на біблійний вірш:

«Знає Господь, як благочестивих визволити від спокус, а неправедних зберегти до дня суду, щоб покарати».

Церква була порожня. Я зайшов за перегородку. Вівтар був без прикрас, дискос і чаша стояли на простому столі без оздоблення. Примірник нової Біблії був прикутий ланцюжком до катедри. Я сів на лавку, заспокоєний цим знайомим оточенням, повністю протилежним до Скарнсі.

Але не всі ознаки давніх традицій зникли.

З місця, де я сидів, міг розгледіти гробницю минулого століття. Там стояли два кам’яні гроби, один над одним. На верхньому ярусі було зображення багатого купця в чудовому вбранні, товстого і бородатого. На нижньому — висохлого трупа в тому самому одязі, що перетворилося на лахміття, з написом: «Таким я є тепер, таким я був колись; яким я є тепер, таким будеш ти».

Дивлячись на кам’яний труп, я раптом побачив розкладене тіло Орфан, що піднімалося з води, а потім — хворих рахітичних дітей у будинку Смітона. Мене раптово охопило хворобливе відчуття, що наша революція лише змінить імена голодних дітей — з імен святих на Страх Божий і Завзяття. Я подумав, як Кромвель мимохіть згадав про створення підроблених доказів, якими заганяв невинних людей до смерті, і як Марк розповідав про жадібних прохачів, які приходять до Палати, щоб отримати монастирські землі. Цей новий світ не був християнською спільнотою і ніколи нею не буде. Насправді він був не кращий за старий, також керувався владою і марнославством. Я пригадав, як яскраві, кульгаючі птахи бездумно верещали один на одного, і це здалося мені зображенням самого королівського двору, де папісти й реформатори пурхали і гомоніли, борючись за владу. І через свою навмисну сліпоту я відмовився бачити те, що було перед самими очима. Як люди бояться хаосу цього світу, подумав я, і безодні вічності в потойбічні. Тож ми створюємо шаблони, щоб пояснити його жахливі таємниці й переконати себе, що ми в безпеці в цьому світі й у загробному житті.

І тоді зрозумів, що обмежене попереднє мислення засліпило мене від істини того, що сталося в Скарнсі. Я прив’язався до павутини припущень про влаштованість цього світу, але одне з них прибрав, і немовби дзеркало з прозорого скла стало кривим. Моя щелепа мимоволі опустилася. Я зрозумів, хто і чому вбив Синґлтона, і після цього кроку все стало на свої місця. І раптом збагнув, що в мене мало часу. Ще кілька хвилин я сидів із роззявленим ротом, важко дихаючи. Тоді підвівся і, осідлавши кобилу, якомога швидше поскакав туди, де, як припускав, містилася остання частина головоломки, — до Тауера.

Коли я знову переїхав через рів, уже стемніло, і Тауер-Ґрін був освітлений палаючими факелами. Я мало не вбіг у Велику залу й попрямував до кабінету Олднолла. Він усе ще був там, ретельно переписуючи інформацію з одного документа в інший.

— Мілорде Шардлейку! Вірю, що у вас був продуктивний день. Принаймні більше, ніж у мене.

— Мені треба терміново поговорити з тюремником, який відповідає за темницю. Ви можете відвести мене прямо туди? Я не маю часу тинятися в пошуках.

З мого обличчя він відчитав важливість справи.

— Я негайно вас відведу.

Він узяв велику зв’язку ключів і повів мене, прихопивши смолоскип, коли проходив повз солдата. Коли ми йшли через Велику залу, він запитав, чи я коли-небудь був у темницях.

— Ніколи, радий сказати.

— Це похмурі місця. І ще ніколи я не бачив їх більше наповненими.

— Так. Цікаво, куди ми йдемо.

— У країну, переповнену безбожними злочинами, ось куди. Папістами і божевільними євангелістами. Їх усіх треба повісити.

Він повів мене вниз вузькими гвинтовими сходами. Повітря зробилося різким від вологи. Стіни вкривав зелений слиз, жирні краплі води стікали по ньому, наче піт. Тепер ми спустилися нижче від рівня річки. Унизу були залізні ворота, через які я побачив освітлену смолоскипами підземну кімнату, де невелика група чоловіків стояла довкола закиданого паперами столу. До нас підійшов охоронець у тауерській лівреї, і Олднолл звернувся до нього крізь ґрати.

— Тут у мене є один із комісарів головного вікарія, йому потрібно негайно зустрітися з головним тюремником Годжесом.

Вартовий відчинив ворота.

— Ось там, сер. У нього дуже багато роботи; сьогодні ми взяли надто багато анабаптистів.

Він провів нас до столу, де стояв високий худий чоловік, перевіряючи папери з іншим охоронцем. З обох боків кімнати розташовувалися важкі дерев’яні двері із заґратованими вікнами, з одного з яких гучний голос викрикував вірші з Біблії.

— Ось я проти них, говорить Господь Саваот, і я спалю колісниці, і меч пожере твоїх молодих левів…

Тюремник підвів голову.

— Замовкни! Хочеш батога? — голос стих, і тюремник повернувся до мене, уклонившись. — Вибачте, сер, я намагаюся впорядкувати документи для всіх цих нових в’язнів. Завтра дехто з них має йти на допит перед лордом Кромвелем, я не хочу посилати йому не ті документи.

— Мені потрібна інформація про в’язня, який був тут півтора року тому, — сказав я. — Ви пам’ятаєте Марка Смітона?

Він підвів брови.

— Я навряд чи колись забуду той час, сер. Англійська королева в Тауері. — Він замовк, пригадуючи. — Так, Смітон був тут у ніч перед стратою. Ми дістали вказівку відділити його від інших ув’язнених, до нього мали прийти відвідувачі.

Я кивнув.

— Так, Робін Синґлтон приходив переконатися, що він дотримається свого зізнання. І були ще відвідувачі. Чи вони записані?

Тюремник переглянувся з Олдноллом і засміявся.

— О так, сер. Нині все записується, чи не так, Томасе?

— Щонайменше двічі.

Тюремник відіслав одного зі своїх помічників, і за кілька хвилин той повернувся з важким журналом. Тюремник розгорнув його.

— Травень 1536 року, шістнадцятого. — Він провів пальцем по сторінці згори вниз. — Так, Смітон був у камері, у якій зараз сидить отой заколотник.

Він кивнув на двері, звідки раніше було чутно промови; тепер стало тихо, крізь ґрати видно лише темряву.

— Його відвідувачі? — нетерпляче спитав я, підійшовши і зазираючи в книгу з-за його плеча.

Він трохи відсахнувся, знову нахилившись до своєї книги. Мабуть, горбань уже приносив йому нещастя.

— Ось, отут Синґлтон, привели о шостій. Ще один, із позначкою «родич», — о сьомій, а потім, на восьму, «священник». Це священник із Тауера, брат Мартін, прийшов висповідати його перед стратою. Чума на того Флетчера, я наказував йому завжди вказувати імена.

Я провів пальцем униз по сторінці, дивлячись на імена інших в’язнів.

— Джером Вентворт, якого звали Джером Лондонський, монах лондонського Чартергаузу. Так, він також тут. Але мені потрібно дізнатися про цього родича, містере Годжесе, якнайшвидше. Хто цей Флетчер, один із ваших охоронців?

— Так, і йому не до вподоби паперова робота. Погано пише.

— Він зараз на службі?

— Ні, сер, він поїхав на похорон свого батька в Ессекс. Повернеться не раніше ніж завтра пополудні.

— Тоді вийде на чергування?

— О першій.

Я вкусив себе за палець.

— Тоді я вже буду в морі. Дайте мені папір і ручку. — Я швидко нашкрябав дві записки і передав їх Годжесу. — Оця з проханням до Флетчера розповісти мені все, що він пам’ятає про того відвідувача, усе. Переконайте його, що інформація є життєво важливою, і якщо він не зможе написати відповідь, попросіть когось іншого. Коли він усе розкаже, прошу вас негайно передати відповідь до кабінету лорда Кромвеля разом із другим листом. У цьому листі прохання до лорда Кромвеля надати свого найшвидшого вершника, щоб доставити відповідь Флетчера мені у Скарнсі. Дороги стануть справжнім пеклом, якщо цей сніг розтане, але добрий вершник зможе дістатися до мене, коли моє судно прибуде.

— Я сам віднесу це лорду Кромвелю, мілорде Шардлейку, — сказав Олднолл. — Охоче вийду на свіже повітря.

— Прошу вибачення за Флетчера, — сказав Годжес. — Тільки паперової роботи зараз так багато, іноді вона не виконується належно.

— Просто подбайте, щоб я отримав цю відповідь, містере Годжесе.

Я розвернувся, і Олднолл вивів мене з темниці. Підіймаючись сходами, ми знову почули, як вигукує чоловік у камері Смітона: літанія спотворених цитат із Біблії, обірваних різким тріском і криком.

Розділ тридцятий

На зворотному шляху мені пощастило з попутним вітром; щойно ми вийшли в море, туман розвіявся, і легкий південно-східний вітер поніс човен униз по Ла-Маншу. Температура піднялася на кілька градусів; після різкого холоду минулого тижня стало майже тепло. Човняр навантажив судно готовим одягом і залізними інструментами і повеселішав.

Коли ввечері наступного дня ми підійшли до берега, оповитого легким туманом, моє серце закалатало: ми майже прибули. Під час подорожі я провів багато часу роздумуючи; те, що робитиму далі, залежало від того, чи прибув гонець із Лондона. І настав час ще раз поговорити з Джеромом. Тепер думка, яку я намагався придушити останні кілька днів, знову випливла у свідомості: чи з Марком та Еліс усе гаразд?

Стояв туман, тож було погано видно, як ми прямуємо каналом через болото до пристані Скарнсі. Човняр невпевнено запитав, чи можу я взяти жердину і відштовхувати човен від берега, якщо ми підійдемо надто близько, і я погодився. Раз чи двічі він мало не застряг у густому клейкому мулі, крізь який бігли маленькі струмочки талого снігу. Я зрадів, коли ми нарешті дісталися до пристані. Човняр допоміг мені вийти на берег, подякувавши за допомогу, і, можливо, врешті подумав щось добре принаймні про одного єретика-реформатора.

Я відразу попрямував до будинку Копінґера. Він якраз сідав вечеряти з дружиною і дітьми і запросив мене до столу, однак я сказав, що мушу повернутися. Він провів мене до свого затишного кабінету.

— Чи відбулися ще якісь події в монастирі? — запитав я, щойно двері зачинилися.

— Ні, сер.

— З усіма все гаразд?

— Наскільки мені відомо. Але я маю новини про продажі землі.

Він потягнувся до столу і витягнув акт передачі на пергаменті. Я уважно роздивився вишукану каліграфію, чіткий відбиток монастирської печатки з червоного воску внизу сторінки. Згідно з документом сер Едвард Вентворт отримував велику ділянку орної землі на іншій стороні Дайнса за сто фунтів.

— Це дуже дешево, — сказав Копінґер. — Ділянка чимала.

— Про це немає записів у бухгалтерських книгах, які я бачив.

— Отже, маєте шахраїв, сер. — Він щасливо всміхнувся. — Зрештою я сам пішов до сера Едварда і взяв із собою констебля. Це його налякало, нагадавши, що я маю право арештовувати, попри всю його пихатість. За пів години він віддав документ, почав скиглити, що добросовісно все купив.

— З ким він домовлявся в монастирі?

— На мою думку, його управитель мав справу зі скарбником. Ви знаєте, що Едвіг контролює там усе, що стосується грошей.

— Однак абат мав би скріпити документ печаткою. Або хтось інший.

— Так. І, сер, частиною домовленості було те, що продаж певний час залишався в таємниці, орендарі, як завжди, перераховували орендну плату управителю монастиря, а той передавав їх серу Едварду.

— Таємна передача майна не є сама собою незаконною. Але її приховування від королівських аудиторів таким є. — Я згорнув пергамент і поклав його в сумку. — Добра робота. Дякую вам. Шукайте інформацію надалі та поки що нічого нікому не розповідайте.

— Я наказав Вентворту тримати мій візит у таємниці, інакше матиме проблеми з лордом Кромвелем. Він нічого не розкаже.

— Добре. Я діятиму найближчим часом, спочатку дочекаюся інформації з Лондона.

Він кашлянув.

— Поки ви тут, сер, добродійка Стамп розпитувала про вас. Я сказав їй, що ви маєте повернутися сьогодні ввечері, і після обіду вона всілася на моїй кухні. Вона не зрушить з місця, доки вас не побачить.

— Дуже добре, я можу приділити їй кілька хвилин. До речі, яка підмога є у вашому розпорядженні?

— Мій констебль, його помічник і три мої інформатори. Але в місті є хороші реформатори, яких я міг би скликати в разі потреби. — Він пильно глянув на мене. — Ви чекаєте біди?

— Сподіваюсь, що ні. Однак я очікую, що невдовзі будуть арешти. Можливо, ви могли б подбати, щоб ваші люди були на місці. І міська в’язниця готова прийняти в’язнів.

Він кивнув, усміхаючись.

— Буду радий побачити там кількох монахів. І, сер, — він кинув на мене багатозначний погляд, — коли ця справа закінчиться, ви відрекомендуєте мене лорду Кромвелю за мою допомогу? Я маю сина, який майже достатньо виріс, щоб поїхати до Лондона.

Я криво всміхнувся.

— Боюся, моя рекомендація зараз матиме невелику вагу.

— О.

Він здавався спантеличеним.

— А тепер, чи можна побачити добродійку Стамп?

— Ви не проти зустрітися з нею на кухні? Я не хочу її брудних черевиків на цьому килимі.

Він повів мене на кухню, де сиділа наглядачка з кухлем елю. Копінґер вигнав двох допитливих кухарок і залишив мене з нею. Стара жінка відразу заговорила по суті.

— Вибачте, що забираю ваш час, сер, але хочу попросити про послугу. Два дні тому ми поховали Орфан на церковному подвір'ї.

— Я радий, що її бідолашне тіло нарешті знайшло упокій.

— Я сама заплатила за морг, а на надгробок не маю грошей. Я бачила, сер, ви переймаєтеся тим, що з нею зробили, і подумала… шилінг, сер, коштує дешева надгробна плита.

— А дорога?

— Два, сер. Я домовлюся, щоб вам надіслали розписку про отримання.

Я відрахував два шилінги.

— Ця місія зводиться для мене до пожертвувань, — сумно сказав я, — але вона мусить мати гарний надгробок. Проте за меси я не платитиму.

Вона пирхнула.

— Орфан не потрібні меси, я плюю на меси за мертвих. Вона вже спасенна з Богом.

— Ви говорите як реформатор, добродійко.

— Так, сер, і горджуся тим.

— До речі, — недбало додав я, — ви коли-небудь були в Лондоні?

Вона спантеличено глянула на мене.

— Ні, сер. Одного разу я заїхала аж до Вінчелсі.

— Не маєте родичів у Лондоні?

— Усі мої родичі живуть неподалік.

Я кивнув.

— Так я і думав. Не хвилюйтеся, добродійко.

Я відправив її геть і швидко попрощався з Копінґером, який набагато менше виявляв завзяття тепер, коли почув, що я втратив прихильність Кромвеля. Тоді забрав Канцлера в конюха і туманною стежкою поїхав назад до монастиря.

Повільно пробираючись у темряві, я відчув, що стає дедалі тепліше. Канцлер ступав обережно, бо стежка була слизькою від талого снігу. Навколо я чув крапання та дзюрчання талої води, що збігала в болото. Невдовзі я зліз із коня і повів його: думка про те, що Канцлер може заблукати в цьому болоті в темряві була неприємною. Нарешті крізь туман вималювалися монастирський мур і вогні вартівні Баґґе. На мій стук охоронець швидко вийшов із факелом у руках.

— Ви повернулися, сер. У такий вечір, як сьогодні, небезпечно їздити.

— Я мусив поспішати. — Я провів Канцлера через ворота. — Чи вершник приніс мені повідомлення, Баґґе?

— Ні, сер, нічого не було.

— Прокляття. Я чекаю на чоловіка з Лондона. Якщо він приїде, негайно мене знайдіть. Удень чи вночі.

— Так, сер. Я це зроблю.

— І до мого наступного розпорядження ніхто, маю на увазі ніхто, не повинен покидати територію монастиря. Вам зрозуміло? Якщо хтось захоче вийти, мусите повідомити мені.

Він здивовано глянув на мене.

— Якщо так наказуєте, комісаре.

— Наказую. — Я зробив глибокий вдих. — Які події за останні кілька днів, Баґґе? Усі живі-здорові? Помічник Марк?

— Так, сер. Він у будинку абата. — Баґґе пильно подивився на мене, очі блищали у світлі смолоскипів. — Але інші не сиділи на місці.

— Що ви хочете сказати? Не говоріть загадками, чоловіче.

— Брат Джером. Учора він вийшов зі своєї кімнати. Він зник.

— Тобто він утік?

Баґґе злісно засміявся.

— Він не міг далеко втекти і не пройшов через мої ворота. Ні, він ховається десь на території. Пріор незабаром його відкопає.

— Смерть Божа, його слід було сторожити!

Я стиснув зуби, адже тепер не міг розпитати його про відвідувача Марка Смітона. Усе залежало від посланця.

— Я знаю, сер, але вже нічого не робиться так, як треба. Служка, який доглядав за ним, забув замкнути двері. Розумієте, сер, усі налякані, вбивство брата Ґабріеля стало останньою краплею. І ширяться чутки, що цей монастир закриють.

— Справді?

— Ну, все до цього йде, сер, хіба не так? Усі ці вбивства і чутки про нові монастирі, захоплені королем? Що скажете, сер?

— Божа плоть, Баґґе, ви думаєте, я обговорюватиму з вами політичні справи?

Він дивився, немов покараний.

— Вибачте, сер. Я не хотів бути зухвалим. Але… — він зробив паузу.

— Ну?

— Подейкують, якщо монастирі закриють, монахи отримають пенсії, а служок викинуть на вулицю. Тільки мені майже шістдесят, сер, у мене немає ні сім’ї, ні ремесла, окрім цього. І в Скарнсі роботи немає.

— Я нічого не можу сказати про плітки, Баґґе, — м’якше відповів я. — А ваш помічник тут?

— Девід, сер? Так.

— Тоді попросіть його відвести Канцлера до конюшні, добре? Я зайду до абата.

Я простежив поглядом, як хлопець повів Канцлера через двір, обережно ступаючи крізь сльоту. І пригадав свою розмову з Кромвелем. Баґґе та всіх інших викинуть геть, тягарем на парафію, якщо для них не буде роботи. Я пригадав той день, коли ходив до притулку для бідних, реєстровані жебраки розчищали сніг. Хоч я і недолюблював Баґґе, думка про те, що він, позбавлений своєї звичної влади, працюватиме разом із ними, була мені неприємна. Це вбило б його за пів року.

Від якогось руху я швидко обернувся і схопився за меч Джона Смітона. У тумані виднілася постать, що стояла біля стіни.

— Хто там? — різко вигукнув я.

Брат Ґай ступив уперед, каптур опущений на темне обличчя.

— Комісаре Шардлейку, — сказав він своїм шепелявим акцентом. — Отже, ви повернулись?

— Що ви робите, брате, у темряві?

— Я хотів вийти на свіже повітря. Цілий день я провів зі старим братом Полом. Годину тому він помер.

Він перехрестився.

— Мені шкода.

— Його час настав. Перед смертю він наче повернувся в дитинство. Говорив про громадянські війни минулого століття, Йорк і Ланкастер. Він бачив, як вели вулицями Лондона під час його реставрації старого заслиненого короля Генріха VI.

— Тепер у нас сильний король.

— Ніхто в цьому не сумнівається.

— Я чув, що Джером утік.

— Так, його сторож не замкнув двері. Але Джерома знайдуть, навіть у такому великому місці, як це. Він не в тому стані, щоб могти сховатися. Бідолаха, він слабший, ніж здається, ніч на вулиці не піде йому на користь.

— Він безумний. Він може бути небезпечним.

— Служки зараз не думають про свої обов’язки. Брати теж. Усі хвилюються, що з ними буде далі.

— Чи Еліс у безпеці?

— Так, у безпеці. Ми з нею багато працювали. Зараз погода міняється, усіх лихоманить. Це через ті огидні туманні випари з болота.

— Скажіть мені, брате, ви коли-небудь бували в Толедо?

Він знизав плечима.

— Коли я був дитиною, наша сім’я переїжджала з міста в місто. У Франції ми не мали спокою, доки мені не виповнилося дванадцять. Так, я пригадую, ми якийсь час були в Толедо. Пам’ятаю великий замок, звук ударів по залізу, що долинав немовби з тисячі майстерень.

— Ви колись зустрічали там англійця?

— Англійця? Не пам’ятаю. Не тому, що це не було незвичайним за тих часів, тоді в Іспанії було багато англійців. Зараз їх, звичайно, немає.

— Ні, Іспанія стала нашим ворогом.

Я підступив ближче і зазирнув глибоко в його карі очі, проте вони були незбагненними. Тоді підтягнув свій плащ.

— Зараз я мушу покинути вас, брате.

— Хочете ту саму кімнату в лазареті?

— Побачимо. Але нехай її нагріють. На добраніч.

Я пішов до будинку абата. Проходячи повз господарські будівлі, нервово поглядав на тіні, виглядаючи за білим проблиском картузіанського габіту. Що цього разу хотів зробити Джером?

На мій стукіт вийшов старий служка. Він сказав мені, що абат Фабіан удома, спілкується з пріором, а помічник Марк — у своїй кімнаті. Він повів мене нагору до колишньої кімнати Ґудгепса, її тепер очистили від пляшок і запаху немитого старого. Марк працював за столом, де лежала купа листів. Я помітив, що його волосся відросло; йому доведеться навідатися до перукаря в Лондоні, якщо захоче знову стати модним.

Привітання Марка було коротким, очі холодні й уважні. Я майже не сумнівався, що за останні кілька днів він провів якомога більше часу з Еліс.

— Переглядаєш листування абата?

— Так, сер. Усе така рутина. — Він уважно роздивлявся мене. — Як ваші справи в Лондоні? Щось дізналися про меч?

— Деякі підказки. Я зробив ще кілька запитів і чекаю посланця з Лондона. Принаймні лорд Кромвель, здається, не переймається, що листи від Джерома дійдуть до Сеймурів. Але я чув, що Джером утік.

— Пріор з молодими монахами шукали де тільки можна. Учора я допомагав якийсь час, проте ми не знайшли жодного сліду. Пріор страшенно злий.

— Можу собі уявити. А звідки ці чутки про закриття монастирів?

— Очевидно, у таверні був чоловік із Льюїса, який розповів, що великий монастир розігнали.

— Кромвель сказав, що це мало статися. Мабуть, він посилає агентів по всій країні поширювати новини, щоб налякати інші монастирі. Але чутки — це останнє, що мені зараз потрібне. Мені доведеться заспокоювати абата, змусити його повірити, що Скарнсі має шанс продовжити існування, поки що.

Погляд Марка став ще холодніший; йому не подобалася брехня. Я згадав слова Джоан про те, що він занадто ідеалістичний для цього світу.

— Я отримав листа з дому, — сказав я йому. — Боюсь, урожай був поганий. Твій батько каже, що сподівається на закриття монастирів і що це додасть роботи Палаті.

Марк не відповів, лише глянув на мене холодним, нещасним поглядом.

— Я йду до абата, — сказав я йому. — Поки що залишайся тут.

Абат Фабіан сидів навпроти пріора за його столом. Вони мали такий вигляд, наче обговорювали щось уже довший час. Обличчя абата Фабіана було виснажене як ніколи; а обличчя пріора Мортимуса почервоніло від гніву. Вони обоє підвелися, коли я увійшов.

— Комісаре Шардлейку, сер, раді вашому поверненню, — сказав абат. — Чи була ваша подорож успішною?

— Тією мірою, що лорда Кромвеля не цікавлять листи, які міг надіслати Джером. Але я чув, що цей негідник утік.

— Я перевернув цілий монастир, шукаючи старого виродка, — сказав пріор Мортимус. — Не знаю, у яку діру він заліз, однак перелізти через стіну чи пройти повз Баґґе не міг. Він десь тут.

— Цікаво, що в нього на думці.

Абат похитав головою.

— Саме це ми обговорювали, сер. Можливо, він чекає нагоди, щоб утекти. Брат Ґай переконаний, що за станом здоров’я він не протримається довго на морозі, без їжі.

— А може, він чекає нагоди, щоб заподіяти комусь біду. Мені, наприклад.

— Молюся, щоб цього не сталося, — мовив абат.

— Я сказав Баґґе, що ніхто не має права залишати територію монастиря без мого дозволу найближчий день чи два. Подбайте, щоб сповістили всіх братів.

— Чому, сер?

— Запобіжний захід. Я чув, що з Льюїса дійшли чутки, і всі кажуть, що наступним буде Скарнсі.

— Ви самі мені це говорили, — зітхнувши, сказав абат.

Я схилив голову.

— З моїх розмов із лордом Кромвелем я зрозумів, що тепер немає нічого певного. Можливо, я поспішив.

Мене вкололо відчуття провини через брехню. Але це була необхідність. Я не хотів, щоб страх підштовхнув когось до необачної дії. Обличчя абата Фабіана засяяло, а в очах пріора зблиснула іскра надії.

— Тоді нас не закриють? — запитав абат. — Є надія?

— Скажімо так: розмови про розгін передчасні і їх слід уникати.

Абат нетерпляче нахилився вперед.

— Можливо, за вечерею мені варто звернутися до монахів. Вона почнеться за пів години. Я міг би сказати… що немає планів нас закривати? Це була б гарна ідея.

— Варто підготуватися з промовою, — сказав пріор.

— Так, звісно.

Абат потягнувся за пером і папером. Мої очі були прикуті до монастирської печатки, яка все ще лежала біля його ліктя.

— Скажіть мені, мілорде, чи зазвичай ви тримаєте двері цієї кімнати незамкненими?

Він підвів очі, здивований.

— Так.

— Хіба це мудро? Чи не міг хтось увійти сюди непоміченим і поставити печатку монастиря на будь-якому документі?

Він витріщився на мене, не розуміючи.

— Але тут завжди присутні служки. Нікому не дозволено просто заходити.

— Нікому?

— Нікому, крім монахів-старійшин.

— Звичайно. Тоді я покину вас. До вечері.

Я знову спостерігав, як монахи заходять до трапезної. І пригадав свій перший вечір; Саймон Велплей у гостроверхому ковпаку стоїть біля вікна й тремтить, а надворі падає сніг. Сьогодні ввечері крізь те вікно я бачив, як вода скрапує з крихітних бурульок, чорні плями в снігу, що тане, де рівчачки перетворюються на крихітні струмочки.

Сідаючи на свої місця за столами, монахи здавалися замкнутими, зсутуленими у своїх габітах. Вони кидали тривожні, ворожі погляди туди, де біля великої різьбленої катедри стояв я поруч з абатом. Коли Марк проходив повз мене до свого місця за столом, я схопив його за руку.

— Абат збирається виголосити промову про те, що король не братиме Скарнсі, — прошепотів я. — Це важливо. Тут є птах, якого я не хочу сполошити з його куща. Поки що ні.

— Я втомився від цього, — пробурмотів він.

Марк відмахнувся від моєї руки і сів за стіл. Мої щоки спалахнули від його відвертого хамства. Абат Фабіан перетасував свої нотатки, а тоді з новим блиском на розпашілих щоках розповів братії, що чутки про те, що всі монастирі будуть закриватися, не підтвердилися. Сам лорд Кромвель сказав, що поки що немає планів вимагати від Скарнсі капітуляції, незважаючи на жорстокі вбивства, які досі розслідують. Він додав, що ніхто не може виходити за межі монастиря.

Реакція серед монахів була різною. Дехто, особливо старші, полегшено зітхнув і всміхнувся. Інші ще більше засумнівалися. Я окинув поглядом стіл старійшин. Молодші, брат Джуд і брат Г’ю, заспокоїлися, і я побачив надію на обличчі пріора Мортимуса. Проте брат Ґай ледь похитав головою, а брат Едвіг лише насупився.

Слуги принесли страви: густий овочевий суп, потім тушковану баранину із зеленню. Я уважно спостерігав, щоб мені зачерпували зі спільної миски і щоб ніхто не міг нічого досипати до страв, які передавали вздовж столу. Коли ми почали їсти, пріор Мортимус, який уже перехилив два кухлі вина, звернувся до абата.

— Тепер ми в безпеці, мілорде, нам слід подумати про призначення нового ключара.

— Фу, Мортимусе, бідолашного Ґабріеля поховали тільки три дні тому.

— Але треба жити далі. Хтось мусить домовлятися зі скарбником про ремонт церкви, еге ж, брате Едвігу?

Він схилив свою срібну чашу до скарбника, який усе ще дивився насуплено.

— П-поки що буде призначено когось розумнішого, ніж Ґ-Ґабріель, хто зрозуміє, що ми не можемо дозволити собі велику п-програму.

Пріор Мортимус повернувся до мене.

— Коли справа доходить до грошей, наш скарбник — найзамкнутіша людина в Англії. Хоча я так і не зрозумів, Едвігу, чому ви так протестували проти будівельних риштувань для ремонту. Неможливо виконати належно роботу, використовуючи лише мотузки і шківи.

Скарбник почервонів, опинившись у центрі уваги.

— Г-гаразд. Я погоджуюся, що вам знадобляться будівельні риштування, щоб виконати цю р-роботу.

Абат засміявся.

— Брате, ви іноді сперечалися про це з Ґабріелем. Навіть коли він сказав, що люди можуть загинути, ви не поступилися. Що на вас найшло?

— Це було п-п-предметом переговорів.

Скарбник опустив очі, насуплено дивлячись у тарілку. Пріор випив ще один кухоль міцного вина і повернув до мене почервоніле обличчя.

— Ви не чули історії про Едвіга і кров’янку, комісаре.

Він говорив голосно, і монахи за довгим столом захихотіли. Опущене обличчя брата Едвіга побагровіло.

— Повідайте, Мортимусе, — поблажливо сказав абат. — Милосердя між братами.

— Але ж це історія про милосердя! Два роки тому настав День милостині, і ми не мали м’яса, щоб роздати бідним біля воріт. Для цього нам довелося б зарізати свиню, а брат Едвіг на це не погоджувався. Тоді якраз прийшов брат Ґай. Він спустив кров кільком монахам і зібрав її, щоб згодом удобрити свій сад. Кажуть, що Едвіг запропонував узяти трохи тієї крові, змішати з борошном і зробити пудинги з кров’ю, щоб роздати пожертвування; бідні ніколи не дізнаються, що це не свиняча кров. Усе для того, щоб заощадити на свині!

Він весело засміявся.

— Ця оповідь неправдива, — сказав брат Ґай. — Я багато разів це казав людям.

Я глянув на брата Едвіга. Він перестав їсти і сидів, згорбившись над тарілкою, міцно стискаючи ложку. Раптом він кинув її з брязкотом і зірвався на ноги, темні очі палали на його червоному обличчі.

— Дурні! — закричав він. — Дýрні-богохульники! Єдина кров, яка мусить важити для вас, — це кров нашого Спасителя, Ісуса Христа, яку ми п’ємо на кожній месі, коли вино преображається! Та кров, яка тримає увесь цей світ! — Він стиснув пухкі кулаки, обличчя сповнене емоцій, заїкання зникло.

— Дурні, мес уже більше не буде. Чому ви хапаєтеся за соломинку? Як ви можете вірити цій брехні про те, що Скарнсі в безпеці, коли чуєте, що відбувається по всій землі? Дурні! Дурні! Король усіх вас знищить!

Він вдарив кулаками по столу, тоді розвернувся і вийшов із трапезної. Він грюкнув дверима, залишивши мертву тишу. Я зробив глибокий вдих.

— Пріоре Мортимусе, я називаю це зрадою. Будь ласка, візьміть із собою кількох служок і помістіть брата Едвіга під варту.

Пріор мав переляканий вигляд.

— Але, сер, він нічого не сказав проти верховенства короля.

Марк різко нахилився вперед.

— Правда, сер, ці слова не є зрадою?

— Робіть, як наказую. — Я вперся поглядом в абата Фабіана. — Зробіть це, Мортимусе, заради всього святого.

Пріор стиснув губи, але підвівся з-за столу і вийшов. Якусь мить я сидів, схилившись у задумі, усвідомлюючи, що всі очі дивляться на мене, а потім підвівся і попрямував до виходу, рукою показавши Марку йти слідом за мною. Я дійшов до дверей трапезної і якраз побачив, як пріор веде групу служок із факелами — з кухні до рахівничої контори.

Раптом хтось торкнувся моєї руки. Я обернувся. Це був Баґґе, його обличчя було зосереджене.

— Комісаре, посланець прибув.

— Що?

— Вершник із Лондона, він тут. Я ще ніколи не бачив людини, аж так заляпаної болотом.

Я трохи постояв, дивлячись, як пріор Мортимус стукає у двері рахівничої контори. Я не міг вирішити: слідувати за ним чи йти до посланця. Раптом відчув, як у голові запаморочилося, маленькі цяточки затанцювали перед очима. Я глибоко вдихнув і повернувся до Баґґе, який зацікавлено дивився на мене.

— Ходімо, — сказав я і пішов назад до вартівні.

Розділ тридцять перший

Посланець сидів, гріючись біля вогню, у будиночку Баґґе. Незважаючи на болото, що обліпило його з голови до ніг, я впізнав у ньому молодого чоловіка, який доставляв листи в кабінет Кромвеля. Значить, головний вікарій уже знає, що сказав тюремник.

Він підвівся, трохи похитуючись від перевтоми, і вклонився.

— Мілорде Шардлейку?

Я кивнув, надто напружений, щоб говорити.

— Маю передати це вам особисто.

Він простягнув мені лист із печаткою Тауера. Я повернувся спиною до нього та Баґґе, зламав печатку і прочитав три рядки всередині. Усе так, як і думав. Я напустив на обличчя спокійного виразу, повернувшись до Баґґе, який пильно роздивлявся мене. Посланець різко опустився біля вогнища.

— Брате воротарю, — сказав я, — цей чоловік довго скакав у сідлі. Подбайте, щоб у нього була кімната з гарним вогнищем на ніч і харчі, якщо він їх потребуватиме. — Я повернувся до посланця. — Як ви називаєтеся?

— Генфолд, сер.

— Можливо, завтра вранці вам доведеться відвезти ще одне повідомлення. На добраніч. Ви молодець, що прискакали так швидко.

Я вийшов із вартівні, зім’явши папір у кишені, і поквапом покрокував назад через двір. Тепер я знав, що мені робити, але на серці ще ніколи не було так важко.

Раптом зупинився. Щось. Кутиком ока вловив якийсь рух. Я так швидко розвернувся, що ледь не впав у сльоту, втративши рівновагу. Я був упевнений, що це щось біля прибудови до кузні, проте зараз нічого не бачив.

— Хто там? — різко гукнув я.

Жодної відповіді не було, жодного звуку, крім рівномірного скрапування талого снігу з дахів. Туман густішав. Він звивався довкола будинків, розмиваючи їхні обриси, й оточував тьмяне жовте сяйво з вікон ореолом. Прислухаючись до будь-якого звуку, я пішов до лазарету.

Ліжко брата Павла було розстелене, поруч у кріслі сидів сліпий монах, схиливши голову. Товстий монах спав у своєму ліжку. Більше нікого не було. Амбулаторія брата Ґая також була порожня; усі монахи напевно перебували ще в трапезній. Затримання Едвіга, мабуть, спричинило великий переполох.

Я пішов коридором повз свою колишню кімнату туди, де була кімната Еліс. Смужка світла від свічки виднілася під дверима. Я постукав і відчинив двері.

Еліс сиділа на висувному ліжку в маленькій кімнаті без вікон, складаючи одяг у шкіряний кошик. Коли вона глянула на мене, у великих блакитних очах я побачив страх. І здавалося, її сильне квадратне обличчя наче обвисло. Я відчув розпачливий смуток.

— Ви збираєтеся в дорогу?

Я був здивований тим, як спокійно прозвучав мій голос, і боявся, що прохриплю.

Вона нічого не сказала, просто сиділа, поклавши руки на ремені кошика.

— Ну, Еліс? — тепер мій голос таки затремтів. — Еліс Ф’ютерер, дівоче прізвище матері якої було Смітон?

Її обличчя спалахнуло, але вона далі мовчала.

— О Еліс, я віддав би праву руку за те, щоб це було неправдою. — Я зробив глибокий вдих. — Еліс Ф’ютерер, мушу заарештувати вас іменем короля за мерзенне вбивство його комісара, Робіна Синґлтона.

Тоді вона заговорила, її голос тремтів від хвилювання.

— Жодного вбивства. Це була розплата. Розплата.

— Вам це так мусить здаватися. Отже, я маю рацію, Марк Смітон був вашим двоюрідним братом?

Вона підвела на мене погляд. Її очі звузилися, ніби вона щось підраховувала. А тоді заговорила виразним тоном тихої люті, такої, яку я сподіваюся ніколи більше не почути з уст жінки.

— Більше, ніж мій двоюрідний брат. Ми були коханцями.

— Що?

— Його батько, брат моєї матері, поїхав шукати щастя до Лондона, коли був молодим. Моя мати ніколи не пробачила йому того, що він покинув сім’ю, але коли чоловік, за якого я мала вийти заміж, помер, я поїхала до Лондона, щоб породичатися, хоч мама намагалася мене зупинити. У Скарнсі не було роботи.

— І вони прийняли вас?

— Джон Смітон і його дружина були дуже добрі. Добрі люди. Вони радо прийняли мене у свій дім і допомогли влаштуватися на роботу в лондонську аптеку. То було чотири роки тому, Марк тоді вже був придворним музикантом. Дякувати Богу, моя тітка померла від гарячки, принаймні це її врятувало від того, що сталося потім.

На її очах виступили сльози, проте вона їх витерла і глянула мені в лице. Знову в очах з’явився такий вираз, наче вона щось підраховувала, щось, чого я не міг зрозуміти.

— Але ви все це маєте знати, комісаре, — я ніколи не чув такої зневаги, вкладеної в одне слово, — інакше чому ви тут?

— Пів години тому я нічого не знав напевно. Меч привів мене до Джона Смітона, — не дивно, що того дня біля рибного ставка ви благали мене не їхати до Лондона, — але якийсь час я не міг рухатися далі. Я був спантеличений, коли знайшов у документах запис, що в Джона Смітона не залишилося родичів чоловічої статі, а його маєток перейшов у спадок до старої жінки… вашої матері?

— Так.

— Я пригадав імена всіх у цьому монастирі, задумуючись, у кого було вміння і сила, щоб обезголовити людину, і в Лондоні розслідування не просунулося далі. Зрештою подумав, а що, як у Джона Смітона була ще одна родичка? Увесь цей час я вважав, що злочин скоїв чоловік, однак потім зрозумів, що немає жодних причин, чому сильна молода жінка не могла цього зробити. І це привело мене до вас, — сумно підсумував я. — Повідомлення, яке щойно отримав, підтверджує, що молода жінка відвідувала Марка Смітона в камері ввечері перед його стратою, і в ньому описано вас. — Я глянув на неї і похитав головою. — Такий учинок — це тяжкий гріх для жінки.

Її голос знову був рівним, хоч сочився гіркотою.

— Справді? Чи це гірше за те, що вчинив він?

Я дивувався з її самовладання, її стійкості.

— Я знаю, що зробили з Марком Смітоном, — сказав я. — Дещо мені розповів Джером, решту я довідався в Лондоні.

— Джером? До чого тут він?

— Того вечора, коли ви відвідали Марка, Джером перебував у камері поруч із вашим братом. Коли він прийшов у монастир, мабуть, упізнав вас. Синґлтона також. Саме тому він назвав його брехуном і лжесвідком. І, звісно, коли він присягнувся мені, що не знає тут жодного чоловіка, який зміг би таке вчинити, це була його злорадна насмішка. Він здогадався, що це були ви.

— Мені він нічого не сказав. — Вона похитала головою. — А мав би розказати, бо мало хто знає, що насправді сталося. Про те зло, що вчинили ваші люди.

— Еліс, я не знав правди ні про Марка Смітона, ні про королеву, коли приїхав сюди. Ви маєте рацію. То було огидно, жорстоко.

В її очах з’явилася надія.

— Тоді відпустіть мене, сер. Увесь час, що ви тут, ви мене дивували, ви не така скотина, як Синґлтон та інші чоловіки Кромвеля. Я лише вчинила правосуддя. Будь ласка, відпустіть мене.

Я похитав головою.

— Я не можу. Те, що ви вчинили, було вбивством. Тож мушу взяти вас під варту.

Вона благально глянула на мене.

— Сер, якби ви знали все. Прошу, послухайте мене.

Я мав би здогадатися, що вона навмисне затримує мене, але не перешкоджав. Це було пояснення смерті Синґлтона, яке я так довго шукав.

— Марк Смітон провідував своїх батьків щоразу, коли мав нагоду. Він перейшов із хору кардинала Вулсі у двір Анни Болейн, став її музикантом. Бідолашний Марк соромився свого походження, та все-таки відвідував батьків. Якщо в нього закрутилася голова від пишноти двору, в тому не було нічого дивного. Це спокусило його так, як ви хотіли б спокусити Марка Поера.

— Цього ніколи не станеться. Ви вже мали б це зрозуміти.

— Марк брав мене з собою, щоб показати ззовні великі палаци, Грінвіч і Вайтхолл, але досередини мене ніколи не впускав, навіть після того, як ми стали коханцями. Він говорив, що ми можемо зустрічатися тільки таємно. Я була задоволена. І ось одного разу, повернувшись додому після роботи, застала в будинку мого овдовілого дядька Робіна Синґлтона із загоном солдатів. Вони кричали на нього, змушуючи зізнатися, що його син начебто спав із королевою. Коли я зрозуміла, що сталося, то підбігла на Синґлтона і вдарила його, і солдатам довелося відтягнути мене. — Вона насупилась. — Тоді я вперше зрозуміла, який гнів таїться в мені. Вони мене вигнали, і не думаю, що Джон Смітон розповідав їм про мої стосунки з Марком або про те, що я його двоюрідна сестра, інакше вони й мене примусили б мовчати.

Мій бідний дядько помер за два дні після Марка. Я була на суді й бачила, якими переляканими були присяжні, — жодного сумніву, який оголосять вердикт, не виникало. Я намагалася провідати Марка в Тауері, але вони не дозволяли мені бачити його, аж нарешті тюремник змилосердився наді мною у ніч перед його стратою. Він лежав у кайданах у тій жахливій темниці, у лахмітті свого колись прекрасного одягу.

— Знаю. Джером розповідав мені.

— Коли Марка заарештували, Синґлтон сказав, що якщо він зізнається в перелюбі з королевою, його покарання буде відтерміноване милістю короля. Він сказав мені, що в нього була божевільна надія: оскільки він не вчинив нічого поганого, закон захистить його! — вона різко засміялася. — Закон Англії — це диба в підвалі! Вони катували Марка, доки весь його світ не перетворився на один лише крик. Тож він зізнався, і вони дали йому два тижні прожити калікою, доки його судили, а потім відрубали голову. Я це бачила, адже була серед натовпу. Я пообіцяла йому, що моє обличчя буде останнім, що він побачить. — Вона похитала головою. — Було так багато крові. Вона потоком вистрілила в повітря. Завжди так багато крові.

— Так. Завжди.

Я пригадав слова Джерома про те, що Смітон зізнався в перелюбі з багатьма жінками. Еліс бачила його ідеалізований образ, проте я не міг їй цього сказати.

— А потім тут з’явився Синґлтон, — сказав я.

— Ви можете собі уявити, як я почувалася того дня, коли йшла через монастирський двір і бачила, як він сперечається з помічником скарбника? Я чула, що до абата приїхав якийсь комісар, але не знала, що це буде він…

— І ви вирішили його вбити?

— Я стільки разів мріяла вбити того мерзотника. Я просто знала, що мушу це зробити. Мала бути справедлива розплата.

— Часто в цьому світі її немає.

Її обличчя стало холодним і суворим.

— Цього разу була.

— Він вас не впізнав?

Вона засміялася.

— Ні. Він побачив служницю, яка несла мішок, якщо взагалі мене помітив. На той час я вже була тут понад рік, допомагала брату Ґаю. Лондонський аптекар звільнив мене, бо я родичка Смітонів. Тому я повернулася до мами.

У неї був лист від адвоката, і вона поїхала до Лондона, щоб забрати вбогі речі мого дядька. А потім вона померла, — у неї був напад, як у мого дядька, — і Копінґер вигнав мене. Тож я прийшла сюди.

— Невже місцеві жителі не знали про ваш зв’язок зі Смітонами?

— Минуло тридцять років, відколи мій дядько виїхав, і мама змінила прізвище, коли вийшла заміж. Ім’я забулося, і я навряд чи хотіла комусь його нагадувати. Я казала, що працювала в Ешері на аптекаря, який помер.

— Ви зберегли меч.

— На пам’ять. Зимовими вечорами мій дядько бувало показував нам деякі рухи фехтувальників. Я трохи дізналася про баланс, кроки, кути прикладання сили. Побачивши Синґлтона, я знала, що скористаюся мечем.

— Клянуся Богом, Еліс, у вас страшна відвага.

— Це було легко. У мене не було ключів від кухні, але я пам’ятала розповідь про той давній прохід.

— І знайшли його.

— Так, оглянувши всі кімнати. Потім написала Синґлтону анонімну записку, сказавши, що я — інформатор і зустрінуся з ним на кухні в ранкові години. Сказала йому, що я той, хто може розкрити йому велику таємницю. — І вона всміхнулася посмішкою, від якої я здригнувся. — Він, мабуть, подумав, що записка від монаха. — Посмішка зникла. — Я знала, що буде кров, тому пішла в пральню і вкрала габіт. Я знайшла ключ від пральні в шухляді столу, у своїй кімнаті, коли приїхала сюди.

— Ключ, який загубив брат Люк, коли він чіплявся до Орфан Стоунґарден. Мабуть, вона його заховала.

— Бідолашна дівчина. Ліпше пошукати її вбивцю, ніж убивцю Синґлтона. — Вона пильно дивилася на мене. — Я надягнула габіт, узяла меч і пішла через прохід до кухні. Ми з братом Ґаєм доглядали старого монаха; я сказала, що годину мушу відпочити. Усе було так легко. Я стояла на кухні за шафою і тієї миті, коли він пройшов повз мене, вдарила його. — Вона посміхнулася, посмішкою жахливого вдоволення. — Я нагострила меч, і його голова відлетіла від одного удару.

— Як у королеви Анни Болейн.

— Як у Марка. — Вираз її обличчя змінився, вона спохмурніла. — Стільки крові. Я сподівалася, що його кров змиє мій гнів, але цього не сталося. Обличчя мого двоюрідного брата все ще являється мені уві сні.

Потім її очі спалахнули, і вона полегшено зітхнула, коли хтось схопив моє зап’ястя ззаду і завів за спину, а мій кинджал із гуркотом упав на підлогу. Іншою рукою той хтось обхопив мене за шию. Опустивши очі, я побачив ніж, притиснутий до мого горла.

— Джером? — прохрипів я.

— Ні, сер, — відповів голос Марка. — Не кричіть. — Ніж упився в моє тіло. — Ідіть і сядьте на те ліжко. Рухайтеся повільно.

Я, похитуючись, перетнув кімнату і впав на висувне ліжко. Еліс встала і, підійшовши до Марка, обійняла його.

— Я думала, що ти ніколи не прийдеш. Тож намагалася його розбалакати.

Марк зачинив двері, а тоді зупинився, балансуючи на подушечках стопи і тримаючи кинджал за фут від мого горла. За мить він міг кинутися вперед і перерізати мені горлянку. Тепер його обличчя було не холодним, а повним рішучості. Я глянув на нього.

— Це ти був щойно у дворі? Ти стежив за мною?

— Так. Хто ще знає, сер?

Він усе ще називав мене «сером». Я мало не розсміявся.

— Посланець був одним зі слуг лорда Кромвеля. І Кромвелю уже відомий вміст послання. Отже, ти знаєш, що вона вчинила?

— Вона сказала мені, коли ми вперше були разом у ліжку, того дня, як ви поїхали до Лондона. Я сказав їй, що ви розумний, я бачив, як ви наближаєтеся до розгадки, і ми підготувалися до від’їзду сьогодні ввечері. Якби ви прибули на кілька годин пізніше, то нас уже не застали б. Шкода, що так не сталося.

— Тепер порятунку вже немає. Не в Англії.

— Ми не будемо в Англії. На річці чекає човен, що відвезе нас до Франції.

— Контрабандисти?

— Так, — сказала Еліс діловим тоном. — Я вам збрехала. Мої друзі дитинства ніколи не тонули і залишаються моїми друзями. У морі на нас чекає французьке судно, воно забирає вантаж із монастиря завтра ввечері, але сьогодні ввечері вони відправлять за нами човен.

Я здригнувся.

— З монастиря? Ви знаєте, хто відправляє чи який вантаж?

— Мені байдуже. Ми почекаємо на човни до завтра, а потім попливемо до Франції.

— Марку, ти знаєш, що це?

— Ні.

Він прикусив губу.

— Мені шкода, сер, для мене зараз важливі лише Еліс і наш порятунок.

— У Франції не люблять англійських реформаторів.

Він із жалем глянув на мене.

— Я не реформатор. Ніколи ним не був. І найменше — коли дізнався про те, як працює Кромвель.

— Ти зрадник, — сказав я йому. — Невірний своєму королю і невірний мені, який ставився до тебе, як до сина.

Він жалісливо подивився на мене.

— Я вам не син, сер. Ніколи не погоджувався з вашою релігією. Ви б це зрозуміли, якби коли-небудь по-справжньому прислухалися до того, що я казав, замість того, щоб ставитися до мене як до резонатора власних думок.

Я застогнав.

— Я не заслужив такого ставлення з твого боку. Ні від вас, Еліс.

— Хто знає, хто на що заслуговує? — з раптовим шалом сказав Марк. — У цьому світі немає ні справедливості, ні порядку, і ви це побачили б, якби не були таким сліпим. Після того, що розповіла мені Еліс, я знаю це напевно. Я втікаю разом з Еліс, вирішив це чотири дні тому.

І все-таки, доки він говорив, я бачив, як його обличчя тремтить, бачив сором і те, що його прихильність до мене ще не зовсім зникла.

— Отож ти став папістом? Я не такий сліпий, як ти гадаєш, Марку, я іноді задумувався, у що ти справді віриш. І що ти думаєш про осквернення церкви цією жінкою? Це були ви, Еліс, чи не так? Ви поклали того вбитого півня на вівтар після того, як убили Синґлтона, щоб заплутати слід?

— Так, — сказала вона, — це я зробила. Але якщо ви думаєте, що Марк або я — папісти, ви помиляєтеся. Усі однакові — і реформатори, і папісти. Ви придумуєте вірування і змушуєте людей їх дотримуватися під страхом смерті, а тим часом самі боретеся за владу, землі та гроші — саме цього кожен із вас насправді хоче.

— Це не те, чого хочу я.

— Можливо, ні. У вас добре серце, і мені не подобалося вам брехати. Та коли розмова заходить про те, що зараз відбувається в Англії, ви сліпий, як новонароджене кошеня. — У її голосі жаль змішався з гнівом. — Вам слід глянути на речі очима звичайних людей, але такі, як ви, цього ніколи не зроблять. Чи ви думаєте, що мене цікавить будь-яка церква після всього побаченого? Мені було прикріше від того, що довелося вбити того півня, ніж від того, що я зробила біля вівтаря.

— І що тепер? — запитав я. — Це моя смерть?

Марк ковтнув.

— Я цього не зробив би. Хіба якщо ви мене змусите. — Він обернувся до Еліс. — Ми можемо його зв’язати, заткнути рот кляпом, покласти у твою шафу. Його шукатимуть, а сюди не додумаються прийти. Коли брат Ґай виявить, що ти зникла?

— Я сказала йому, що йду спати рано. Він не помітить, що мене немає, аж доки не з’явлюся в амбулаторії о сьомій. До того часу ми вийдемо в море.

Я намагався зібрати думки докупи.

— Марку, прошу, вислухай мене. Ви забуваєте про брата Ґабріеля, Саймона Велплея, Орфан Стоунґарден.

— Але до їхньої смерті я не причетна! — гаряче сказала Еліс.

— Я знаю. Я роздумував над тим, чи може бути двоє вбивць, які працюють у спілці, однак ніколи не думав про двох окремих. Марку, подумай про те, що ти бачив. Орфан Стоунґарден витягли з рибного ставка, Ґабріеля розчавили, як комаху, Саймона звели з розуму отрутою. Ти допомагав мені, ти був зі мною. Чи ти дозволиш убивці втекти?

— Ми хотіли залишити вам записку, сказати, що Еліс убила Синґлтона.

— Прошу, послухай мене. Брат Едвіг. Чи його взяли?

Марк похитав головою.

— Ні. Я попрямував за вами до дверей трапезної і почув, як Баґґе сказав, що прибув посланець. Потім пішов за вами до вартівні й побачив, як ви повернулися до лазарету. Але до мене підійшов пріор Мортимус і сказав, що брата Едвіга немає ні в рахівничій конторі, ні в келії. Здається, він утік. Ось чому мене так довго не було, Еліс.

— Не можна дозволити, щоб він утік, — наполегливо сказав я. — Він продав багато земель, думаю, без відома абата, у нього десь заховані тисячі фунтів. Той човен — для його втечі. Звичайно, він вигравав час, доки човен не прийшов. Ось чому він убив новіція Велплея, адже боявся, що той розповість мені про Орфан Стоунґарден, і я накажу його заарештувати.

Марк опустив кинджал зі здивованим виразом обличчя. Тепер я привернув його увагу.

— Це брат Едвіг убив її?

— Так! Потім він намагався вбити мене в церкві. Такими засніженими дорогами багато днів чи навіть тижнів могли б добиратися з Лондона, щоб замінити мене, і на той час його вже не було б. Ви будете в одному човні з убивцею.

— Ви в цьому впевнені? — запитав Марк.

— Так. З братом Ґабріелем я пішов хибним слідом, але щойно сказане є правдою. Те, що ви мені розказуєте про човен, завершує справу. Едвіг — великий убивця і злодій. По совісті, ти не можеш дозволити йому втекти.

На якусь мить він завагався.

— Ви впевнені, що брат Едвіг убив дівчину? — запитала Еліс.

— Упевнений. Це мав бути один зі старійшин, який відвідував Саймона Велплея. Пріор Мортимус та Едвіг неодноразово приставали до жінок; Мортимус чіплявся до вас, а брат Едвіг — ні, тому що боявся втратити контроль над собою, як це сталося з Орфан.

Марк закусив губу.

— Еліс, ми не можемо дозволити йому втекти.

Вона розпачливо подивилася на мене.

— Мене повісять, а ймовірніше — спалять. Вони звинуватять мене в чаклунстві, бо я вбила того півня.

— Послухай, — сказав Марк. — Коли ми доберемося до човна, можемо сказати їм, щоб вони не чекали, а вирушали сьогодні ввечері. Тоді він не втече зі своїм згубним золотом. Ніхто не захоче чекати на вбивцю.

— Так, — нетерпляче сказала вона. — Ми це можемо зробити.

— Він усе-таки буде на волі, — сказав я.

Марк зробив глибокий вдих.

— Тоді ви мусите схопити його, сер. Мені шкода.

— Нам треба йти, — рішуче сказала Еліс. — Почнеться відплив.

— Ще є час. За монастирським годинником восьма, пів години до повного припливу. У нас ще є час, щоб перетнути болото.

— Перетнути болото? — перепитав я, не вірячи.

— Так, — сказала Еліс, — стежкою, яку я вам показала. Човен чекає в лимані.

— Але ви не можете йти! — заперечив я. — Хіба ви не бачили, яка погода? Сніг майже розтанув, на болоті буде тільки рідка багнюка. Сьогодні вдень я приплив через канал і бачив, яке болото, і тепер буде гірше. Тала вода стікається з Даунів. І опускається густий туман. Ви не зможете перейти через болото! Мусите мені повірити!

— Я добре знаю стежки, — сказала Еліс. — Я знайду дорогу.

Але вона мала невпевнений вигляд.

— Марку, в ім’я Бога, повір мені, ти підеш на смерть!

Він глибоко вдихнув.

— Вона знає дорогу. І хіба смерть нас тут не чекає?

Я зробив глибокий вдих.

— Нехай вона втікає. Відпусти її зараз і скористайся своїм шансом. Я нічого не скажу про твою участь, клянуся. Смерть Господня, я кажу тобі, що буду співучасником у цій справі, ризикуватиму власним життям заради вас обох! Але не виходьте на болото!

Еліс розпачливо глянула на нього.

— Марку, не залишай мене. Я зможу нас провести.

— Кажу вам, не зможете! Ви не бачили, що там робиться!

Він дивився то на мене, то на Еліс, на його обличчі — агонія нерішучості. Тепер я це розумію і думаю, яким молодим він був, яким молодим йому довелося за одну мить вирішити свою і її долю. Його обличчя спохмурніло.

— Зараз ми мусимо вас зв’язати, сер. Я постараюся не зробити вам боляче. Еліс, де твоя нічна сорочка?

Вона дістала одяг з-під подушки, і Марк розрізав його кинджалом на довгі смужки.

— Ляжте на живіт, сер.

— Марку, заради всього святого…

Він схопив мене за плече і нагнув. Міцно зв’язав мені руки за спиною, потім ноги, перш ніж знову перевернути мене.

— Марку, не виходь на болото…

Це були останні слова, які я йому сказав, бо далі він запхав мені в рот величезну ганчірку, мало не задушивши мене. Еліс відчинила дверцята маленької шафи, і вони запхали мене всередину. Марк зупинився, глянувши на мене вниз.

— Зачекай хвилинку. У нього болить спина.

Еліс нетерпляче спостерігала, як Марк узяв із ліжка подушку і підсунув її мені під спину, щоб було зручніше лежати, згорбленому, в шафі.

— Мені шкода, — прошепотів він.

Потім він обернувся і зачинив дверцята, залишивши мене в темряві. За мить я почув, як зовнішні двері тихо зачинилися.

Мене тягнуло на блювоту, але я знав, якщо це станеться, то обов’язково вдавлюся. Я відкинувся на подушку, глибоко вдихаючи через ніс. Еліс сказала, що брат Ґай не шукатиме її аж до сьомої години ранку, коли вона не з’явиться в амбулаторії. Мені доведеться чекати одинадцять годин.

Розділ тридцять другий

Двічі за ту довгу холодну ніч мені здавалося, що я чую далекі крики; люди шукали Марка і мене, а також Едвіга. Якось я заснув, бо мені приснилося обличчя Джерома, яке дивилося на мене, зв’язаного, з маніакальним реготом, а потім раптово прокинувся, усвідомивши, що лежу в густій темряві шафи, а пута вп’ялися в мої зап’ястки.

Я не спав кілька годин, коли нарешті почув кроки в кімнаті. Тоді зібрав усю силу, щоб натиснути п’ятами на двері, і за мить вони відчинилися. Я здригнувся і закліпав очима від раптового денного світла, а брат Ґай подивився на мене згори, його губи склалися в «О» від здивування. Недоречно, але я подумав, що до середнього віку йому вдалося зберегти всі зуби.

Він розв’язав мої пута і допоміг підвестися, наказавши рухатися повільно, щоб не пошкодити задерев’янілої спини раптовим рухом. Брат Ґай повів мене до моєї кімнати, де я радо сів біля вогнища, бо промерз до кісток. Я розповів йому, що сталося, і коли він дізнався, що Еліс — убивця Синґлтона, то зі стогоном опустився на ліжко.

— Я пригадую, як розповідав їй про цей прохід, коли вона прийшла. Я намагався завести розмову; вона здавалася такою загубленою і самотньою. І подумати лишень — я дозволив їй доглядати за моїми пацієнтами.

— Думаю, вона загрожувала лише Синґлтону. Брате Ґаю, скажіть мені, чи Едвіг ще на волі?

— Так, він зник так само без сліду, як і Джером. Але він, мабуть, утік. Минулого вечора Баґґе залишив вартівню без нагляду, коли зчинився крик. Або він міг вибратися іншим способом, через болото. Однак я не зрозумів, чому ви так хотіли його заарештувати. Ви чули гірші слова, ніж його, відколи ви тут.

— Він убив Ґабріеля, і Саймона, і, я думаю, також дівчину Орфан. І він украв цілий статок золота.

Ґай сидів приголомшений, потім обхопив голову руками.

— Дорогий Ісусе, на що перетворився цей монастир, вигодувавши двох убивць?

— Еліс не була б убивцею, якби не часи, у які ми живемо. І Едвігу не вдалося б викрутитися з цим шахрайством, якби було більше стабільності. Можете також запитати, на яку країну перетворилася Англія. І я був до всього цього причетний.

Він підвів очі.

— Минулої ночі абат Фабіан знепритомнів. Після того, як ви наказали заарештувати брата Едвіга. Здається, він не здатен нічого робити і ні з ким розмовляти; він просто сидить у своїй кімнаті, втупившись у порожнечу.

Я зітхнув.

— Він ніколи не був здатний упоратися з цим. Брат Едвіг узяв його печатку і поставив її на документах, коли продавав ці землі. Він попросив покупців поклястися в нерозголошенні угоди, і вони, мабуть, припустили, що абат знає про неї. — Я припіднявся. — Брате Ґаю, ви мусите мені допомогти. Я маю негайно повернутися до монастиря. Треба перевірити, чи Еліс із Марком утекли.

Він засумнівався, що я спроможний на таку подорож, проте я наполягав, і він допоміг мені підвестися. Я взяв свій ціпок, і ми вийшли на вулицю. Над монастирем розкинулося хмарне небо, повітря було тепле і задушливе. Його зовнішній вигляд кардинально змінився. Усюди на подвір'ї виднілися маленькі калюжі й купи сльоти, які ще вчора були кучугурами снігу.

Люди, що ходили туди і сюди, зупинялися і дивилися, як я шкутильгаю повз них. Пріор Мортимус поспіхом підійшов.

— Комісаре! Ми думали, що ви мертвий, як Синґлтон. Де ваш помічник?

Шоковані монахи і служки нас обступили, і я знову розповів їм цілу історію. Потім наказав пріору Мортимусу послати за Копінґером; якщо Едвіг утік, він мусив підняти цілу округу, щоб його знайти.

Не знаю, як мені вдалося перейти через сад. Я не обійшовся б без підтримки брата Ґая, оскільки після тієї ночі в шафі моя спина страшенно боліла і я почувався слабким. Та нарешті ми дійшли до задньої стіни. Я відімкнув ворота і пройшов через них.

Переді мною розкинулося озеро, завширшки пів милі. Усе болото було вкрите водою, річка виднілася лише як стрічка швидкоплинної течії в центрі простору, що сягав майже наших ніг. Вода була мілкою, не більше ніж на фут покривала багнюку, бо всюди пробивався очерет, коливаючись на легкому вітерці, та м’який ґрунт під ним, мабуть, був наскрізь мокрий.

— Гляньте!

Брат Ґай показав на дві пари слідів, більшу і трохи меншу, відбитих у багнюці біля воріт. Сліди повели берегом, до води.

— Ісусе, — сказав він. — Вони зайшли отут.

— Вони не пройшли і ста ярдів, — видихнув я.

— У цьому тумані, у темряві, у всій цій воді.

— Що це? Ось там?

Брат Ґай указав на щось, що плавало, трохи далі.

— Це лампа! Один із тих маленьких свічників із лазарету. Мабуть, вони її несли. О Боже!

Я схопився за лікаря, щоб опертися, бо мені стало погано від самої думки про те, що Марк і Еліс утратили твердий ґрунт під ногами і втопилися, а тепер лежать десь під тією затопленою трясовиною. Брат Ґай допоміг мені опуститися на берег, і я сидів, глибоко дихаючи, доки мої почуття не прояснилися. Тоді знову підвів очі й побачив, як лікар тихо читає молитву латиною, склавши руки на грудях, не відводячи погляду від лампи, що м’яко пливе поверхнею води.

Брат Ґай допоміг мені повернутися до лазарету. Там він наполягав на тому, щоб я відпочив і поїв, посадив мене на своїй кухні і сам пригощав. Їжа й напій оживили моє тіло, хоча моє серце лежало всередині мертве, як камінь. Мені постійно мелькали в голові картини з Марком: як ми зі сміхом обмінюватися жартами на дорозі, сварилися в нашій кімнаті, як він обіймає Еліс на кухні. Урешті-решт, саме його я найбільше оплакував.

— Крізь ті ворота вело лише дві пари слідів, — сказав нарешті брат Ґай. — Здається, тим шляхом Едвіг не вийшов.

— Не він, — гірко відповів я. — Він би проскочив через ворота, коли Баґґе повернувся спиною. — Я стиснув кулаки. — Але я його впіймаю, навіть якщо на це піде решта моїх днів.

У двері постукали, і на порозі з’явився пріор Мортимус, обличчя похмуре.

— Ви послали за Копінґером? — запитав я.

— Так, він має бути тут незабаром. Але, комісаре, ми знайшли…

— Едвіга?

— Ні. Джерома. Він у церкві. Мусите прийти і подивитися.

— Ви не можете, — сказав брат Ґай, але я відштовхнув його руку і схопив свій ціпок.

Я пішов за пріором до церкви, біля входу зібрався натовп. Монах, який роздавав милостиню, стояв на сторожі, не впускаючи їх. Пріор протиснувся крізь натовп, і ми зайшли досередини.

Десь крапала вода; єдиним іншим звуком був слабкий плач, голосіння. Слідом за пріором Мортимусом я пішов великим порожнім нефом, освітленим свічками у нішах. Наші кроки відлунювали, аж поки ми дійшли до ніші, де колись містилася рука Розбійника. Купа милиць і опор, які раніше лежали під стіною, були розкидані по підлозі. Тепер я побачив, що камінь пустотілий, під ним був простір, де міг поміститися дорослий чоловік. Усередині сидів, згорбившись і щось тримаючи в руках, Джером. Його білий габіт був порваний і брудний, він сидів, жалібно плачучи, і від нього відгонило страшним смородом.

— Я знайшов його пів години тому, — сказав пріор. — Він туди заповз і затягнув зі собою милиці, щоб заховатися. Я оглядав церкву і згадав про той простір.

— Що він тримає? Чи це…?

Пріор кивнув.

— Реліквія. Рука Розкаяного Розбійника.

Я став навколішки перед Джеромом, здригаючись, бо мої суглоби пронизав біль. Я бачив, що він тримає велику квадратну коробку, інкрустовану коштовностями, які виблискують на світлі свічок. Усередині ледве виднівся темний предмет.

— Брате, — лагідно сказав я, — чи це ви взяли реліквію?

Уперше, відколи я з ним познайомився, голос Джерома був тихий.

— Так. Вона така дорога нам, Церкві. Вона вилікувала стількох людей.

— Отже, ви взяли її, скориставшись сум’яттям після вбивства Синґлтона.

— Я сховав її тут, щоб зберегти. Щоб зберегти. — Він схопив її міцніше. — Я знаю, що зробить Кромвель, — він знищить цю святиню, яку Бог нам дарував на знак свого прощення. Коли вони мене замкнули в келії, я знав, що ви можете її знайти, тож мусив її захистити. Тепер вона втрачена, втрачена. Я більше не можу чинити опір, я так стомився, — підсумував він сумним, діловим голосом.

Він похитав головою і дивився поперед себе порожніми очима. Пріор Мортимус простягнув руку і взяв його за плече.

— Ідіть, Джероме, усе скінчено. Залиште це і йдіть зі мною.

На мій подив, картузіанець не заперечив. Він із болем виліз із ніші, тягнучи за собою милицю, і поцілував скриньку, перш ніж обережно поставив її на підлогу.

— Я відведу його до келії, — сказав пріор.

Я кивнув.

— Так, зробіть це.

Джером не глянув ні на мене, ні на реліквію, але пішов за пріором Мортимусом, насилу човгаючи вздовж нефу. Я дивився йому вслід. Якби Джером, замість того щоб грати у свої ігри, сказав мені того дня, коли я його запитував, що бачив, як Еліс відвідала Марка Смітона, я міг би її відразу заарештувати, а якби вбивство Синґлтона було розкрито, можна було б раніше викрити Едвіга. Тоді не померли б ні Марк, ні Ґабріель. Однак чомусь я не відчував до нього злості; здавалося, що всі емоції покинули мене.

Я став навколішки і придивився до реліквії, яка лежала на підлозі. Скринька була розкішно оздоблена золотом, а інкрустовані каміння — величезні смарагди, яких я ніколи в житті не бачив. Крізь скло я розгледів руку, прибиту широким цвяхом до шматка старого чорного дерева, що лежала на подушці з багряного оксамиту. Це була коричнева, муміфікована річ, але, безсумнівно, долоня; я навіть зміг розгледіти щось схоже на мозолі на пальцях. Чи справді це рука розбійника, який помер разом із Христом, прийняв Його на хресті? Я доторкнувся до скла, на мить ухопившись за божевільну ідею, що біль, який відчував у кожному суглобі, може минути, що мій горб зникне, а спина стане здоровою і нормальною, як у бідолашного Марка, якому я так заздрив. Але нічого не сталося, чути було лише стук мого нігтя по склі.

І тоді кутиком ока я вловив, як у повітрі майнув крихітний спалах яскравого золота. Щось із дзенькотом ударилося об кахельну підлогу за кілька футів від мене. Закрутилося і зупинилося. Я витріщився на золоту монету — нобль, голова короля Генріха дивилася на мене з підлоги.

Я підвів очі вгору. Я стояв під дзвіницею, нагорі виднілося плетиво з мотузок зі шківами, що було предметом насмішок з Едвіга під час вечері. Але щось змінилося. Не стало підвісного кошика. Його підняли на дзвіницю.

— Він там, нагорі! — видихнув я.

Отже, саме там він сховав золото, у тому кошику. Мені слід було уважніше придивитися до того, що лежить під накриттям, ще тоді, коли ходив на дзвіницю з Мортимусом. Це була хитра схованка. Ось чому він призупинив ремонтні роботи.

Мені було страшно, коли я піднімався звивистими сходами на дзвіницю з пріором, але цього разу відчув лише шалену, рішучу лють, намагаючись піднятися вгору, не звертаючи уваги на пронизливий біль у всіх кінцівках. Зрештою, емоції мене не покинули, вони просто причаїлися. Тепер гнів, якого ніколи раніше не відчував, підштовхував мене далі. Я дійшов до вежі, де звисали мотузки для дзвонів. Кошик лежав порожній, перевернутий на бік, ще кілька золотих монет — на підлозі. У кімнаті нікого не було. Я подивився на сходи, що вели до самих дзвонів. Там було розсипано більше золотих монет. І зрозумів, що той, хто тут був, мав би почути, як я піднімаюся. Чи він сховався у дзвіниці?

Я обережно піднявся східцями, тримаючи перед собою ціпок. Потім повернув ручку дверей і швидко відступив, відчинивши їх за допомогою ціпка. Добре, що я це зробив, бо звідти вилетіла якась постать і замахнулася незапаленим дерев’яним смолоскипом у простір, де мав би стояти я. Імпровізована палиця, не завдавши шкоди, вдарилася об мій ціпок, і я розгледів червоне й розлючене обличчя скарбника, очі широко розплющені й вирячені.

— Вас викрили, брате Едвігу, — крикнув я. — Я знаю про ваш човен до Франції! Я заарештовую вас іменем короля за крадіжку і вбивство!

Він кинувся досередини, і я почув, як його ноги затупотіли по дошках у супроводі металевого дзвенькоту, який мене спантеличив.

— Усьому кінець, — гукнув я. — Іншого виходу звідти немає.

Я піднявся останніми сходинками і зазирнув усередину, намагаючись розгледіти скарбника, проте з цього ракурсу бачив тільки дощану підлогу і великі дзвони за поруччям. Ще більше монет було розкидано по підлозі.

Я зрозумів, що це глухий кут; він не міг пройти повз мене, але я також потрапив у пастку. Якби я відступив униз гвинтовими сходами, то став би вразливий до нападу згори, а чоловік, якого раніше вважав скупим клерком, явно був здатний на все. Я зайшов до кімнати, розмахуючи попереду ціпком.

Він був на іншому кінці, за дзвонами. Він зробив крок уперед, коли я ввійшов, і я побачив, що в нього на шиї висять дві великі шкіряні торби, зв’язані товстою мотузкою. Коли він рухався, з них долинав металевий дзенькіт. Він важко дихав, розмахуючи палицею, яку міцно тримав у правій руці, що аж побіліли кісточки пальців.

— Який був ваш план, брате? — вигукнув я. — Узяти гроші за продані землі й утекти до Франції, влаштувати нове життя?

Я зробив один крок, намагаючись відволікти його, але він був пильний, як кіт, і загрозливо замахнувся смолоскипом.

— Н-ні! — він стояв і викрикував це слово, як дитина, яку помилково звинуватили. — Ні! Це моя плата за вхід до раю!

— Що?

— Вона відмовляла мені й відмовляла, а потім Диявол наповнив мою душу гнівом, і я вбив її! Чи ви знаєте, як легко когось убити, комісаре? — він дико засміявся. — У дитинстві я бачив занадто багато вбивств, це відкрило двері Дияволу, він завжди наповнює мій розум мріями про к-кров!

Його огрядне обличчя побагровіло, а вени виступали на шиї, коли він кричав на мене. Брат Едвіг утратив контроль над собою. Якби я зміг його здивувати, підійти достатньо близько, щоб задзвонити в дзвони…

— Вам буде важко переконати в цьому присяжних, — крикнув я.

— Чума на ваших присяжних! — його заїкання зникло, а голос піднявся до вереску. — Папа, який є намісником Бога на землі, дозволяє купувати спокуту за гріхи! Я сказав вам, що Бог зважує наші душі на небі, визначає баланс між кредитом і дебетом! А я зроблю йому такий подарунок, що він поставить мене по праву руку! Я забираю майже тисячу фунтів для церкви у Франції, тисячу фунтів із рук вашого короля-єретика. Це велика робота в очах Божих! — Він люто вирячився на мене. — Ви мене не зупините!

— Чи за ці гроші також можна купити прощення за Саймона і Ґабріеля?

Він націлив на мене факел.

— Велплей здогадався, що я зробив із дівчиною, і розповів би вам. Він мусив померти, я мусив завершити свою роботу! І це ви мали померти замість Ґабріеля, вороне, Бог притягне вас до відвіту!

— Ви божевільний! — крикнув я. — Вас витурять у божевільню, виставлять як попередження про те, до чого призводить спотворена релігія!

Тоді він схопив свою палицю обома руками і кинувся на мене з моторошним криком. Важкі торби сповільнили його, інакше він дістав би мене, однак я зумів ухилитися вбік. Він розвернувся і знову замахнувся. Я підняв ціпок, проте він смолоскипом вибив його з моєї руки. Коли він гепнувся на підлогу, я зрозумів, що він опинився між мною і дверима. Він повільно просунувся, розмахуючи смолоскипом, а я позадкував до низьких поручнів, що відгороджували мене від дзвонів і великого провалля. Тепер він знову став безжальним; я бачив ці злі, чорні очі, які оцінювали відстань між нами і висоту поруччя.

— Де ваш хлопчик? — запитав він зі злою усмішкою. — Не тут, щоб захистити вас сьогодні?

Тоді він кинувся на мене і гепнув по руці, яку я встиг підняти для захисту. Він сильно штовхнув мене в груди, і я впав назад, перекинувшись через низькі поручні.

Я досі заново переживаю це падіння уві сні, відчуття того, як перевертаюся під час падіння, мої руки хапаються за порожнечу. Завжди чую у вухах переможний гук брата Едвіга. Потім мої руки вдарилися об стінку дзвона, і я інстинктивно обійняв його, учепившись у металеву поверхню, впиваючись нігтями у вишуканий орнамент ззовні. Це зупинило падіння, але мої руки були слизькі від поту, і я відчув, що сповзаю вниз.

Потім моя нога вдарилась об щось, і я зупинився. Притиснувся до дзвона і спромігся обхопити його, зчепивши пальці. Швидко зиркнувши вниз, я помітив, що нога вперлася в табличку на стародавньому іспанському дзвоні. Я відчайдушно вчепився у дзвін.

Тоді відчув, як він почав рухатися. Моя вага змушувала його перехилятися догори. Він вдарився об сусідній дзвін, оглушливий брязкіт відлунював дзвіницею, а різка ударна сила загрожувала скинути мене вниз. Дзвін повернувся назад, а я вчепився в нього, мов причепа, і побачив, як Едвіг знімає свою торбу і нахиляється до підлоги, щоб підібрати розкидані монети, увесь час зловтішно поглядаючи на мене. Він знав, що я можу протриматися ще кілька хвилин. Далеко внизу почулося слабке відлуння голосів; натовп надворі, мабуть, зібрався через несподіваний удар дзвону. Я не насмілився глянути вниз. Дзвін хитнувся назад і знову вдарився об сусідній дзвін, здійнявши такий гуркіт, аж я подумав, що розірве мені вуха, і тепер, коли дзвін завібрував від удару, я відчув, як мої руки розповзаються.

Тоді я зробив найвідчайдушніший вчинок у своєму житті. І наважився лише тому, що знав: інакше на мене чекає неминуча смерть. Одним рухом я розчепив руки, крутнувся в повітрі й, скориставшись ногою на табличці як важелем, виштовхнув себе назовні, до поруччя, доручаючи свою душу Богові, що, можливо, було моєю останньою думкою на цій землі.

Я вдарився об поруччя грудьми, вибивши все повітря з грудей. Поруччя задрижали від удару, я несамовито вхопився за них і, не знаю як, переліз на другий бік. Я впав, скручений, на підлогу, мої спина й руки в агонії, а Едвіг стояв навколішки, стискаючи жменю монет, і, роздратований, дивився на мене, а дзвін гудів і співав у наших вухах, від вібрації задрижали навіть дошки підлоги.

Він умить підвівся, схопив свої торби і побіг до дверей. Я кинувся на нього, учепившись у його очі. Він відштовхнув мене, але через важкі торби втратив рівновагу, похитнувся і вперся в поруччя, як я хвилину тому. Водночас він упустив свої шкіряні торби, які перевалилися через край, і з криком нахилився та потягнувся за мотузкою, що їх зв’язувала. Він ухопив її, та цей рух вибив його з рівноваги. Якусь мить він лежав, розкинувшись мов орел, на поручнях, і я переконаний, що якби він позбувся золота, то міг би врятуватися, але він тримався за нього. Вага торб перехилила його вперед, і він полетів униз головою, відбився від дзвону і зник із поля зору із жахливим гнівним криком, наче в останню мить знав, що зустрівся зі своїм Творцем ще до того, як зробив чудовий подарунок. Я підбіг до парапету і побачив, як він усе ще падає, а його габіт розвівається довкола, доки він летить до землі, перевертаючись, поміж великої зливи монет. Натовп у паніці розбігся, коли він упав на землю, бризнувши кров’ю і золотом.

Я перехилився через поруччя, важко дихаючи і спітнівши, спостерігаючи, як натовп знову повільно підходить. Дехто дивився вниз на останки скарбника, інші дивилися туди, де стояв я. З огидою я спостерігав, як монахи і служки опустилися навколішки і почали нишпорити по підлозі, хапаючи жмені монет.

Епілог

Лютий 1538 року, три місяці потому

Увійшовши на подвір’я монастиря, я побачив, що великі дзвони зняті з церковної вежі й чекають на переплавлення, їх розтрощили на шматки, величезні уламки орнаментованого металу скинули на купу. Очевидно, їх відрізали від кілець, якими вони кріпилися до даху, і дали їм упасти на церковну підлогу. Гуркіт мав бути потужний.

Трохи віддаля, біля великої купи деревного вугілля, стояла цегляна піч, у якій плавився свинець. Група чоловіків скидала шматки і смужки свинцю з даху церкви, а інші помічники аудиторів, які чекали внизу, піднімали і підкидали його у вогонь.

Кромвель мав рацію: велика кількість капітуляцій, яких він домігся на початку зими, переконала інші монастирі, що опиратися безнадійно, і тепер новини про розгін ще одного монастиря надходили щодня. Невдовзі жодного не залишиться. По всій Англії абати йшли на пенсію із щедрим утриманням, тоді як братія — до світських парафій або на пенсію за власні, скромніші, виплати. Ширилися чутки про великий хаос. У заїжджому дворі в Скарнсі, де я зупинявся, я почув, що коли три місяці тому монахи покинули монастир, пів дюжини тих, хто був дуже старий або хворий, щоб їхати далі, зайняли там кімнати і, коли в них закінчилися гроші, відмовилися виїжджати; констеблю і його людям довелося вигнати їх на вулицю. Серед них були товстий монах із виразкою на нозі та бідний, дурний Септимус.

Коли король Генріх дізнався про події в монастирі Святого Доната, то наказав зрівняти його із землею. Портінарі, італійський інженер Кромвеля, який навіть зараз руйнував монастир Льюїса, згодом приїхав до Скарнсі, щоб зносити будівлі. Я чув, що він дуже вправний. У Льюїсі йому вдалося підірвати фундаменти, так що вся церква відразу завалилася у великій хмарі пилу; в Скарнсі розповідали, що це було дивовижне і жахливе видовище, і нетерпляче чекали на повторення.

Зима була сувора, і до настання весни Портінарі не зміг доставити своїх людей та обладнання до узбережжя Ла-Маншу. Вони мали прибути в Скарнсі за тиждень, але спершу з’явилися чиновники Палати розподілу, щоб забрати все цінне, аж до свинцю з даху та міді із дзвонів. Саме чоловік із Палати зустрів мене біля вартівні й перевірив моє доручення. Баґґе та інших служок уже давно не було.

Я здивувався, коли в листі Кромвель наказав мені виїхати до Скарнсі, щоб наглядати за процесом. Я нечасто отримував звістки від нього після короткого візиту до Вестмінстера в грудні для обговорення доповіді. Тоді він сказав мені, що пережив жахливі пів години під час зустрічі з королем Генріхом, коли той дізнався, що хаос і вбивство в монастирі приховували від нього тижнями і що помічник його нового комісара втік разом з убивцею колишнього комісара. Можливо, король заліпив у вухо своєму головному міністру, адже, як я чув, він мав таку звичку. У будь-якому разі, Кромвель поводився різко і відпустив мене, навіть не подякувавши. Я сприйняв це так, що позбавлений його прихильності.

Хоч офіційно я все ще вважався комісаром, мене не потребували. Чиновники Палати розподілу були цілком здатні виконати роботу, і я задумувався, чи не змусив мене Кромвель повернутися на місце тих жахливих подій навмисно, щоб покарати за ці свої жахливі пів години. Це було характерно для нього.

Суддя Копінґер, тепер королівський орендар колишніх монастирських земель, стояв трохи осторонь з іншим чоловіком, вивчаючи плани. Я підійшов до нього, минувши кількох чиновників Палати, які несли оберемки книг із бібліотеки і складали їх у дворі для спалення. Копінґер схопив мене за руку.

— Комісаре, як ваші справи? Зараз у нас краща погода, ніж коли ви були тут востаннє.

— Справді. Весна майже настала, хоч і дує холодний вітер із моря. А як вам будинок абата?

— Я оселився дуже зручно. Абат Фабіан підтримував його в доброму стані. Коли монастир знесуть, відкриється гарний краєвид на море. — Він махнув рукою в бік монашого кладовища, де чоловіки розкопували надгробки. — Бачите, он там роблю загін для своїх коней; я купив цілу монастирську конюшню за добру ціну.

— Сподіваюся, сере Гілберте, ви не доручили цієї роботи людям із Палати, — сказав я з усмішкою.

Копінґер отримав дворянський титул на Різдво, до його плеча торкнувся меч, який тримав сам король. Кромвель більше, ніж будь-коли, потребував відданих людей у графствах.

— Ні-ні, це мої люди, я їм плачу. — Він кинув на мене пихатий погляд. — Мені шкода, що ви не захотіли зупинитися в мене, доки перебуватимете тут.

— Ця територія навіває сумні спогади. Мені краще в місті, я сподіваюся, ви зрозумієте.

— Дуже добре, сер, дуже добре. — Він поблажливо кивнув. — Однак маю надію, що ви зі мною потім пообідаєте. Я хотів би показати вам плани, які склав мій землемір. Ми хочемо перетворити деякі з монастирських приміщень на загони для овець, коли основні будівлі будуть зруйновані. Ото буде видовище, еге ж? Лише за кілька днів.

— Справді так. Зараз прошу мені вибачити.

Я вклонився і пішов геть, закутуючись у плащ від вітру. Пройшов через двері до монастирських будівель. Усередині коридор був брудний, затоптаний. Аудитор із Палати влаштувався в трапезній, куди йому постійно підносили тарелі й позолочені статуї, золоті хрести і гобелени, ризи, стихарі й навіть постіль монахів — усе, що можна дорого продати на аукціоні, який відбудеться за два дні.

Містер Вільям Ґленч сидів у трапезній, звільненій від меблів, але заповненій коробками і скринями, спиною до палаючого каміна, й обговорював із писарем запис у своїй великій бухгалтерській книзі. То був високий худий чоловік в окулярах і з метушливими рухами. За зиму в Палату набрали цілу купу таких людей. Я відрекомендувався, і Ґленч підвівся й уклонився, спочатку ретельно позначивши місце у своїй книзі.

— Здається, у вас усе добре організовано, — сказав я.

Він бундючно кивнув.

— Усе, аж до каструль і сковорідок на кухнях, сер.

Його манери на мить нагадали мені Едвіга; я придушив тремтіння.

— Я бачу, вони готуються палити книжки. Чи це потрібно? Хіба ці книжки не мають хоч якоїсь цінності?

Він рішуче похитав головою.

— Ні, сер. Усі книги мають бути знищені; вони є інструментами папістського поклоніння. Немає жодної чистою англійською.

Я повернувся і навмання відкрив скриню. У ній було повно церковних прикрас. Я підняв золоту чашу з витонченим різьбленням. Це була одна з тих, які Едвіг кинув у ставок за тілом Орфан, щоб люди подумали, ніби вона злодійка-утікачка. Я покрутив чашу в руках.

— Вона не для продажу, — сказав Ґленч. — Усе золото і срібло віддадуть на переплавлення в монетний двір Тауера. Сер Ґілберт спробував купити деякі речі. Він каже, що орнамент гарний, і, можливо, так воно і є, але всі вони — цяцьки папістської церемонії. Він мав би знати краще.

— Так, — сказав я, — мав би.

Я поставив чашу назад. Двоє чоловіків занесли великий плетений кошик, і писар почав викладати на стіл габіти.

— Оті треба було випрати, — сердито сказав писар. — Їх ще принесуть.

Я відчував, що Ґленчу нетерпець повернутися до роботи.

— Я вас покину, — сказав я. — Постарайтеся нічого не забути, — навмисно додав, на мить утішаючись його ображеним поглядом.

Я перейшов через монастирський двір до церкви, уважно стежачи за чоловіками, які дерлися по даху; вся площа була всіяна розтрощеною черепицею. Усередині церкви світло все ще лилося крізь вишукані вітражі, створюючи калейдоскоп теплих кольорів на підлозі нефу. Але стіни й бічні каплиці тепер були голі. З даху долинали звуки стукоту й голоси. У передній частині нефу підлога була розбита, безліч потрощених кахлів. То було місце, де впав Едвіг і куди могли впасти дзвони, коли їх зрізали з даху. Я подивився вгору, у зяючий порожній простір дзвіниці, і поринув у спогади.

Обійшовши хресну перегородку, побачив, що катедри і навіть великий орган розібрали. Я похитав головою і повернувся, щоб іти геть.

Тоді я помітив постать у каптурі, яка сиділа в кутку на хорах, обличчя повернуте від мене. На мить відчув забобонний страх, уявивши, що Ґабріель повернувся оплакувати зруйновану справу свого життя. Постать обернулася, і я ледь не скрикнув, бо спочатку не бачив обличчя під каптуром, але потім розгледів виснажені смагляві риси брата Ґая. Він підвівся і вклонився.

— Брате лікарю, — озвався я, — я на мить подумав, що ви привид.

Він сумно всміхнувся.

— У певному сенсі так і є.

Я підійшов і сів, покликавши його приєднатися до мене.

— Радий вас бачити, — сказав він. — Я хотів подякувати вам за мою пенсію, мілорде Шардлейку. Уявляю, що це ви подбали, щоб мені дали підвищене утримання.

— Зрештою, вас обрали абатом, коли абата Фабіана визнали недієздатним. Ви маєте право на більшу пенсію, навіть якщо обіймали посаду лише кілька тижнів.

— Пріор Мортимус був незадоволений, коли братія обрала мене, а не його. Він повернувся до учителювання в школі, знаєте, у Девоні.

— Нехай Бог буде милосердний у його починаннях.

— Я вагався, чи правильно було погоджуватися на більшу суму, коли братії доводиться жити на п’ять фунтів на рік. Але їм більше не дали б, навіть якби я відмовився. І з моєю зовнішністю мені не буде легко в цьому світі. Думаю, я збережу чернече ім’я Ґай із Малтона, а не повернуся до свого мирського прізвища Елакбар — мені дозволено це робити, навіть якщо слово «брат» заборонено?

— Звичайно.

— Не треба почуватися винним, друже… думаю, ви мій друг?

Я кивнув.

— Так, звичайно. Повірте, мені було неприємно сюди знову повертатися за дорученням, я більше не хочу бути комісаром. — Я здригнувся. — Холодно.

Ґай кивнув.

— Так. Я надто довго тут сидів. Я думав про монахів, які щодня упродовж чотирьохсот років сиділи в цих стійлах, співаючи й молячись. Продажні, ліниві, віддані — серед них були різні. Але… — він показав на дах, де брязкали і стукали, — важко зосередитися.

Саме тоді нагорі почувся гучний удар молотка і посипалася пилюка. Клапті штукатурки з гуркотом падали вниз, і раптом денне світло влилося з отвору, сніп сонячного проміння торкнувся підлоги.

— Ми пробили діру, хулігани, — пролунав голос згори. — Обережніше!

Ґай видав дивний звук, щось середнє між зітханням і стогоном. Я торкнувся його руки.

— Нам треба йти. Полетить ще більше штукатурки.

На дворі його обличчя було похмурим, але спокійним. Копінґер холодно кивнув йому, і ми рушили до будинку абата.

— Коли монахи покинули монастир наприкінці листопада, сер Ґілберт попросив мене залишитися, — сказав мені Ґай. — Йому доручили наглядати за цим місцем до приїзду Портінарі, і він попросив мене допомагати. Рибний ставок сильно розлився у січні, знаєте; я допоміг його осушити.

— Мабуть, було важко жити тут наодинці, коли всі виїхали.

— Насправді ні, аж доки цього тижня не прийшли люди з Палати розподілу і не почали розчищати це місце. Взимку якось здавалося, що монастир лише чекає на повернення монахів.

Він здригнувся, коли великий шматок свинцю впав на землю позаду нас.

— Ви сподівалися на відтермінування?

Він знизав плечима.

— Людина завжди сподівається. До того ж мені було нікуди йти. Я весь цей час чекав, чи дадуть мені дозвіл виїхати до Франції.

— Я міг би вам допомогти з цим, якщо виникне затримка.

Він похитав головою.

— Ні. Повідомлення надійшло тиждень тому. Мені відмовили. Подейкують про нове об’єднання Франції з Іспанією проти Англії. Мені краще подумати, чи можу замінити цей габіт на дублет із панчохами. Після всіх цих років такий одяг буде незвичним для мене. І відростити волосся! — він опустив каптур і провів рукою по лисині.

Я побачив, що облямівка чорного волосся тепер мала домішок сивини.

— Що ви робитимете?

— Хочу виїхати за кілька днів. Я не зможу перебувати тут, коли вони зноситимуть будівлі. Ціле місто збирається; вони роблять з цього свято. Як же вони нас ненавиділи. — Він зітхнув. — Я можу поїхати до Лондона, де екзотичні обличчя не така вже й рідкість.

— Можливо, ви зможете стати там лікарем? Зрештою, ви маєте ступінь з Лувена.

— Але чи Колегія лікарів мене прийме? Чи навіть Гільдія аптекарів? Колишнього монаха кольору багнюки?

Він звів брову і сумно всміхнувся.

— У мене є клієнт, лікар. Я міг би попросити за вас.

Він помовчав, тоді всміхнувся.

— Дякую. Я був би вдячний.

— І я міг би допомогти вам знайти житло. Залишу вам свою адресу перед від’їздом. Заходьте до мене. Добре?

— Хіба не ризиковано спілкуватися зі мною?

— Я більше не працюватиму на Кромвеля. Повернуся до приватної практики, житиму спокійно, можливо, малюватиму.

— Будьте обережні, Метью. — Він глянув через плече. — Я не впевнений, що навіть для вас розумно вести дружню бесіду зі мною перед очима сера Ґілберта.

— Гнилого Копінґера. Я знаю достатньо, щоб ніколи не порушувати законів. І хоча я, можливо, не є реформатором, як раніше, однак і не став папістом.

— Сьогодні це нікого не захищає.

— Можливо, ні. Але якщо ніхто не почувається в безпеці, а це насправді так, то принаймні я не почуватимуся в безпеці, повернувшись до своєї практики вдома.

Ми дійшли до будинку абата, який тепер перейшов у власність Копінґера. Садівник дбайливо доглядав троянди, розкидаючи кінський перегній навколо кущів.

— Чи багато землі Копінґер орендував? — запитав я.

— Так, багато, і за низьку орендну плату.

— Йому пощастило.

— А ви не отримали винагороди?

— Ні. Я виконав завдання Кромвеля: знайшов убивцю і вкрадене золото і змусив монастир здатися. Проте недостатньо швидко. — Я запнувся, згадуючи тих, хто загинув. — Так, справді, недостатньо швидко.

— Ви зробили все, що могли.

— Можливо. Знаєте, я часто думаю, що міг би зрозуміти, ким був Едвіг, якби не відчував до нього такої неприязні, і тому намагався бути справедливим і непомильним. Навіть зараз мені важко усвідомити, що той чоловік, такий точний і впорядкований, у глибині душі був таким шаленим і божевільним. Хотілось би знати, чи цей порядок, ця одержимість цифрами та грошима допомагала йому тримати себе в руках. Можливо, він боявся своїх снів про кров.

— Я за це молюся.

— Але ця одержимість цифрами зрештою лише підживила його божевілля. — Я зітхнув. — Розкрити складну істину ніколи не буває легко.

Ґай кивнув.

— Потрібні терпеливість, мужність, зусилля. Якщо істина — саме те, що ви шукаєте.

— Ви знаєте, що Джером мертвий?

— Ні. Я не чув новин, відколи його забрали в листопаді минулого року.

— Кромвель наказав посадити його у в’язницю в Ньюґейті. Там, де його побратимів заморили голодом. Невдовзі він помер.

— Нехай Бог упокоїть його збідовану душу. — Брат Ґай замовк, нерішуче дивлячись на мене. — Чи знаєте ви, що сталося з рукою Розкаяного Розбійника? Вони забрали її одночасно з Джеромом.

— Ні. Я уявляю, що коштовне каміння вилучили, а релікварій розплавили. Сама рука, мабуть, уже спалена.

— Знаєте, це була рука Розбійника. Докази дуже вагомі.

— Ви все ще думаєте, що вона могла творити дива?

Він не відповів, і якусь хвилину ми мовчки йшли до монашого кладовища, де робітники відкривали надгробки. Я побачив, що з родинних склепів на церковному подвір’ї залишилися купи уламків.

— Скажіть мені, — мовив я нарешті, — що сталося з абатом Фабіаном? Я знаю, що йому не дали пенсію, оскільки він не підписав капітуляції.

Ґай сумно похитав головою.

— Його забрала до себе сестра. Вона працює швачкою в місті. Йому не стало краще. Інколи він говорить, що піде на полювання чи в гості до місцевих землевласників, і їй доводиться його стримувати, щоб не виїжджав у лахмітті, — і це зараз єдине, що в нього є, — їхньою старою шкапою. Я призначив йому деякі ліки, але вони не допомагають. Розум покинув його.

— «Ой, попадали лицарі», — процитував я.

Я зрозумів, що несвідомо вів нас до саду. Попереду виднілася задня стіна монастиря. Я зупинився, відчувши, як усередині щось перевернулося.

— Повертаємося назад? — м’яко запитав Ґай.

— Ні. Ходімо далі.

Ми підійшли до воріт, які вели до болота. У мене була зв’язка ключів, і я відчинив ворота. Ми пройшли і зупинилися, дивлячись на похмурий краєвид. Листопадова повінь давно відійшла, болото було брунатне і мовчазне, купки очерету тихо коливалися на вітрі, а їхнє зображення відбивалося в застояних плесах. Річка була повноводною. Морські птахи гойдалися на поверхні, їхнє пір’я куйовдив вітер із моря. Я тихо заговорив.

— Вони приходять до мене уві сні, Марк і Еліс. Бачу, як вони борсаються у воді, тонуть, кричать про допомогу. Іноді прокидаюся від власного крику. — Мій голос зірвався. — По-різному я любив їх обох.

Брат Ґай довго дивився на мене, а тоді витягнув зі свого габіту складений, дуже пом’ятий папір і подав його мені.

— Я довго думав, чи показувати це вам. Сумнівався, чи менш боляче буде не бачити його.

— Що це таке?

— Він з’явився на столі в моїй амбулаторії місяць тому. Я повернувся з лікарні, і він там лежав. Гадаю, контрабандист підкупив одного з людей Копінґера, щоб той підклав його мені. Лист від неї, але написаний ним.

Я розгорнув і почав читати лист, написаний чітким круглим почерком Марка Поера:

Брате Ґаю,

Я попросила Марка написати листа для мене, оскільки його почерк кращий за мій. Я надсилаю його людиною з міста, яка іноді приїжджає до Франції, вам ліпше не знати, хто це.

Прошу пробачити мені, що пишу вам. Ми з Марком у Франції в безпеці, проте не скажу де. Я не знаю, як ми тієї ночі пройшли через болото, одного разу Марк провалився, і мені довелося його витягувати, але ми дійшли до човна.

Минулого місяця ми одружилися. Марк трохи знає французьку і дуже швидко вдосконалює свої знання, тож ми сподіваємося, що він зможе отримати посаду службовця в цьому маленькому містечку. Ми щасливі, і я починаю відчувати спокій, якого не знала відтоді, як помер мій двоюрідний брат, хоча не знаю, чи світ тепер дасть нам спокій.

Немає причин, сер, чому вас це мало б цікавити, та я хочу, аби ви знали, що мені було прикро обманювати вас — того, хто мене захищав і багато чого навчив. Про це я шкодую, хоч не шкодую, що вбила того чоловіка. Він заслуговував на смерть, якщо так можна сказати про людину. Я не знаю, як у вас складеться життя, але благаю нашого Господа Ісуса Христа берегти і захищати вас, сер.

Еліс Поер

Двадцять п’ятого січня 1538 року

Я згорнув лист і пильно дивився на річку.

— Вони про мене взагалі не згадують.

— Лист вона написала мені. Вони не знали, що я вас знову побачу.

— Отже, вони живі та в безпеці, чума на них. Можливо, тепер мені нарешті перестануть снитися ті жахіття. Чи можу я це повідомити батькові Марка? Він був дуже засмучений. Просто я отримав таємну новину, що він живий?

— Звичайно.

— Вона має рацію, тепер у світі немає нічого безпечного, немає нічого певного. Іноді я думаю про брата Едвіга та його безумство, про те, як він думав, що зможе купити Боже прощення за ці вбивства двома торбами вкраденого золота. Можливо, ми всі трохи безумні. У Біблії сказано, що Бог створив людину за своєю подобою, але я думаю, що ми створюємо і змінюємо її залежно від того, яка подоба відповідає нашим мінливим потребам. Цікаво, чи знає він про це, чи йому не байдуже. Усе розпадається, брате Ґаю, усе є розпадом.

Ми стояли мовчки, дивлячись на морських птахів, які плавали на річці, а позаду луною котився віддалений брязкіт свинцю.

Історична довідка

Розгін англійських монастирів у 1536–1540 роках відбувався під керівництвом Томаса Кромвеля, віцерегента і головного вікарія. Провівши ревізію монастирів, під час якої було зібрано багато деструктивної інформації, 1536 року Кромвель представив парламентський Акт про розпуск менших монастирів. Однак коли його представники почали втілювати Закон у життя, результатом стало «Благодатне паломництво» — масове збройне повстання на Півночі Англії. Генріх VIII і Кромвель придушили повстання, обманом втягнувши керівників у переговори, а самі тим часом створили армію для їхнього знищення.

Наступ на більші монастирі відбувся через рік, і, як описано в цьому романі, тиск був спрямований на незахищені великі монастирі, щоб примусити їх добровільно капітулювати. Шантаж монастиря в Льюїсі, який капітулював у листопаді 1537 року, став вирішальним, і впродовж наступних трьох років усі монастирі один за одним перейшли під владу короля. До 1540 року не залишилося жодного монастиря; люди з Палати розподілу майна познімали свинець із дахів, а будівлі залишили руйнуватися. Монахів відправили на пенсію. Якщо ті чинили опір, як дехто, з ними жорстоко розправлялися. Пересічний абат і монастирський посадовець, поза сумнівами, більше боялися комісарів, справді жорстоких людей, аніж монахи зі Скарнсі боялися Шардлейка. Проте Скарнсі — не пересічний монастир, а Шардлейк — не пересічний комісар.

Загальновизнано, що звинувачення проти королеви Анни Болейн у багаторазовій подружній зраді сфабрикував Кромвель для Генріха VIII, якому вона набридла. Марк Смітон — єдиний із приписаних їй коханців, хто зізнався, ймовірно, під час тортур на дибі. Його батько був теслею; попередню професію зброяра я вигадав.

Трактування істориками англійської Реформації залишається суперечливим. Раніше вони вважали, що Католицька церква занепала аж так, що певна радикальна реформа була вкрай потрібна, якщо не неминуча. Проте нещодавно цю думку оскаржили кілька авторів, зокрема К. Гей[11] та І. Даффі[12], які змальовують картину успішної, популярної Церкви. Я вважаю, що Даффі надмірно романтизує середньовічне католицьке життя; цікаво, що ці вчені майже не згадують про розгін монастирів. Останнє велике дослідження[13] написав Девід Ноулз у 1950-х роках. У цій унікальній праці професор Ноулз, який сам був католицьким монахом, визнає, що легкий спосіб життя, який панував у більшості великих монастирів, дискредитував Церкву. Висловлюючи жаль щодо їхнього насильницького зникнення, професор Ноулз зазначає, що монастирі так віддалилися від своїх основоположних ідеалів, що не заслуговували на те, щоб вижити в тому вигляді, якому є.

Насправді ніхто не знає, що англійський народ загалом думав про Реформацію. У Лондоні та деяких районах на південному сході відбувався сильний протестантський рух; Північ і Захід країни залишалися католицькими. Але територія між ними, де проживала більшість населення, досі є переважно terra incognita. Особисто я вважаю, що більша кількість звичайних людей могла сприймати зміни, нав’язані одні за одними зверху, так само як їх сприймали Марк і Еліс. Як це було завжди, ті зміни, ухвалені правлячою верхівкою, яка вказувала, що людям робити і як думати. Змін було так багато, — спочатку в напрямку дедалі радикальнішого протестантизму, потім повернення до католицизму за Марії Тюдор і згодом знову назад, до протестантизму, за правління Єлизавети І, — що люди почали ставитися цинічно. Вони мовчали, бо нікого не цікавило, що вони думають, і хоч Єлизавета не бажала пробивати вікна в людських душах, її попередники це робили за допомогою вогню і сокири.

Хто отримав найбільше від Реформації — це «нові люди», новосформовані капіталістичні та бюрократичні класи, люди з власністю без ознак знатного походження. Я думаю, що в Англії за часів Тюдорів було багато копінґерів. Реформація також стосувалася зміни класової структури. Сьогодні такий погляд не модний; згадка про клас в історичних дискусіях вважається поганим тоном. Але мода змінилася і зміниться знову.

Зміст

Розділ перший ~ 3

Розділ другий ~ 21

Розділ третій ~ 31

Розділ четвертий ~ 41

Розділ п’ятий ~ 51

Розділ шостий ~ 60

Розділ сьомий ~ 77

Розділ восьмий ~ 88

Розділ дев’ятий ~ 102

Розділ десятий ~ 114

Розділ одинадцятий ~ 129

Розділ дванадцятий ~ 147

Розділ тринадцятий ~ 157

Розділ чотирнадцятий ~ 173

Розділ п’ятнадцятий ~ 186

Розділ шістнадцятий ~ 201

Розділ сімнадцятий ~ 219

Розділ вісімнадцятий ~ 235

Розділ дев’ятнадцятий ~ 243

Розділ двадцятий ~ 252

Розділ двадцять перший ~ 262

Розділ двадцять другий ~ 273

Розділ двадцять третій ~ 283

Розділ двадцять четвертий ~ 298

Розділ двадцять п’ятий ~ 306

Розділ двадцять шостий ~ 315

Розділ двадцять сьомий ~ 327

Розділ двадцять восьмий ~ 340

Розділ двадцять дев’ятий ~ 345

Розділ тридцятий ~ 356

Розділ тридцять перший ~ 369

Розділ тридцять другий ~ 382

Епілог ~ 393

Історична довідка ~ 404

Інформація видавця

Літературно-художнє видання

К. Дж. Сенсом

МЕТЬЮ ШАРДЛЕЙК. РОЗГІН

Переклала з англійської Олена Фешовець

Автор карти Ігор Щуров

Видавець Юрій Николишин

Головний редактор Марта Николишин

Літературний редактор Оксана Андрійчук

Обкладинка Марія Білінська

Верстка Марина Шутурма

Керівник проекту Василь Федорців

Формат 60x90/16.

Гарнітура Constantia.

Умовн. друк. арк. 25,5.

Папір офсетний. Друк офсетний.

Наклад 1000 прим. Зам. № ЗК-005503.

ПП «Видавництво «Апріорі»

79010, м. Львів, вул. Сковороди, 4/1

Тел./факс (032) 235-62-18

Моб. 067-314-05-10

Для листування: 79000, м. Львів, а/с 242

E-mail: info@apriori.lviv.ua

www.apriori.lviv.ua

Свідоцтво держреєстру:

серія ДК № 3684 від 27.01.2010 р.

Поліграфія: AT «Харківська книжкова фабрика «Глобус»

«Метью Шардлейк. Розгін» — це не лише захопливий детектив, але й переконлива картина буремного періоду.

Sunday Telegraph

Сенсом неперевершений у зображенні тогочасних жахіть. Це не Тюдорівська Англія у версії сутан і зілля, а безжальне зображення бурхливої, частково беззаконної країни. У цьому світі можна загубитися.

Independent

Історичні детективи тепер популярні, але романи Сенсома — це особлива категорія. Його майстерність оповідати є незрівнянною.

Mail on Sunday

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 115: [Брай] => Брат Ґай неохоче згорнув книгу <…>

с. 144: <…> [зале] => зате тепер Боже слово <…>

с. 153: <…> схвалювати нечесність [зради] => заради його захисту <…>

с. 164: У [передпокоі] => передпокої на вас чекають <…>

с. 180: <…> упокой, [Гоподи] => Господи, його душу.

Примітки

1

Еразм Ротердамський — один із провідних діячів доби пізнього Відродження і Реформації. Став предтечею програми реформації Католицької церкви, провідником ідей християнського гуманізму. — Тут і далі прим. ред.

2

Реформація — широкий соціально-політичний рух у Західній Європі у XVI — на початку XVII ст. за реформування Католицької церкви, який набув форми релігійної боротьби проти папської влади.

3

1 Кор 13, 11.

4

Pax vobiscum (лат.) — Мир вам.

5

Вульгата — це латинський переклад Біблії, що використовується у Римсько-католицькій церкві.

6

Одкр. 7, 14.

7

Nec aspera terrent (лат.) — труднощі не лякають.

8

Іова 22,13–14.

9

«Сума проти язичників», або «Сума філософії».

10

«Сума теології».

11

Christopher Haigh, English Reformations: Religion, Politics and Society under the Tudors. New York: Oxford University Press, 1993. Pp. 367.

12

Eamon Duffy, The stripping of the altars: traditional religion in England 1400–1580. Yale University Press, 1992. Pp. 654.

13

The Religious Orders in England. Volume III, The Tudor Age. By Dom David Knowles. Cambridge: Cambridge University Press, 1959. 522 pp.

Content

К. Дж. Сенсом
Метью Шардлейк. Розгін

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п’ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п’ятий

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий

Розділ двадцять дев’ятий

Розділ тридцятий

Розділ тридцять перший

Розділ тридцять другий

Епілог

Історична довідка

Зміст

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки