Галина Пагутяк

Путівник розгублених

УДК 821.161.2-3

П 12

Наше видання підтримали:

NB Arts Foundation,

Dr. Ihor Birka (Ontario, Canada),

Adrian Barka & Burcu Kinay-Birka (Seattle, WA, USA)

В оформленні книжки використано живопис і графіку Володимира і Людмили Лободів

Видавець Василь ГУТКОВСЬКИЙ

ISBN 978-966-441-598-6

© Галина Пагутяк, 2020

© Василь Ґабор, автор проєкту, 2020

© Андрій Кісь, худ. оформл., 2020

© ЛА «Піраміда», 2020

Хто мандрує?

Марія, Петрова жінка, з Калинівки коло Острополя.

Йона, син Іцка і Ривки, з Острополя, що на Поділлі.

Юсуф, старий дервіш, із села в Албанських горах.

Куди мандрують?

До Святого міста Єрусалиму.

Коли мандрують?

Восени.

Навіщо їм туди мандрувати?

Хай вони самі про це розкажуть.

Шлях Марії: Калинівка — Константинополь — Єрусалим — Калинівка — Печера в Карпатських горах поблизу села Підзахаричі — Єрусалим.

Шлях Йони: Остропіль — Меджибіж — Печера в Карпатських горах поблизу села Підзахаричі — Єрусалим.

Шлях Юсуфа: Джірокастра — Берат — Пустеля над Мертвим морем — село поблизу Єрусалиму, де він затримався на п’ять років, — Єрусалим.

Ось Марія, яка лежить в крові чоловіка і сина, руки і ноги в неї зв’язані, рот заткнутий кляпом, вона намагається відкотитись у темряву…

Ось Йона, з раною в нозі, що не перестає кровити, у важкій від болота шинелі, заповз до печери в Карпатських горах і вгвинчується в її нутро, наче вуж, якому настав час змінити стару шкіру. Чи міг він собі уявити, що це доведеться робити за таких обставин? Все життя мріяв про оновлення, сподівався позбутися своїх діббуків[1], щоб відчути блаженну тишу, котра, кажуть, настає у таких випадках, але не зважився звернутись хоча б до їхнього остропільського ребе Даніеля, бо знав, що той скаже:

— Це все тому, що ти мав чорне весілля[2]. Все, що наша громада дала тобі на кіркуті[3], ти повернув нам на кіркут. Очиститися тобі допоможе свята земля ізраїльська. Я маю трохи. Зять привіз із Палестини, коли приїхав взяти собі за нову дружину сестру покійної моєї дочки…

— О, ребе! — мовив би Йона чорними пошерхлими, наче не своїми, устами. — Я вже отримав від вас колись святу землю. Я посипав нею гроби своїх дітей, зачатих під час моровиці, але їхні босі ніжки досі роблять моєму серцю боляче. Не допомогла мені ізраїльська земля, освячена ще й твоїми праведними руками.

Але він не сказав нічого. Хоч міг би взяти дрібку святої землі й посипати нею під грушкою, на якій повісилася його бідна жінка Дебора, що не могла витримати розлуки з дітьми. А виганяти дітей-діббуків вона б не дозволила. То кого йому краще слухати?

«Я жива, — думає Марія, — але то ненадовго. Я знаю, що то за бандити, з чийого вони гнізда. Отой рябий привозив торік до млина жито, ледь не побився з моїм Петром. Він із Сербинівки. А другий коней вкрав у Миколи Попового. Третій — чужий, москаль, він за старшого. Той не помилує — душогуб. Господи, та беріть усе з хати, не губіть ще одну душу! Синочку, не стогни, прикинься мертвим, бо доб’ють. Я зараз, зараз…» Марія катуляється по долівці, відповзає далі, добре, що сінешні двері одчинені. Якраз убивці пораються коло скрині, схилилися над нею. Марія знає, що на самому дні вони знайдуть скриньку залізну і, поки зриватимуть замок, вона тим часом в сіни, а там в кутку серп має лежати. Ним я переріжу мотузку і втечу через задні двері, покличу на поміч. Так їй в голові колотиться, а серце завмерло каменем у грудях. Їй здається, що рот забитий землею, але ковтнути її вона не може і виплюнути теж. Марія знаходить цеберко з водою, занурює в неї лице, щоб розмочити глину, від кашлю випадає кляп. Вона хапає ротом повітря, але не кричить, щоб не видавати себе. Повзе в куток, де мав би бути серп, сокира, щось гостре, щоб перетерти мотуззя, хоч сама розуміє — бандити зараз її знайдуть. Як не тут, то по слідах на снігу, що почав падати, як стемніло. Вони не бояться: не так ними смерть поганяє, як вони смертю.

Скринька відчиняється. На волю виривається запах ладану, трав, які Марія збирала у Кедронській долині: пахучі, смолисті. Збирала, де листочок, де стебельце, де квіточку, і тепер вони затримують убивць. Вони мнуть те сухе зілля, розтирають між пальцями, відкорковують пляшечку з йорданською святою водою, витягують вузлик зі святою землею. Земля як попіл сиплеться їм на чоботи, зілля кришиться, вода ллється. Від тої суміші утворюється сприятливе середовище для зародження життя посеред смерті за участі ще теплої людської крові, яка чорною стежкою тече до порога, до сіней, де б’ється в путах мати, дружина і господиня.

Один з бандитів взяв до рук вервицю з оливкових кісточок, яку Марія купила в Назареті, не розуміє, нащо вона. Католики називають ті пацьорки розарієм, тут кажуть «чотки», хрестик тьмяно виблискує залізом. Бабу треба вбити, вона мене спізнала, думає він, гойдаючи легку вервицю.

Ніхто з напасників не є втіленням абсолютного зла. Ліва рука спокусила праву на вбивство. Вони не сподівались, що господар з сином так скоро повернуться з млина, залишать його двигтіти й скрипіти в темряві осінньої ночі, не даючи заснути рибі в ставку і горобцям під стріхою. В таку негоду поїхали вечеряти додому, а попоївши, тут же й задрімали за столом. Марія навіть мисок не забрала, аби перемити, не хотіла тривожити. А наймичка відпросилась до хворої матері, попоравши худобу і свиней.

А тепер чоловік з сином зарізані, і їхня кров на ній. І так дивно Марії, що вона бачить усе, будучи неприсутньою, і так, наче то не її хата, не її чоловік з сином, не її руки і ноги. Тільки скринька з Єрусалиму належить їй, з ключиком у замку, щоб не шукати, а в ній — її серце, надія на чудо, її душа.

Марія чує, як відкидають скриньку убік, як ключ відлітає до печі й застряє між дровами. Для грабіжників там нема нічого цінного. А кілька десятків червінців, золоті сережки, перстеники, ланцюжки — вони їх не знайдуть. Марія не скаже, бо вони не повернуть їй чоловіка і сина, який теж віддав Богові душу, зітхнувши востаннє. Рідна кров і рідна земля, змішані з йорданською водою і святою землею, виростають, як гори, вкриваються лісом, затуляючи Марію не лише від убивць, а й від цього світу. І звідти вона чує шепіт:

— Ходи до мене! Дай руку!

Що то за жінка, що так несамовито пручається, намагаючись звільнити руки, зв’язані за спиною? Вони тепер потрібні їй не для того, щоб звільнити ноги і втікати по снігу. А для того, щоб простягнути руку тому, хто дійсно її порятує. Звати ту жінку Марія, а чоловіка Петро, а сина Іван — про їхні душі подбає Господь, а про тіла — родина. А Марія опинилася на межі двох світів, і її очі можуть бачити те, чого не бачили раніше. Срібні ниточки, якими пронизаний Всесвіт, що пов’язують бджолу з вуликом, а вулик з пасічником, а пасічника з гробами на цвинтарі, а гроби з дорогами, чумацькими шляхами, синім морем і квіткою, що цвіте лише одну ніч, а на ранок в’яне, і з зіркою, що давно згасла, але світло її мандрує світами, із загубленою в калюжі підковою, тріщиною у камені, писком миші-полівки і посвистом снаряду, що утворить велику вирву на місці старої хатини… Один з убивць шарпає шухляду столу, гасова лампа перекидається, і вогненні струмки розтікаються довкола.

Дай руку, Маріє, я переведу тебе крізь вогняні мечі, і ти побачиш знову святий Єршалаїм[4]. З розчахнутих дверей видно тоненький серпик місяця. Марія розтинає ним грубу мотузку і простягає руку назустріч Йоні, якого поглинула печера — Левіафан.

Хто такий Йона? Син Іцка і Ривки, з містечка Острополя на Поділлі, солдат російської армії, якого війна занесла в Карпатські гори на його погибель. З Марією його пов’язує щось міцніше, ніж шлюб, — та сама срібна нитка. Ось хто такий Йона. Його назвали іменем пророка, що довго не міг усвідомити своєї місії. І цим Йона з Острополя і нагадує того Йону-пророка. Був би живий Учитель Ізраель Баал Шем Тов[5], він би сказав: «Йона з Острополя пророк, не сумнівайтеся. Чим більше пророк отримує стусанів та плювків у обличчя, тим більший з нього пророк». А Гершеле Острополер[6], волоцюга і жартівник, сказав би: «Не було і не буде в Острополі пророка на ймення Йона, бо наше містечко подавиться Йоною, такий він кістлявий». Ну, то в Острополі… Світ-бо немаленький, і на кожного пророка знайдеться і піч вогненна, і Левіафан. Інша річ — Месія.

У двадцятому столітті люди більше не чекають Месію. Тепер кожен спасається сам, як може. Але пророки нікуди не ділися, вони все ще потрібні. Навіть такі тихенькі та сором’язливі, як Йона з Острополя. Марія йому вірить, бо пророцтва, почуті в дитинстві, завжди здійснюються. Згідно з давнім слов’янським звичаєм вона мала б зійти на похоронне кострище, щоб приєднатись до мужа і сина, але Йона сказав: «Йди до мене!», отже, треба його послухати. Він знає, як ліпше. Йона старший від неї на три роки, він мудріший. У ньому живуть душі його дітей, а душа його жінки Дебори живе у грушці коло кіркута. А самого Йону проковтнула Довбушова гора. Він випустить душі своїх дітей у доброму світі, який мусить для них знайти. А Деборі не треба було затикати дочасно заслінку печі, хоч би вітер і вистудив хату.

Йона хоче забрати Марію з собою, бо вона приліпилася до його серця, як листочок липи, і тепер плаче в темному куті, поверх якого стелиться дим: чому я повернулася з Єрусалиму? Чому не лишилася там, де ніхто не почуває себе чужим? Не вистачило однієї краплі одержимості, і повінь не настала. Хата горить, вбивці кричать, не хочуть втікати без награбованого — кожухів, чобіт, годинника з зозулею, сувоїв полотна. Вони все ще сподіваються знайти золото, тому намагаються загасити полум’я. Марія не усвідомлює, що то горить її хата, до якої її менший син мав привести невістку, горить усе її минуле життя, і тепер у неї є вибір — вискочити надвір або вчепитись у простягнуту руку й опинитися в іншому світі, де все нове і нічого не повториться.

— Ходи зі мною, Маріє! Тут не буде миру ніколи, ти й так втратила все!

Може, то лихий спокушає? Казав же Йона, що коли чогось дуже хочеш, то диявол тебе під’юджує.

— Або тікай! — кричить Йона, бо дим просочується навіть у його глибоку вогку яскиню в далеких Карпатських горах. — Бо вдусишся чи згориш живцем!

То таки Йона. Не лукавий. Той не міг би відпустити її. Йона брав її за руку і завжди відпускав. Слова його не завжди були золоті, але були й такі. Від нікого вона не чула золотих слів, тільки від Йони. Чула залізні, дерев’яні. І сама не говорила золотих слів, бо жінці доводиться збирати в собі метал ціле життя, щоб слова її задзвеніли і були почуті не лише Господом, а й людьми, щоб вона забула про своє жіноче єство і стала просто людиною.

І раптом настала тиша, дим торкнувся уст Марії. А потім вибухли шиби на вікнах, двері розчахнулись, протупотіли важкі кроки. Йона опинився десь далеко.

— Йоно? Йоно? — жалібно спитала Марія. — Де ти?

Вона дивилась не на дверний отвір, що забарвився червоним, а в куток, звідки тягнуло холодом. Їй здалося, що вона чує звідти стогін. І поповзла туди. Раптом полум’я з гулом вирвалось у сіни, протяг посилював вогонь. Марія помітила, що ноги її були все ще зв’язані, а місяць вже був на небі, а серп у коморі. Вона могла ще спробувати розв’язати мотузок і прорватись через вогонь, а могла доповзти до чорного отвору і віддатись невідомості. Там був Йона, живий чи мертвий, або той, хто ховався за його голосом. То була нагода покінчити з безкінечним життям, яке ставало для неї дедалі незрозумілішим і важчим, зрештою, нестерпним. Коли Марія доповзла до кута, руки її не пірнули у порожнечу, а вперлись у дошку.

— Як же це так?! — зойкнула вона, бо повірила, що Йона, який пропав безвісти на війні, хоче її врятувати, тепер від уже неминучої смерті. А виявляється — ні.

Марія не повірила, що то була від початку омана. Ні, вона просто довго вагалась. Треба було відразу йти на поклик, доки існував прохід. Вона притислася чолом до холодної дошки і сказала собі: того не може бути. А тоді крикнула:

— Йоно, я йду до тебе!

І перепона зникла. Марія ящіркою сковзнула у темряву, що пахла прілим листям. І пропав за нею слід.

Тепер вона мала знайти Йону в темряві, яка здавалась їй абсолютною після вогню, що охопив її хату. Марія намацала руками гостре каміння під собою, коліна теж відчули його, але воно наче вислизало, не давало опори. Треба розв’язати ноги, подумала вона, і не то зомліла чи заснула, бо щось уже скінчилось для неї, а нове ще не почалось. Це тривало для неї мить. Перше, що їй спало на думку: вона впала на дно висхлого колодязя і в неї поламані ноги, бо вона їх не відчувала. Марія напівлежачи прихилилась до стіни й намацала мотузки, що обвивались довкола ніг. Ламаючи нігті, вона розв’язала вузол і почала розтирати ноги, щоб приплинула кров. А потім знайшла Йону, що був на відстані витягнутої руки. Знайшла, бо від нього пашіло жаром і він був зараз непритомний.

— Я тут, Йоно, тут! — прошепотіла вона. — Чуєш, я вже з тобою!

Марія лягла коло нього, намагаючись перебрати на себе весь жар свого тіла і всі болісті, бо жінка може витерпіти те, що не витерпить жоден чоловік. І сказала собі: «Спи. Спи, Маріє, якось воно буде».

Вони спали довго і довго. За цей час згоріла Маріїна хата, а в ній — тіла її чоловіка і сина. Врятували люди стайню і клуню. І йшла війна, на п’яти наступала зима. Живі шукали прихистку в мерців, ховаючись по склепах, і заздрили їм. Ніхто не знав, чи Марія і Йона серед живих, чи серед мертвих. По правді, вони самі того не знали. Їм вистачало того, що вони у безпеці. У житті, яке розкидала і переорала війна, вони вже не потребували одне одного, як у дитинстві, коли між ними пролягло слово «Єрусалим». Єршалаїм, казав Йона. З роками воно вже стерлось, розсипалось на літери й окремі звуки. Здавалося, втратило сенс для Йони, бо Марія вже побувала у Святій Землі, і це обернулось для неї не благодаттю, а пеклом, нежданим, незаслуженим, як вона вважала. Голодом, який вона не вгамувала, спрагою, яку не втамувала. Тепер у них буде досить часу, аби поговорити про це. Тут ніхто не буде їм заважати поговорити про все на світі.

Марія лежить серед мертвих бджіл, тисяч і тисяч. Їхні крильця шурхотять під нею, як опале листя. Їхня смерть на її сумлінні, а сумління завжди беруть з собою навіть на той світ. Кожен вулик мав свою матку, а Марія була матір’ю всіх вуликів. Коли вона омила ноги з далекої дороги, то побачила, що всі вулики з її пасіки наповнені мертвими бджолами.

— Не переживай, — мовив чоловік винувато, хоч не мав за собою вини, але навіть для нього світлий день повернення Марії до родини був затьмарений. — Заведеш нові бджоли. А вулики треба спалити.

— Не тут, — сказала Марія. — Десь далеко відвези. Більше бджіл я не хочу.

Вона не витримала б виду чорної випаленої землі посеред зеленого лугу.

Бджоли пішли раніше, і тепер вони у справжньому бджолиному раю. А попіл з чоловіка й сина ще не вистиг, і жаль за ними не дійшов до серця Марії так, як жаль за бджолами. Вона покинула своїх бджіл серед цвітіння садів і сподівалася сама вибрати мед. За медові гроші Марія поїхала до Святої Землі, бодай не верталася звідти. Так вона і сказала Йоні, коли він прийшов за обіцяним вузликом зі святою землею.

— Ходи зі мною, Маріє, — сказав він. — Мушу залатвити свій дитячий гріх.

Вона ніколи не могла встояти перед поглядом його сумних очей. Обтрусила зі свого серця висхлі тільця мертвих бджіл і пішла на єврейський цвинтар із сірим лицем і міцно зімкнутими устами. Вона бачила тільки згорблену постать Йони, який ніс вузлик, затиснутий у жмені, тільки шнурочок, наче мишачий хвостик, звисав.

Йона йде попереду, Марія за два кроки позаду, але в очах зустрічних між ними не два кроки, а дві версти, бо Марія — багачка, православна, а Йона — вбогий єврей, що невідомо з чого живе. Та ще й жінка його повісилася. Вчаділа з дітьми, але її вдалось порятувати. Люди все знають, але в душу зазирнути не можуть. Ніхто не чує, як кожного разу, коли Йона минає окописько[7], груша просить голосом його небіжки:

— Віддай мені Ісаака і Маріам, та й жий собі далі. Або візьми мене до себе!

Так наче Йона винен.

— Знаю, знаю, що скаже ребе Даніель. Аби ти діток наших прогнав. І ще скаже, що не треба було тобі пити горілку в горі, бо вона горе побільшує. Горілку треба пити в радості. І не лягати на кіркуті спати межи гробами.

Але ребе Даніель не скаже, бо не знає, що Йона носить в собі двох діббуків-близнят Ісаака і Маріам. Навіть Марія не знає, та й хто вона для Йони, ця молодиця? Вже сорок літ буде, як вони з Йоною бавились дітьми, дороги в них розбіглися. І три роки, як вона не знає, що Йонині діти не на небесах, а в його змученій душі. Йона постарів, посивів, а дітям все ще чотири роки. Лише святий чоловік може побачити срібну нитку, що тягнеться від Йони до Марії, і від Марії до Йони. І називається ця нитка Єршалаїм-Єрусалим. Часом вона ставала такою тонкою, що тільки Баал Шем Тов міг би її розгледіти. Той, хто носить добре ім’я. Той, хто знає ім’я Г-да. Той, хто зцілював тіло через відмову від гріха. Праведник, який прогнав колись янгола смерті від узголів’я хворого, бо вважав, що той не виглядає на такого, що має померти.

У Марії теж свої таємниці, які вона не може нікому довірити. Нема такого священника. Отець Михаїл сказав би:

— Йди, дочко, в монастир, то місце для всіх покривджених, зганьблених, розчарованих. Там твою душу вилікують.

Але з Марії досить сестри-черниці, яка в шістнадцять літ пішла з дому служити Богу. Не була сестра Марфа, в миру Олена, ні покривдженою, ні розчарованою, ні зганьбленою. То як вона могла її зрозуміти?

Марія з Йоною проходять між двох горбків, звідки вибирають жовту глину для всіляких хазяйських потреб. Вона нагадує землю в Палестині, тільки м’якша, без камінців та піску. Зверху шапка чорного ґрунту, пронизаного дрібним корінням звітрілих сухих трав. Під ногами гнилички, на яких сидять оси. (А бджоли мертві, мої бджоли мертві.)

Йона з Марією йдуть, оси їх не чіпають, бо вони гіркі. Виходять на поле, до окописька, що потопає в осінніх травах, з яких заледве виглядають надгробки. Найбільший з них — над могилою рабина[8], який завдяки 78-му псалму врятував остропільських євреїв від козаків Хмельницького, хоч сам загинув. Йона розповідав про нього Марії. Вона бачить зараз лише його худу спину в запраній ситцевій сорочці і руки, що розсувають траву. На якусь мить жінці здається, що на спині Йони сидить величезний павук і керує його рухами, настільки думки в нього далекі від того світу, що залишився за межею цвинтаря. Марія сама піддається чарам павука, як удома піддалася чарам очей Йони, що сказав:

— Ходи зі мною, Маріє!

Так кажуть каліці, чи навіть мерцеві:

— Встань і йди!

І лише коли вони доходять до найглухішої частини цвинтаря, що поросла кущами ожини та шипшини, Марія здогадується, що павук цей — страх. Йона боїться батька, який із його вини ліг у подільську землю без дрібки святої землі, котру отримав колись з рук побожного меджибізького рабина і беріг для такої оказії, як власний похорон[9]. Марія би теж боялася. А ще Йона відразу не може знайти могилу в тих хащах, де поховані ті, хто помер давно. І це вона також добре розуміє, тільки допомогти нічим не може. Як і залишити його самого, бо невдовзі корови повернуться з пасовиська, а наймички може не бути вдома. Стала вона норовливою і пащекуватою, відколи Марія повернулась.

І що вона тут робить на жидівському цвинтарі? Йона завжди був трохи не при собі, а тепер після смерті дітей та жінки вже геть дивний став. Щось бубонить собі під ніс, верещать коники в траві, голоси зливаються в одне… «Е, хіба я ліпша за нього!» — видихає Марія, обриваючи павутиння бабиного літа, і ступає на крок ближче до Йони. Він різко зупиняється, і Марія ледь не падає на нього, торкаючись рукою плеча.

Убогий кам’яний надгробок вже похилився і літери на ньому обросли мохом. Йона розгортає траву. Там мурашник, крихітний, але сердитий. Йона не може годувати мурашок святою землею Ізраїля. На надгробку дві долоні, які вже зачекалися святої землі[10].

Марія думає, що Йона молиться. Вона теж проказує Отченаш про себе і швиденько хреститься, хоч бачила Йониного батька раз чи два, але всякого небіжчика треба пошанувати. Вона не дивується Йониному вчинку. В них так само: мрець буде приходити у снах, доки не вволиш його волю і не закопаєш у могилі те, що забув чи пожалів віддати. Йона заходить з іншого боку. Там дірка, певно, миша прорила. Він сипле суху землю в ту нірку, бо так ближче до праху батька, і йому здається, що зараз той спрагло вхопить землю, якої вже зачекався.

— Тікай, татку! — просить Маріам.

— Тікай, тату! — просить Ісаак.

Скільки ж то років Йона не був на могилі батька? Багато-багато. Хотів сам привезти святої землі ізраїльської, тому боявся йти. Все йому здавалося, що як прийде без обіцяного — батько озветься до нього, спитає: приніс? І от він прийшов, але не відчуває ні радості, ні полегшення. Коли він вів Марію сюди, в душі його звучала арфа Давида. А тепер він вдивляється у ненаситну мишачу нірку, як у шеол[11].

І він не міг сказати Марії:

— Ну от, тепер мій отець спочиває в Ерец Ізраель.

А Марія не може йому відповісти:

— Нехай спочиває у мирі!

Натомість Марія каже:

— Чому ти не поїдеш, Йоно, в Палестину? Тебе тут нічого не тримає. Я дам тобі гроші на дорогу. Будеш обробляти землю з вашими, на кораблі з нами плив цілий гурт переселенців.

— Що ти кажеш, Маріє? — відсахнувся Йона. — Не можна мені їхати, бо…

Він озирнувся на грушу край цвинтаря, де знайшла притулок душа його, хай не зовсім любої, але дружини, матері його дітей, з якою він узяв шлюб на цьому ж таки кіркуті, бо всі йому товкмачили:

— Чому б тобі, Йоно, не стати нарешті під хупу[12], і порятувати остропільських євреїв від напасті? Маєш вже поза тридцять літ, нікому про тебе подбати.

А хіба Марія з любові повінчалася в калинівській церкві зі своїм? Плакала, просила не віддавати її за старого, ніхто її не питав.

Йона посміхнувся:

— Хочеш, аби я покинув Остропіль? Як сяду я на той корабель, зразу здійметься буря, вирине з моря Левіафан і проковтне мене.

— Не буде з тебе наїдку, Йоно, — засміялась Марія. — Худий ти дуже.

І вже хотіла обійняти його, як у дитинстві, коли Йона нарікав на своє ім’я і не на жарт боявся морського чудовиська, як груша залементувала:

— Не пущу своїх дітей до Палестини, не сподівайся! Сам їдь, а дітей мені лиши!

Очі Йони оскліли. Таке з ним траплялось, коли він раптом пригадував той страшний день, коли втратив усю родину. І сам він став немов скляним: тіло його набуло прозорості й нагадувало задимлене скло в гасовій лампі. Йона завжди був трохи не при собі, хоч Марія могла би й посперечатись щодо цього. Але в таких випадках мусила визнати: Йона таки добре не при собі — причинний від нещастя.

Зараз вона стояла і чекала, бо знала, що такий стан у Йони триває недовго. А потім до неї дійшло, невідомо звідки, розуміння, що насправді діється.

— Йоно, — тихенько сказала вона, — ти чуєш якісь голоси?

Але Йона не чув Марії. Дебора сварилась, діти сперечались між собою, а він все це слухав. Йона знав, що діти несправжні, і жінка його діббук, ув’язнений у груші, але голоси були їхні, впізнавані, рідні. І він не міг би їх вигнати з себе, як кіз із городу. Вони мусять самі покинути його. Тільки не треба вступати з ними в бесіду, бо тоді вони поглинуть його душу цілком. Ні він, ні Марія не помітили, що покинули цвинтар. Прозоре Йонине тіло обвивали гілки груші. Так він виглядав збоку. А Марія просто стояла поруч, не помічаючи того.

Від раптової слабкості Йона похитнувся, послизнувся на гнилючці, що скотилася з краю кіркуту. Марія вхопила його за лікоть і потягнула вниз по стежці, відчувши неприязнь цього місця, вже не скляного, а звичайного Йони, товариша дитячих літ. Його горе заполонило її серце, як то буває з жіночими серцями, витіснило з нього тугу і страх, додавши сили й кріпості духу. Такої метаморфози не годна зазнати жодна особа чоловічої статі.

— Тобі треба піти до рабина, Йоно. Але не до вашого, а до чужого. Певно, у Меджибожі живе правнук того Бешта, що ти мені про нього стільки розповідав. Звісно, він не такий славний, як Бешт, але дрібка Бешта у ньому знайдеться.

— Ти так вважаєш? — спитав Йона, що вже майже оговтався, хоч і почував слабість в тілі. Якби йому хтось сказав, що дрібка світла Вчителя присутня в християнці Марії, він би повірив. Але чи є вона в нащадках Бешта? Б-же світло не передається через кров. Може, вони і схожі на Бешта зовні, але слава про них не дійшла до святої громади Острополя. Дух Вчителя не забажав вселитись у їхні тіла. Подібне тягнеться до противного, а не до подібного, мудрий не обирає широку дорогу чи втоптану стежку, а йде крізь хащі й болота.

— Я подумаю, — буркнув Йона, хоч уже думав про це не раз і не два. Будь-який ребе розпізнає в ньому одержимого діббуком і захоче прогнати духа криком і страшними молитвами. Через якийсь час, до року, Йона вмре, бо серце його буде надірване. Тож хай краще повисить він між раєм і пеклом, погойдається, доки не знайде вихід. Ні, Йона не був боягузом, він хотів сам знайти шлях до звільнення. Йому подобалось пливти за течією, але не так, як інші пливуть — бездумно, а щоб самому обрати час і місце, коли треба пристати до берега. Чи дозволити себе затягнути у вир. Чоловік мусить володіти часом, бо у кожного він свій.

Вони зійшли у діл і розчинились кожне у своєму просторі. Наймичка доїла корів. Чоловік з сином були у полі. Годинникова зозуля шурхотіла на всю хату, нагадуючи Марії, що кожна хвилина віддаляє Марію від подорожі. Ще ноги як слід не призвичаїлись до рідної землі, як уже минуло два тижні. Де був Йона досі? Чому не прийшов? Марія день у день показувала і роздавала вервиці, образки, хрестики, пляшечки з йорданською водою, і все чекала, що Йона прийде по вузлик зі святою землею, вибравши часину, коли нікого з сусідів не буде, в такий як зараз полудневий час. Бідний, несміливий Йона, з яким вона оплакала б своїх бджіл. Присутність Йони нагадувала їй ще про одну давню втрату, але навіть з ним вона не могла про це говорити. Це не можна передати словами, а тепер ще й тому, що Йона втратив усе геть чисто, а вона тільки частину. Те, що не передати словами, можна передати вчинками.

Марія, як бувала в Острополі, давала Йониним близнятам то щільник, то яблучка, то бублики з крамниці, зумисно звертаючи до його хати. Як не було дітей на подвір’ї, то клала на колоду, на якій діти бавилися.

Скільки вже літ минуло, як діти померли? Три чи чотири. Її старший, Степан, тоді ще не женився, але вже жив у Старокостянтинові при бездітному дядькові, помагав при кузні. Там і дівчину собі знайшов. Батько спершу бурчав, що так далеко жениться, але поблагословив. Більше Іванові дістанеться, молодшому, хоч Степан, як відділиться від тестя, отримає свою частку грошима.

Марія чекала, поки наймичка процідить молоко, а тим часом збирала чоловіку й сину обід, щоб однести в поле. Сама віднесе, щоб збутися думок про Йону, бо нечасті зустрічі з ним виштовхували Марію з того звичного світу, з яким вона змирилась. Хоч то була лише давня дитяча приязнь. Але з іншим небом, і з іншим сонцем.

Має вона достаток, найбільша господиня в селі. Двоє синів, є для кого жити. Але що їй з того?

— Що мені з того? — каже пошепки Марія.

Ніби знала, що Господь ще зранку поставив на ній печать. Не треба було дивитися в люстерко, щоб її побачити. Печать туги за незнаним, печаль за нездійсненним. Під вікном її душі завжди хтось плакав. То її треба було віддати в монастир, а не сестру. Батько мав вибір. Дав обітницю, як омине дім пошесть, він тоді саме женився, то віддасть одну дитину служити Богу. Віддав наймолодшу з трьох, що мала трохи криву ніжку з народження. Негарно вийшло, казали богомільні жіночки, що їм цікаво було, чи віддасть Юхим обіцяне. На тобі, Боже, що мені негоже.

Старша сестра лишилась при батькові. Мала рівні ноги, але криву душу, доповідаючи матері й батькові про всі дрібні гріхи сестричок. Виросла жадібною, заздрісною, бо Петро хотів узяти Марію, а не її. Правда, і її посватали через рік, але жаль лишився. Правда, велося їй гірше, ніж Марії, чоловік не був таким хазяїном, як Петро, чарку полюбляв.

Проводжаючи воза з вуликами, що батько подарував Марії перед смертю, бо привчив її змалку ходити за бджолами, сестра вигукнула:

— Аби вони всі тобі повиздихали!

Після похорону Марія не ступала більше на батьківський поріг, але приймала на великі свята сестру з дітьми, аби люди кістки їм не перемивали. Ходила на цвинтар по той бік Случі, до матері, що померла перед тим років за десять, і до батька. І ніколи не забувала подякувати батькові за бджоли. Просто за бджоли, а не за прибуток від них. Якби не пасіка, серце Марії б зачерствіло, як то буває у літніх жінок, що віддали всю ласку родині, а взамін не отримали нічого. Коли вона слухала, як бринять бджілки у вулику, то чулася затишно і спокійно. Вона знала, що то бджоли підказали татові віддати їй пасіку, щоб Марія могла здійснити свою мрію — побувати в святому Єрусалимі.

Вони чули не раз від неї і від Йони, коли ті були малі, про найкраще місто на землі, звідки можна потрапити просто в райські сади. А батько здогадувався, що сестра з чоловіком продадуть пасіку, бо не вміють ходити коло бджіл і Божі створіння їх не люблять. Він подарував Марії пасіку ще при житті, а не заповів, бо Текля би потрула бджіл, якби дізналась, що не їй вони, а багачці-сестрі дістануться. Передав дочці як годиться, при свідках, дякові та поважному сусіді Миколі. Сестра тільки люто блимала і траскала дверима.

Але потім Марія подумала, що бджоли — то Божі посланці, і що тим даром нагородив її сам Господь. Правда, спершу приймала вона цей дар якось розгублено, бо знала, який тяжкий труд — опікуватись бджолами, коли маєш велике господарство. Але сини вже повиростали, втішала вона себе, не знаючи, що великі діти — великий клопіт, і їй доведеться багато чим пожертвувати задля бджіл, оскільки вона не збиралась наймати пасічника. До останнього помагала батькові при бджолах. Сестра про те не знала, бо влітку пасіку батько вивозив під ліс. А в Марії лука була коло річки, недалечко від хати, сіно звідти йшло худобі.

Увечері, як бджоли повернулись кожна до свого вулика, повантажили всі вулики на дві підводи й повезли прямо на луку, де сіно вже стояло в копицях.

— А як не приживуться? — злякалась Марія.

— Приживуться, бо ти своя. А в мене вони пропадуть, сама знаєш, — відповів батько, важко дихаючи. Лице в нього було біле, позначене печаттю смерті. — А ти дбай про бджілок, дочко, продавай мед, а гроші пусти на якесь добре діло.

Пізніше Марія придумала, а потім сама повірила, що батько велів їй поїхати на прощу в Святу Землю і помолитись на Гробі Господньому за їхній рід, аби відвернути від нього нещастя. Дванадцять вуликів як дванадцять апостолів, дванадцять колін Ізраїлевих, дванадцять місяців у році. Як дванадцять праведників, що є в кожному поколінні.

По вечері, на якій були присутні батько і двоє свідків, Марія відпровадила їх і стояла біля воріт, чекаючи, доки не стихне звук коліс, і не настане блаженна вечірня тиша, вже майже ніч. А тоді пішла на пасіку, що пахла новою травою, але на пагорбі й коло фільварку от-от мали зацвісти липи, і латка гречки, що сіяли собі на потребу, згодиться тепер. Вона присіла коло першого вулика, міцного, збитого на славу. Тато був неабиякий тесля. Відсунула засувку льотка і сказала:

— Ти будеш «Петро», той, що апостол, бо мого чоловіка теж Петром звати. А ви, бджілоньки, будьте ласкаві до мене і моєї родини. Ваш господар недужий, а я його донька Марія. Тут вам буде добре.

— А ти, — сказала вона до другого вулика, не так міцного, як ошатного, зі світлої деревини, — будеш зватися тепер «Павло», той, що апостол. Ви, бджілоньки, літаєте на сім миль довкола вулика, а святий Павло обійшов сім і десять земель, аби нести світло Боже. Будьте добрі до нас і вибачайте, як що не так. На той рік я посаджу тут сад.

— А ти, — звернулась вона до третього вулика, — будеш «Іван». Хай святий апостол береже тебе і мого сина Івася від недуги і злого ока. Щоби бджілоньки мали силу нести мед до вулика і не потомились.

— А ти будеш «Хома», як той апостол навернувся до Христа, так і бджілки твої навернуться до моєї пасіки.

— А ти будеш зватися «Андрій», як той апостол, що приніс Святий Хрест на нашу землю. Буду ходити коло бджілок, як коло рідних дітей, по справедливості з ними чинити, аби ніколи не були голодні.

— А ти будеш «Симеон», той, що апостол. Збудую до зими бджілкам хатину теплу, хай відпочивають, сили набираються…

Пилип, Натанаїл, Матвій, Яків, Тадей, Симон, Юда… Ох, Юда! Не хотілось Марії називати вуликом іменем того, хто зрадив Христа за 30 срібних, кривдити бджіл. Тому вона назвала його «Дванадцятий».

Сестра-черниця подарувала їй колись Святе Письмо. У неділю чи на празник, по обіді, Марія сідала коло столу й читала. Була вона така одна в своєму селі. Навіть в Острополі такої не було. Чоловік не любив її за читанням, сам ледве вмів розписатися, Марія ще й рахунки вела. Тому він терпів, бо то ж Святе Письмо. Мала Марія і молитовник, що його подарував отець Микола за щедрі пожертви на церкву, і різні книжечки про життя святих, однак найбільше Марія любила Євангеліє, бо воно оповідало їй про омріяну Святу Землю.

Марія стоїть на сіножаті, яка через п’ять років стане садом, ще одним джерелом прибутку для її родини. Чоловік давно спить, сини пасуть коней в нічному, далеко за рікою, — а вона сама і одинадцять апостолів, без Юди. Час би їй спати, але вона не може відірвати погляду від неба, всіяного зірками, яке напружено бринить, передаючи безкінечні послання. Здається, ось-ось і вона почує щось, призначене їй. Готова всю ніч так простояти на мокрій від роси землі, розчинитися в прегарній подільській ночі.

Сама, завжди сама, хоч повно челяді в хаті, а нема з ким поговорити, хто б порадів з нею. Хто б зрозумів, що то не просто пасіка, а цілий всесвіт, якому вона віддаватиме тепер усю силу свою і любов.

Досі Марія жила непросто: не наважувалась грубіти душею, але й не могла обтрусити з себе пил буття, перебувала на межі, й це її муляло, тривожило. Але тепер у неї є дар отця, що тяжко її скривдив, віддавши за нелюбого чоловіка, вона перетворить цей дар на військо, що перебуватиме під опікою Апостолів Христових. Завтра вранці вона прийде сюди зі святою водою, окропить нею вулики і прочитає молитву, якої нема в молитовнику, але знають її усі пасічники:

«Господи, Творче неба й землі, і всіх тварей видимих і невидимих, що поставив єси Архангела свого Гавриїла благовістити Діві Марії зачати із Духом Святим во чреві Господа Нашого Ісуса Христа, і нині суть небеса і земля слави Його. Господи, пішли бджолам моїм зачати густі меди, жовтії воски, часті рої. Господу Богу на хвалу, а мені, господині вашій, на пожиток манну од роси небесния і од влаги земния, і од всіх зелій цвітучих і дерев по Землі. Божією поміччю і всіма святими небесними силами і дійством святого Зосими».

Марія йде, не озираючись, до своєї Калинівки повз руде поле гречки, залишає за собою Йону, щоб знайти його знову в земляній норі і вже не згубити довіку. Залишає Йону, приголомшеного тим, що він зробив, — сповнив свою обіцянку, домішавши до масної подільської землі жменьку землі з Ерец Ізраель. Йону з його дітьми-діббуками, обтяженого ними, як бджола взятком.

І близько вже той час, задимлений грозовими хмарами, коли Йона опиниться зі своїм взятком у Карпатських горах, де великий Вчитель Бешт[13] зрів, набирався сили. Якщо Бешт зумів з’єднати дві гори докупи, щоб перейти прірву, то невже Йона з Острополя не зможе скинути свій взяток і звільнитись від нього в той спосіб, який вважає найкращим для себе і для дітей? Він не хоче бути для душ Ісаака та Маріам Левіафаном, їм там тісно, вони не зможуть вирости, стати вільними. Та і Йоні недобре. Коли діти починають говорити в ньому, доводиться тікати, лишати роботу, аби чужі люди раптом не почули з уст Йони, який латає взувачку бідним, дитячий лепет. А ще гірше, коли в прекрасній святій синагозі Острополя Йона надимає щоки, затуляє рота рукавом, аби з нього не вирвалося щось, окрім молитви. Або коли доводиться в темному кутку битись головою до стіни, відчуваючи, як тисячі колючих голочок впиваються в серце, і воно спливає кров’ю. Ходити порожніми полями, слухати шепіт, сміх у собі, бо діти такі — ні злі, ні добрі.

Марія обертається і не бачить Йони, хоч відчуває його присутність. Хай тобі добро буде, Йоно, я думала, що ти йдеш за мною, хоч чого тобі йти до Калинівки, як ти живеш в Острополі? А може, то вона веде його тінь на мотузочку, бо не наговорилася з ним, і хтозна, коли ще випаде така нагода. Як по правді казати, то вже багато літ, відколи вони з Йоною перестали бути дітьми, вона розмовляє з тінню, не може відпустити Йону від себе, обірвати срібну нитку між ними, бо тоді лишиться зовсім сама — нікчемна, спустошена, безсила. Хай Йона буде хоч тінню, аби не щез назовсім. Шкода, що тінь не може відповісти, не може розрадити, але їй не звикати.

Якось у час, коли світло таке, що не знаєш, чи воно з Шеолу, чи з Едему, Йона відламав гілочку з тієї груші, на якій повісилась його жінка. Сказав їй — це не для того, щоб завдати тобі кривди, бідна моя Деборо, а так, про всяк випадок, раптом грушу зріжуть, бо вона вже стара. Носив її при собі, теж про всяк випадок, раптом здійметься такий вітер, що віднесе його на край світу. Чи раптом йому доведеться тікати як не від людей, то від себе.

Гілочка не дорікала, не сварилась, нічим себе не виявляла. Власне, і Дебориного духу в ній не було. Просто коли Йона намацував у себе в полі чи то піджака чи шинелі дерев’яний патичок, то згадував одразу свою жінку — балакучу, галасливу, часом пекучу, як перець. Мала лице подзьобане віспою, але перець не потребує краси, не в тому його призначення, щоб вабити око. Такою була і Йонина матір.

Коли Йона покинув Остропіль, гілочка була в полі його каптана. А коли пішов на війну, то сховав її у полі шинелі. Можна сказати, що на війну Йона пішов з усією родиною. В Острополі він залишив Марію, навіть не попрощався, бо покидав містечко ненадовго.

На війні Йоні доводилося підбивати та латати чоботи солдатам і навіть офіцерам, коли не стріляли. Діти-діббуки мали в кого вселитись, якби Йона загинув. Часом йому здавалося, що вони берегли його від куль і снарядів. Бува, сидить Йона в окопі, копирсається шилом у чужому чоботі, й раптом починає відчувати страшну спрагу. Підведеться, щоб набрати води з діжки, а тим часом на те місце шурх осколок, або свисне куля. Правда, чимало солдатів мали таке везіння, не один лиш Йона. Мали при собі хто зашиті єврейські молитви, хто образки святих. Про те, що гілочка груші могла би бути оберегом від куль, Йона не думав. Дебора любила понад усе дітей, а не його. Вона була одержима материнством, може, тому що батько покинув її матір ще до народження дитини, тобто Дебори.

Справжня бійня почалась уже в горах, і аж тоді Йона пізнав війну по-справжньому, коли ні образки, ні хрестики, ні молитви не допомагали, і «щасливці» падали один за одним у криваву твань. Тоді діти-діббуки закричали наляканими голосами: «Тату, тікай на гору!» Гора видавалась величезною, Йону вцілило в ногу осколком. Він збирався прикинутись мертвим, але кулі потрапляють і в мертвих. «Ти зможеш, тату! — плакала Маріам. — Ми не хочемо тут залишатись!» І Йона побіг, поповз, подерся під покровом похмурих дощових сутінків, що переросли у благословенну темряву ночі. У ній Йона і сховався від війни. Він це зрозумів, як тільки гілля невідомого дерева вирвало в нього гвинтівку і скинуло її в провалля, з якого він відчайдушно вибрався.

— Все, — прошепотів він пересохлими губами, — вже все, діти…

Марія йшла, її білу хустку було видно здалеку. На небі з’явились передосінні хмари, налиті свинцевою мрякою, а позаду почав торохкотіти віз. То міг бути хтось із знайомих. Але Марія не вміла повелівати хмарами, щоб одна з них спустилася і закрила її від цікавих очей. Вона лише насунула хустку на чоло й трохи згорбилась. Повз неї, обдавши курявою, проторохкотів віз з трьома діжками, не знати, порожніми чи повними. То їхав Мотл додому, на шабат, весело мугикаючи собі під ніс. До жінки і дітей. Він упізнав Марію і привітався, знявши капелюха.

— Не треба було покидати бджіл, — сказала собі Марія, полегшено зітхнувши. Окреслила для себе причину невимовного жалю, що гнітив її, відколи вона повернулася з Єрусалиму. Згадала сестру-черницю, до якої приїжджала перед прощею, більше похвалитись тим, що їде, аніж просити благословення. Бо молодша сестра не рівня старшій. І Марфа ще й підмастила не дуже мудро, краще б солі підсипала:

— Великої благості ти сподобилась, сестро, нагородить Господь увесь твій рід!

Марія не відчула в її словах ні лукавства, ні фальші. Вона й справді вірила, що до Святої Землі їдуть, аби зцілитися, відвернути нещастя, а не надбати його повні міхи.

Повні міхи мертвих бджіл. А над ними — сонце, схоже на купол мечеті, що покриває Наріжний камінь. Не бачила вона того каменя, бо православним його араби не показують, забрали собі. Християнам дістався камінь, на якому Ісус благав Отця відвернути від нього Чашу спокути. А кому віддати камінь, що лежить на моїй душі? — думає Марія. Може, Йона тому й відмовився їхати в Палестину, бо щось знав? А чи не він протуркотів їй усі вуха про Єрусалим, правда, вони тоді були малі, і Єрусалим був у їхніх очах золотим містом, де зустрічаються всі, хто не міг зустрітись раніше. Ні, Йона не винен. Він казав, що коли прийде час, тоді перед ним, як сувій, розвернеться дорога до Святого Міста. Хоч навіть Учитель Бешт чекав рік в Константинополі, але Єрусалим його не покликав до себе, і він повернувся до свого рідного Меджибожа, де слава його засіяла ще більше. Ніхто не докоряв йому, що не зважився сісти на корабель. Єрусалим має оселитися в твоєму серці, а не ковтати тебе жадібно, як Левіафан, — виправдовує свою відмову Йона, збившись з дороги і набравши на себе собачих реп’яхів. Йому теж не хочеться потрапляти на очі одновірцям, хоч нині п’ятниця, навечір’я шабату, і треба щось купити. Але він пригадує, як в сірих очах Марії погас вогник, як суботня свічка, коли вони прощались, й ноги самі обирають шлях, де нікого не зустрінеш. У його вікні, як завжди, горітиме свічка, коли він повернеться з синагоги. А напитися можна і води.

Ось — старий Юсуф, який майже осліп від того, що надто довго дивився на сонце. Тепер він дивиться на дорогу, яка веде до Єрусалиму і з Єрусалиму. З ранку до вечора. Йому теж потрібно до Святого міста, де під золотим куполом на нього чекає Наріжний камінь. Але ще не настав час. По нього прийдуть цією дорогою двоє, чоловік і жінка, з далекого краю. І він станцює посеред Святого міста на його честь.

Востаннє він танцював на честь Аллаха на майдані вбогого села, аби підтримати своє старіюче тіло якоюсь поживою, і впав, спіткнувшись об камінь, похований під шаром пилюки. Його товариш спересердя кинув об землю стареньким бубоном, і той розколовся, шкіра тріснула. І водночас тріснуло небо угорі, й у тріщині став прозирати інший світ. Лежачи в пилюці, дервіш дивився на той світ, а світ на нього. І побачив, як по іншому небу по білій дорозі йдуть двоє чоловіків, а за ними дріботить жінка. Ну, нехай ідуть, що йому до того. А що ж тепер буде з ним?

Те саме подумав його молодший товариш, що крім бубона не володів нічим, і страх здохнути старим і самітним все частіше охоплював його в голодні й холодні ночі. Він боявся проявів того страху більше, ніж голоду і холоду. І хоч він дивився тріщину в бубоні, а не на тріщину в небі, теж отримав знак: йому треба піти в гори до заклинача змій, який має доньку і не має сина. Той колись пропонував йому лишитись у нього, кинути бурлакувати, але він відповів, що не готовий ловити змій у розколинах й жити в глушині. Тепер, не довго думаючи, він встав, пошпурив бубон у глядачів і пішов подалі від навіжених дервішів, яким йому довелося служити, і від цього, що так зганьбився. Цей особливо йому дошкулив, бо був надто терплячий і невибагливий, і танцював як сновида, і не мав у собі тієї благості, що приносить гроші. Хоча, видно, знав, як і всі ми, ліпші часи. Обоє, музикант і дервіш, не зрослись ні вдачею, ні фортуною, тільки бубон скріплював їх, не дав розійтись.

А тепер — нема бубна. Не скріпити ні обід, не склеїти шкуру, а нового ніде взяти. Обидва відчули полегкість. І більше не зустрілися в цьому житті, хоч і думали один про одного.

Від кількох літ, уже геть старий, Юсуф мешкав спершу у вдови, а потім у її дочки, теж вдови, що мала вже свою дочку, у вбогій халупі в селі при дорозі, ставши заручником їхньої безпеки. Чоловіки в тому селі часто зникали по дорозі до Єрусалиму. Те, що святий чоловік оселився у них, було великим благом — хто б наважився скривдити цих жінок? Й інших мешканців села також. Розбійники вже давно оминали село, з якого століттями брали данину як не худобою чи грошима, то людьми — хлопцями та дівчатами. І всі з цим мирились. Однак розбійники любили похизуватись: серед ночі влітали в село, розмахуючи факелами, підпалювали чиюсь хатину, робили рейвах, лякаючи жінок та дітей, і зникали з наперед визначеною здобиччю. Пострах, як відомо, випереджає непокору. Часом вони забирали якогось чоловіка чи хлопця у ватагу, і родичі тепер чекали, що рано чи пізно отримають його тіло чи просто голову. Зате пару років родина могла жити трохи краще і влаштувати одній з дочок весілля.

З Джамілою трапилося значно гірше. Її чоловік пішов на роботу в Єрусалим і одного разу не повернувся до неї і до маленької Амаль. Вона шукала його на будовах, чоловік був землекопом, але виявилось, що той уже третій день не приходить на роботу. Сусід, який товаришив йому того дня, сказав, що разом з ним дійшов до міста. Але чи казав він правду?

Відтоді трави, які вирощувала Джаміла, були политі її сльозами. Коли старий дервіш з’явився у їхньому домі, вона спитала, чи не бачив він її чоловіка.

— Ні, — відказав він. — Якби з ним трапилось щось лихе, тобі б сказали люди. А якби з ним трапилось щось добре, Аллах послав би тобі з янголом сну звістку. Чи посилав тобі Всевишній звістку?

— Не знаю. Одного разу мені приснився мій чоловік в обіймах іншої. Він обіймав її, і навіть не соромився мене, а мені сказав: «Іди собі, Джаміло, дитина плаче».

— То це, певно, і є та звістка, — мовив старий. — Твій чоловік покинув тебе, і він тепер у раю.

І Джаміла зраділа, запишалася. Тепер вона може дивитись спокійно в очі сусідам і сказати дочці: «Твій тато в раю, бо він чесний, порядний чоловік. Якщо ми будемо чесні й порядні, то стрінемося з ним колись».

Чутка про це розійшлася селом. Всі жінки стали заздрити Джамілі і приходити, аби старий дервіш познаходив і в їхніх снах звістки від Аллаха. Джамілу це обурило. Ще бракувало, аби поважного святого чоловіка зробили ворожбитом. Хоча вона не надто втішилась, коли він до них прибився і щось таке сказав матері, від чого та заплакала і поцілувала йому ноги. Виявилось, що він стрічав її батька і приніс від нього звістку. Мати померла через рік, і лише тоді Джаміла оцінила, як їй пощастило, що в домі у них живе святий чоловік. Мовчазний, тихий, з появою якого розбійники перестали навідуватись у село. Вона навіть вирішила, що коли старий надумає покинути їх з Амаль, то вона піде за ним. Бо він став жорнами, які перемелювали хліб її життя. Вона ніколи не забуде того, що сказав він, коли померла її мати:

— Всевишній забирає зужите життя, щоб замінити його новим. Не бійся, дочко, смерті. Квітка в’яне, але насіння, сховане в ній, проростає.

Сказав краще, ніж їхній мулла. Де їй було знати, що його білі одежі з верблюжої вовни для священного танцю давно перетворились на птахів і зникли в бездонному небі.

— Але то його шлях, не менш правдивий, ніж ті, хто проповідував у помаранчевих садах серед троянд, — промовив Йона так виразно, що Марія, яка дрімала серед своїх мертвих бджіл, відразу прокинулась.

— Боже, та в тебе гарячка, Йоно! Ти мариш.

— Ні, — простогнав Йона уже іншим, хрипким ослабленим голосом. — То мені приснилося.

З розколини угорі просочувалось місячне світло. Лице Йони було таке бліде, аж біле. Він спитав нерішуче:

— А з тобою ніколи не бувало такого, щоб чуже життя тобі розповідало про себе? Спершу уві сні, а тоді, коли ще як слід не прокинувся.

— Хіба я не вмерла? — спитала Марія.

— Ні, в тебе почалося нове життя. Подивися, що в мене з ногою, бо я її не чую.

— Ой лишенько! — зойкнула Марія, торкнувшись мокрої від крові штанини. — Треба води, аби рану промити і перев’язати чимось.

— У мене баклага в кишені і ніж, і бинт. Подивися, чи кістка ціла.

— Тебе, що, підстрелили, Йоно?

— Так війна ж, Маріє. Коло мене снаряд розірвався. Крові багато витекло, поки я на гору видирався. Чи… мене щось винесло, не пам’ятаю. Я заліз в цю печеру, і заснув. Мене твій голос розбудив. Ти мене кликала…

Марія не пам’ятала, чи кликала його, та й не могла, бо рота мала заткнутого ганчіркою. І там, де вона була, нема війни. Їй казали, що на Йону прийшла картонка, ніби він пропав безвісти, хоч ніхто не знав, як він умудрився потрапити на війну. Таких, як він, не брали. Застарий був Йона для війни. Певно, сам напросився.

Її здивувало, що Йона був покритий павутиною, наче його павуки ховали від війни. Скільки ж він тут пролежав? А рана, видно, недавно почала кровити, бо під ногою сухо. Марія сподівалася знайти в кишені Йониної шинелі складаний ножик, з яким він ніколи не розлучався. Виторгував за малину, яку вони назбирали у лісі вдвох. Батько й не знав, де вона. Марія віддала все, що назбирала, Йоні, а той потай від своєї матері купив собі ножик. Тепер то був інший ніж, теж складаний, але великий і важкий.

Марія розрізала штанину. Жива кров сочилась поверх засохлої, але не бігла. Вона лила на рану воду, доки не змила кров й побачила, що ран кілька, і з них стирчать осколки заліза. Вони легко вилізли, Йона не встиг навіть нічого відчути, а кров почала сочитися сильніше. То не біда. У них в селі спиняли кров павутиною. Марія зняла з Йони павутину, він тільки лице мав без павутини, і руку, якою витяг її з палаючої хати. А тоді замотала грубим бинтом. Витратила увесь, щоб грів, як онуча, литку.

Йона терпляче все зносив, тільки сіпався трохи, а далі наче заснув. Марія зіщулилась коло нього, а місяць, що присвічував їй при поранні коло Йониної ноги, помандрував далі.

Тоді в Єрусалимі Марія не могла надивитися вночі на зорі, такі ясні й блискучі. Серед ночі прокидалася в душному притулку для прочан, виходила у двір, захищений мурами, й дивилася. Її зачаровувала ця сталість неба без хмар, непорушність, — вони мали над нею таку владу, що її думки легко перетворювались на слова, яких вона не знала, бо була простою сільською жінкою. Це можна легко пояснити, адже ці всі слова вона читала у Святому Письмі й відкладала убік, бо вони не надавалися до її щоденного життя. Однак там, під зорями, у святому місці, їй здавалось, що вона вбирає у себе зоряне насіння, і воно проростає в утробі її душі.

І чим все це скінчилось?

Марія зітхнула. Її почало морозити не так від холоду, як від того, що вона почала приходити до тями. Поруч дихав Йона, названий брат, рідного вона не мала, і мусила на людях його цуратись, бо він був іншої віри. Хоч усі люблять казати, що Бог — один, а проте розділяють людей на вірних та іновірців. Зоряне насіння, може, й проросло в Марії, але морози й вітри її Батьківщини зупинили його ріст. Це, напевно, дуже втішило б її родичів, якби вони знали. Марія потрібна була їм для праці і для порядку, вона повинна була зістаритись і впокоритись, як усі жінки, щоб їхня земля була постійна і незмінна. Бо земля і була їхнім єдиним небом, іншого вони не потребували.

Передсвітанкові чування на Святій Землі, чи в Єрусалимі, чи в Назареті, чи на горі Кармель завжди закінчувались однаково: пробудженням, гострим і терпким.

— Де я?

І коли повернулась, то це стало вже звичкою. Між Святою Землею і Калинівкою біля Острополя це питання бриніло, як натягнута нитка. Доки вона не увірвалась, а це мало колись трапитись, Марії слід було спитати себе врешті:

— Хто я?

Щоб небо сипнуло їй нового зоряного насіння. Коли воно проросте, то вже довік не зів’яне.

— Маріє, — озвався Йона. — Послухай, що я тобі скажу. Ти завжди була добра до мене, і до моєї бідної Дебори, і до наших з нею діток. То я зробив так, аби й ти опинилась зі мною в череві великої риби, щоб не потонула в бурхливому морі разом з кораблем.

— Що ти кажеш, Йоно, яке море, який корабель? Ти мене витягнув із вогню, а не з води. В тебе розум помутнів, чоловіче, від гарячки. І від горя, бо ти втратив і жінку, й дітей в один час. А я, що я втратила, Йоно?

— Бджоли, Маріє. Ми втрачаємо хіба те, що належить нам. Я не втратив ні жінки, ні дітей, бо їх дали мені на якийсь час і забрали. Як на те пішло, то й хатину нам дали за те, що погодились зіграти весілля на цвинтарі.

Марія лише зітхнула, бо і хата в неї як дзвін, і стайня, і комори, і скриня з одежею тепер горять огнем, а їй чогось байдуже. Зараз вона в підземному світі, а нагорі лютує буря людської ненависті, і понад тим усім небо — то є світ третій.

— Було б добре зараз заплакати, — мовила вона. — Та я розучилась плакати вже давно. Так що я втратила не хіба бджіл, а й сльози.

— Я хотів би тобі допомогти, Маріє, віднайти їх. Сам я був так битий змалку, що не пам’ятаю, як втратив свої сльози. Обходжуся без них.

— Бджоли ось тут, тільки мертві, — пошаруділа рукою Марія, — а сльози…

Ох, і рясні були в неї колись сльози, згадала вона. Було їй тоді років чотири. Взяли її батько з матір’ю на ярмарок в Острополі. Сестра, старша від неї на чотири роки, мала її пильнувати, поки тато й мама прицінювались до товару і торгувались. Що то було, Марія не пам’ятає, мабуть, полотно, щось довге-предовге і біле. Сестрички пірнули під розгорнутий сувій і опинилися враз на березі Случі, де бавились діти, перестрибуючи з каменя на камінь. А трохи вище був кам’яний міст з чорними дірами, через які з шумом летіла вода.

— Що то таке? — спитала мала Марійка.

— Вода, хіба не бачиш? — здвигнула плечима сестра, бовтаючи однією ногою в річці. — Не лізь, я сказала!

Раптом діти знялись і вихором полетіли до мосту, і ось уже Марія у темній норі, з просвітом попереду. Притислася до стіни, повз неї пливе темна вода, вухам боляче від гуркоту, а руки її немає вже в руці сестри. Сестру забрав потік разом з іншими дітьми. Марія не може відірватись від мокрої слизької стіни, прилипла до неї, як зірваний листочок, вона не тямиться від страху й не може ступити ні кроку назад, ні кроку вперед. Сльози наче горох котяться по її личку, бо що робити, коли ти опинилась посеред двох плям світла. Вона щиро плаче від жалю до себе, бо сестра її покинула. Вона не знає, що їй вготоване жіноче життя, яке не вчить жаліти себе, життя, скаране на покору, біль від пологів, смерть власних дітей, за якими не дуже шкодують, бо знають, що після того, як вони стечуть білим шумовинням у чорну діру, в кінці її виявиться раптом рай, якщо їх встигнуть охрестити. Завинуті в білі кокони з полотна, вони нагадують яйця, з яких не розвинуться робочі бджоли чи трутні. А матір мусить прийняти це і змиритись: Бог дав, Бог узяв, навіть плакати не сміє, аби дитині не довелося лежати в мокрому на тім світі. Отак втрачають сльози: не тому що їх не мають, а тому що забороняють їх проливати.

Сестру відніс потік у рай, я її більше не побачу, — думає Марія. Та нехай, вона недобра. Крикнула щось, відштовхнула сестру і побігла за іншими дітьми. Вона не знає, що старші сестри теж хочуть бодай на мить перестати пильнувати менших, вони потребують побігати, покричати, відчути себе вільними, їй тут страшно, та й усе.

Йона, хлопчик-семиліток, почекавши, коли інші діти зісковзнуть з аркади у водоспад, чалапає собі по воді, йому подобається опиратись м’якій прохолодній стихії, що підштовхує його до світла. Він ходить до єврейської школи вже два роки, але про пророка Йону і Левіафана йому розповів не хто інший, а тато. Якщо вже тебе проковтнув Левіафан, каже тато, велика-велика риба, то мусиш опиратися, бо ніколи не побачиш світла, тільки отаку маленьку цяточку, коли Левіафан розтулить пащу, аби позіхнути. Батько Йони зараз іде до Меджибожа, провівши вдома шабат, і навздогін йому — прокльони матері, бо не заробіток йому в голові, а книжники, що збираються при дворі цадика. Він багато приносить з Меджибожа — повні кишені думок, підслуханих і перетворених ним, помазаних медом Єршалаїм, притрушених пелюстками мигдалю і пилком цикламенів, присмачених сіллю з Мертвого моря, і вже незабаром подаровану кимось із прочан жменьку землі Ерец Ізраеля. Він вертається щасливий, бо може колись передати все це сину Йоні, може, той, як виросте, знищить гнилий грошолюбний дух Ніневії. Він іде щасливий, і вітер жартує з ним, сиплючи придорожню пилюку на потріпаний каптан, зриваючи на пагорбах капелюха.

А Йона, потинявшись по ярмарку, куди мати винесла пиріжки з вишнями і пучки зеленої цибулі, наплававшись у морі кольорів, запахів і голосів, пірнає в аркаду турецького мосту, щоб посмакувати темрявою і луною, і там надибує перелякане плаксиве дівчатко. Може, то злий дух мене приманює, щоб вселитись у мене, думає він. Тунель — як паща Левіафана, чи, може, то підземний хід до Єршалаїму? Він не знає, що так воно і є, і проганяє від себе думки. Сплетена сіть з батькових оповідок, Тори, волочиться за ним, бо завелика для дитячої душі й затяжка.

Але Давид теж був малий і не побоявся Голіафа.

Марія відчуває чиїсь гулкі кроки, повертає голову і бачить хлопчика, трохи старшого за неї. Одна мить — і між ними з дзенькотом обвалюється скляна стіна страху і фантазій. Марія хапається за чужого хлопця як за соломинку, сльози розпачу стають сльозами радості. Вона тягне його за руку туди, звідки вона прийшла, де безпечно, де мама і тато. Цей хлопець старший, він знайде їх.

Світло дня обпікає їм очі. Йона тримає за руку маленьку дівчинку й уявляє, що то його сестричка. У нього була колись сестричка, але померла, і коли він часом заводить з матір’ю розмову, що хотів би мати сестру, вона каже:

— Але ж у тебе вже була колись сестричка!

Так, була і є для матері. Для неї нема минулого і майбутнього, а якщо є, то так перемішались в її бідній голові, що навіть наймудріший рабин не міг би дати з тим ради. Чи не тому її чоловік так часто буває у Меджибожі, щоб самому не з’їхати з глузду?

Йона намацує в кишені штанців дірку, нема гостинця, вибач, мала. Діти вибираються на міст, припадають до перил, Марія не дістає до краю, Йона її підсаджує. Перед ними порожня блискуча ріка з великими каменями, на яких так добре сидіти.

— Добре, що ми не пішли вперед, — тішиться Йона, бо зникли б, як оті діти, що пострибали у водоспад. Звісно, він знає, що діти не зникли, а розбіглися і бавляться десь у іншому місці. Але він не бачить їх, отже, вони не існують. Йому подобається дивитись на порожній простір ріки, підтримуючи за плечі свою сестричку.

Маленька Марія не відчуває за сестрою жалю: та часто її щипає, б’є, втікає від неї. Вона стирає зі своєї пам’яті її ім’я, образ. Вона це повторить згодом, коли в неї на очах уб’ють чоловіка і сина. Це потрібно для того, щоб навчитися жити без когось.

Дівчинка відривається від перил і дивиться на Йону поглядом безмежної довіри. Того обволікає тепла хвиля. Матері потрібні його вуха, руки, ноги, повна покора, а цій дівчинці потрібні його захист і любов.

— Там моя мама, — показує мала на білі полотна, що злітають над торгами. — Хочу до мами!

Ці розгорнуті сувої полотна — для неї вітрила, що віднесуть її подалі від вогкого темного тунелю. Так вважає вона. Але насправді її вітрила — це Йона. З ними вона пливла по життю і допливла знову туди, звідки почався її шлях.

— Чуєш, Йоно, — каже Марія, — як ми звідси виберемося?

— Не як, а куди, — відповідає Йона.

Їй стає легше, бо вона боялась, що той скаже інше. Приміром, що звідси виходу нема, що ми тут навічно, що ми вмерли. Бо схоже: ні смутку, ні печалі, ні болю. Постаті чоловіка і сина легкими тінями сковзають по її свідомості й примерзають десь в кутку. Тут холодно. Шкода, що не можна повернутись у те літо, коли сонечко висушило їй сльози, а незнайомий хлопчик витер їй носика брудним рукавом своєї сорочки. На трошки, бо повернутись назад і пережити заново те, що вона не могла б усе одно змінити, воно їй не треба.

— То куди, Йоно?

— Я думаю, що то печера святого праведника Бешта, і звідти є підземний хід до Єршалаїму. Я тобі про це вже розказував.

— А ти не брешеш часом?

— Не знаю, може, й брешу. Бо не певен, чи то та печера. І що нам робити далі, теж не знаю. Але це зараз єдине спокійне місце на світі. Ми можемо нарешті спокійно собі побалакати. Ти розкажеш мені про те, як побувала в Єршалаїмі. Всім розказувала, а мені — ні.

— Можна й так, — погодилась Марія. — Але як воно жити під землею, без світла, без води. Ти поранений, втратив багато крові, тобі всіляке ввижається, а я, дурна, питаю, що нам робити…

— Ти ж не хочеш назад, у вогонь? Там або живцем згориш, або задихнешся в диму? Я надивився того вже на війні, як цілі села горіли.

— А тобі що до того, Йоно? Така, видно, моя доля. Ти позбувся сім’ї, і я позбулась. Але раз ти живеш після такого, то й мені тра’ чіплятися за життя?

— Виходить, що треба, Маріє. На цьому тримається світ. На волі до життя. Вона сильніша за наше хотіння. Я вижив завдяки тобі, бо моє горе кинуло тінь на твоє життя. А твоя радість, що ти побачиш Святе Місто, додала краплю радості до мого смутку. Твоя проща до Єршалаїму стала і моєю прощею. Якось я прокинувся серед ночі й відчув, що ти можеш не повернутися. І мене це не засмутило, бо я тепер мав причину вирушити до Святої Землі.

— Але бачиш, я повернулася.

— Ага. Чув я, що у деяких прочан вселяється дух Єршалаїму, і вони лишаються там назовсім. То, певно, від цього застерігав Учитель Бешт, радячи опиратися надто великим бажанням, бо вони можуть обернутися великим нещастям.

Марія подумала, що Йона міг би її про це попередити. І в ту ж мить відкинула цю думку. Як можна було відмовитися від того, що багато років тримало її на світі?

Десь через місяць, як Марія повернулася, зважилася поїхати до сестри в монастир. Мала гостинці з Єрусалиму для сестри і для монастиря. Повіз її Мотл. Чоловік не хотів дати коней і наймита. Не говорив з нею, гнівався через чутки й пересуди. А найбільше його злило, що Марія витратила купу грошей, на які можна було прикупити добрий шмат земельки у пана, той якраз продавав поле під лісом за добру ціну.

Марія в дорозі тішила себе, що в монастирі її одержимість розчиниться, як сіль у воді, що тут облегшать її жаль за бджолами й розвіють підозри, бо чоловік міг потруїти бджіл. От тільки трапилося зовсім не те, чого вона сподівалася. У монастирі їй спала з очей полуда, бо споглядання зірок у пречистому небі Єрусалиму їх очистило. Сестра огледіла прості вервички з маслинових кісточок, жмутики тоненьких свічок, запалених від Гробу Господнього, на якому день і ніч горить небесний вогонь, ладан і миро.

— Ти, сестро, могла б купити образ для церкви, в срібних ризах, але спасибі-спасибі. Видно, грошей тобі не вистарчило. А вервиці й свічки нам привозять з Єрусалиму часто. І прошу тебе не йти з цим до матушки-ігумені, бо сестри мене обмовлять. Батько сестри Параскеви подарував нашій обителі 500 червінців, ото радість.

— Як хочеш, — Марію обійняли води тиші. — А як же лепта вдовиці?

— Ти не вдовиця, сестро. Не ображайся. Привезеш потім меду й воску, вони в тебе дуже добрі. Всі хвалять.

— Не привезу.

— Що, продала пасіку?

— Ні, бджоли загинули.

Сестра перехрестилась:

— То знак, що тобі не треба було йти на ту прощу.

— Ти ж сама мене випихала туди і навіть благословила!

— Я? Як я могла сказати тобі не їхати до Єрусалиму? То був би гріх. Та й ти б мене і не послухала. Я тепер думаю, що то біс міг тебе спокушати… Вони такі хитрі!

— Йона мені про це також казав.

— Який Йона?

— Остропільський Йона, що до нас прибігав, як ми були малими.

— То ти мене рівняєш з жидом? Ох…

— Не рівняю. Йона казав, якщо дуже хочеться їхати до Єрусалиму, то не їдь, бо то лукавий тебе спокушає. Ну, то насправді не його слова, а Вчителя Бешта із Меджибожа.

Зараз Марії трохи соромно, бо ж то сестра, рідна кров. Якою вона увійшла в монастир, такою й лишилася. Те, що кажуть люди, для неї вартніше, ніж те, що каже сестра.

Побувши трохи з відкритим ротом, Марфа прийшла до тями і, відсунувши убогі дари з Єрусалиму виплеканими білими руками, промимрила:

— Я буду молитися за тебе, сестрице, щоб ти не водилася з тими, хто розіп’яв нашого Спасителя. А ти піди на сповідь до отця Михаїла і покайся.

«Ти ще не знаєш усього, — зловтішно подумала Марія. — Нічого, скоро донесуть. Будуть твої очка бігати, як мишенята, а тлустий зад буде підстрибувати, як на розпеченій пательні». Із монастиря вона вийшла з думкою, що вже не має сестри. Пригадала, як приїжджала до неї на постриг, ще батько був тоді живий, а в неї в животі брикався її первісток Степан, як їй було страшно, а сестрі ще страшніше, і якби її вихопив хтось з того кола жінок-ворон, то вона б не шкодувала. Жити в миру тяжко і боляче, але ти можеш вийти з хати і, голосячи, піти в поле, а потім повернутись, облегшивши собі серце, ніби народилась заново. Там, де біль справжній, там і радість багата. А коли вже проходила повз пічника, вгодованого парубка, що, знявши сорочку, лінькувато колов дрова, згадала свого чоловіка, чиє тіло від праці стало дерев’яним, вже зсередини його бере порохно. Було в тому гладкому парубку щось сороміцьке. На неї він і не глянув, але в неї було таке відчуття, що її торкнулась його безсоромність. Коли Марія всілась у візку поруч з Мотлом, то подумала, що втратила не хіба молодшу, а й старшу сестру, яка осудила її, повіривши пліткам, накинула мокрим рядном, мовляв, така-сяка Марія зганьбила свій чесний рід, бігаючи по Єрусалимі простоволосою, аж мусили її зв’язати і привезти додому, так не хотіла вона вертатись.

— А що, неправда, може? — пирскала слиною Текля, взявшись у боки.

— Правда буває всякою, — мовила Марія. — Спитай краще батюшку, що з нами їздив.

— Я тебе питаю, а не попа, що зманив тебе, дурну, на прощу. Так він мені й скаже! Шкода твого чоловіка і дітей.

«Мовчи! — наказала собі Марія. — А тепер — забудь. То все пусте».

Пусті лани і прив’ялі ліси теребив вітер, а потім припустив дощ, дрібний і колючий. Марія наче йшла по пустій дорозі свого життя, і їй не хотілось додому. Хай би дорога не закінчувалась, або закінчилась проваллям. Безодня розчахується зненацька посеред прибитої дощем дорожньої пилюки, й Марія летить туди стрімголов. Хоча вже пізно розуміти, що це ще гірше, ніж поговір та неслава.

— Маріє, Маріє! — трясе її Йона. — Що з тобою?

— Я… я… — жалібно лепече Марія, — я кудись падала!

— Ти нікуди не падала. Тобі, певно, повітря замало, то ти й зомліла. Ми зараз підемо, підемо…

Куди ми підемо?! — Йона жахається сам своїх слів, дивлячись угору на далеке віконце у наземний світ. Там війна, вона не закінчилася. А якщо закінчиться, то не надовго. Його страх передається діббукам-дітям. Вони мають в собі не лише його частку і Дебори, а й частку чоловіків та жінок ізраїлевих, що живуть в кожному юдеї.

— Тихо, тихо! — каже він до дітей, хоч вони й нічого не говорять. Бо теж знесилені, бо далеко від рідних могил, від матері. І хоч вони мучили його, звили гніздо в душі, але він не намагався ніколи їх прогнати, приректи на сирітство.

Марія наставляє руку, щоби вловити подих свіжого повітря. Звідки тягне — там вихід. Як розвидниться, то підемо, — думає вона. Мацає довкола себе: жодних мертвих бджіл. Та й звідки їм тут узятись? Вона допомагає Йоні підвестися і спертися на стіну. Вгорі свіжіше повітря. Посуваються вздовж стіни, щоб відчути рух своїх затерплих тіл.

— Як твоя нога? — питає Марія, яка вже не та маленька перелякана дівчинка, хоч ситуація схожа. А тому може спитати товариша дитячих літ, як той себе почуває. Це надає їхньому перебуванню невідь-де, між світом живих і світом мертвих, реалістичності. Та хоч би й боліла, це не може їх зупинити.

— Стати не можу, оніміла.

Це погано, думає Марія, аби не було гірше. Її охоплює почуття провини. Не таке глибоке, як тоді, коли їй дорікали за недостойну поведінку в Святому Місті, де вона хотіла залишитись назавжди, покинувши чоловіка та дітей. Мо’, й справді хотіла, бо не пам’ятає всього. А те, що їй розповідали, справляло прикрість. Бо отець Михайло мав клопіт через неї. Проте перед чоловіком і дітьми вона не відчувала жодної провини. Була в тому щасливому віці, коли діти вже не родяться, а невістці можна передати частину своєї роботи, коли можна піти на прощу чи навіть у монастир. І ти не дуже вже й потрібна, бо статки дозволяють тримати наймичок. Марія не боялась захворіти в дорозі, бути пограбованою, втонути у морі чи вмерти під пекучим сонцем, але коли на неї почали накладати і там пута…

— Нічого, — каже вона. — Нічого. Як я не втонула у морі, не згоріла у вогні, то вже з Божою поміччю виберусь з кам’яної труби. Разом з тобою, Йоно.

— Для того я тебе й покликав, Маріє, — сміється Йона. — Правда, ще вчора я про це й не здогадувався.

— Я завжди знала, що ми з тобою не просто так зустрілись. То був промисел Божий.

Марія закушує губу. Жорстокий цей промисел. Йона втратив усю родину, в неї лишився один син, старший. Все одно, що нема сина, бо приліпився як реп’ях до чужого роду, певно, зчарували його. Чоловік і син менший в крові лежать, вбиті розбійниками, що їх розпаскудила війна, розв’язала їм руки. Марія була певна, що Йона розуміє, чим вони заплатили за Божий промисел. Якби покійна мати її знала, що станеться з нею, то воліла б, аби пуповина, яка обвилася довкруг шиї дитини, додушила б її. Підслухала колись Марія, як мати розповідала сусідці, що вона вродилася нежива. Повитуха свічечку запалила, назвала Марією, хоч хотіли назвати Катрусею, поки душа не відлетіла, капнув гарячий віск на посиніле тільце, й дитина заплакала.

— Бо мала жити, — сказала сусідка. — Такий Божий промисел.

— Так, — погодилась мати. — Тілько замість Катрусі вродилась Марія.

Таких слів як Божий промисел у них в селі соромились уживати. Казали звичайно: «Бог дав — Бог узяв». Ото все, що треба знати батьку й матері, які втратили немовлятко.

Марія навчилась від Йони, чи може так дано було їй, бачити усюди зв’язки. Світ для неї з часом став виглядати заснованим павутиною, вона борсалась у ній, і життя ставало щораз складнішим. Все не просто так, думала вона. Все, що почалося, мусить закінчитися. Можна наперед дізнатись, як саме. Але як цього навчитись?

У дитинстві Йона часто прибігав до неї, щоб поділитись почутим від батька, худого чоловіка з виснаженим лицем, який став одержимий Учителем Бештом, надихавшись повітрям Меджибожа. Певно, якби він вчився, то став би наймудрішим в Острополі і навіть в Меджибожі. Але Іцко не вчився сам і не примушував Йону шукати у книгах мудрості. Життя — то теж книга, — жартував він. — Хоч очей не зіпсуєш, її читаючи. Хоча шанував книги безмежно, не відмовляючись потримати їх в руках. Нюхав їх, як слуга нюхає добру страву, поки несе її панові на стіл. Понюхає нишком — і вже її не потребує. Любив сидіти й слухати, як вчені мужі бесідують між собою. Меджибізький цадик не мав не лише краплини крові Вчителя, і духу його не набрався, бо тепер інші часи. Вчитель те, що заробляв за тиждень, у п’ятницю віддавав бідним і сиротам, а собі лишав те, що потрібно на шабат. Допомагав людям зцілитися від хвороби, вказавши на їхній гріх. Іцко і не чекав від теперішнього цадика чогось такого, приймав його таким, як він був, бачив у ньому дзеркало світу. Хто вдивляється у таке дзеркало, той може зрозуміти, куди прямує світ. Якщо цадик був дзеркалом, то Іцко був яйцем, з якого має вилупитися птах. Він грів свою душу там, де було тепло від подиху людей, що бесідували про важливі речі. Разом з ними він побував у святих ґмінах Константинополя, Єрусалима, Варшави, Львова… Але птах у ньому не встиг вилупитись: Іцко замерз у заметілі, вертаючись з Меджибожа до Острополя. Ривка стала вдовою, а малолітній Йона, який ще не встиг прийняти Бар-Міцву[14], — сиротою. А потім вже виявилося, що батько, якого ніколи не було вдома, який вислизав, наче вуж, із тенет родини, насправді був дахом цієї родини, і тепер цей дах зірвало. Та ще посеред зими, коли нужда вперто лізе в очі.

Старий на порозі хатини Джаміли засвічує зірки в небі. Так сказала мама маленькій Амаль. Вдень він сидить, щоб не пропустити щось важливе, а ввечері засвічує зорі.

— Це Аллах робить! — сперечаються старші діти. Але Амаль вже знає, що на це відповісти:

— Аллах звелів запалювати зорі дідусеві, бо він святий!

Старий Юсуф про це навіть не здогадується. Він радше відчуває присутність зірок, аніж бачить. І звісно, він не святий. Всевишній ним невдоволений, бо не посадив дерева, не збудував дому, не викопав криниці, не народив сина, не довів жодної справи до кінця. Через те й не може померти. Всі, кого він знав, завершили бодай одну справу: народили дітей, збудували дім, вивчили напам’ять Коран, помстились за честь роду. При світлі зірок мулла запаленою свічкою відганяв від їхніх могил злих духів, щоб не вкрали душу новопомерлого. Певно, із ним так було би, якби Юсуф залишився серед людей. Однак, він знає, що так не буде, його забере Єрусалим, коли настане час, і не буде кому його оплакати і з любов’ю вкрити землею. Поки що він наглядає за дитиною, козою, селом і зорями в небі. Старість — щасливий вік в цьому краю. Тільки не кожен може її дочекатися…

— Ти знову щось бубониш, Йоно, собі під ніс, — каже Марія незлобиво.

Очі в неї сухі, бо втратила вона сльози, пам’ятаєте? Вони вилилися, як вода з перевернутого набік колодязя. Та й чого їй плакати? Найстрашніше вже сталося, але навіть не тепер, коли загинули чоловік з сином, бо це більше нагадує сон, від якого вона колись прокинеться і в який спершу не повірить. Тому її реакція виглядає такою безсердечною: серце в ній не присутнє, розум збаламучений. Найстрашніше було тоді, коли чоловік повірив людям, а не їй, припечатав важкими словами:

— То правда, що ти в одній сорочці, простоволоса, бігала по Єрусалиму? Як мені тепер між людей показатися? Як діло з ними мати? Пощо було стільки грошей тратити, аби мене зганьбити?

Він наступав на неї, дихав самогоном на її тіло, що все ще пахло квітами і травами Святої Землі, що висушені були в ладанці на грудях, поміж сторінок молитовника і темно-зеленої книжки, яка докладно розповідала, як дістатись до Єрусалиму, що подивитись і де заночувати. Ніхто не купив тої книжки, хіба Марія. Отець Михайло брав її у неї ввечері й читав уголос прочанам. І Марія не могла дочекатися, коли він поверне їй книжку. Та невже і батюшка проти неї?

Марія злякано відступила до порога, а чоловік заступив їй дорогу, був би вдарив, але наймичка чимось загриміла в сінях, то спам’ятався. Харкнув на долівку:

— Пусти бабу саму! Хто зна, що ти там виробляла! В людей жінки як жінки, а в мене причинна, за якою бджоли дохнуть!

— «Що небо? Ретязьок на нашім схудлім тілі. Що море? Наших сліз потоки обмілілі? Що пекло? Наших мук вогні перегорілі. Що рай? Спочинку мить, коли впадем зомлілі!»[15], — співуче проказав Йона, і лице його наче освітилося від цих слів, і темрява. — Маріє, чи ти знаєш, що я з Йони став китом? Тепер не мене ковтають, а я ковтаю світ, а в ньому душі, що не мають куди подітися, а в мені їм тепло, і я їх слухаю. І як кит випускає воду, так я випускаю їхні слова. Не дивуйся, Маріє, я цього не хотів, мене призначили. Когось завше до чогось призначено…

— А мене до чого призначено, не знаєш? — спитала Марія. Вона люба була Йониному серцю, бо вірила йому, що б він не казав. І ця віра тримала їй одне крило, а друге ще не виросло. Така собі однокрила птаха.

— Це нам ще відкриється. Одне знаю, що ти призначена до мене і ще до чогось, як і я.

— І що тобі ці голоси кажуть?

— Кажуть, що ми на дорозі до Єршалаїму. Правдивого, бо ти була в іншому, страшно сказати, від лукавого, який ледве тебе не знищив. Вчитель Бешт остерігав від цього. Тепер я знаю, завдяки тобі, що є два міста — небесне і земне. Із небесного не вертаються, так там добре.

Марія похитала головою:

— Ні, Йоно, ти помиляєшся. Звідки тобі знати, чи бачила я правдивий Єрусалим, чи фальшивий, чесний чи безчесний. Ти не торкався руками того каміння, що схоже на людську кість, ти не чув, як пахнуть трави в Кедронській долині, не бачив зірок над Єрусалимом. За цим Єрусалимом я і тужу, й хочу туди вернутися. Як ти знаєш туди дорогу, то я піду з тобою. Нема мені куди більше йти. В моїй Калинівці — сніг, там вогонь догоряє, і рідна кров стигне. Скажи тим голосам, аби вступилися. Ти маєш бути Йоною, а кит хай буде китом. Як ми пливли морем до Єрусалиму, я все визирала кита. Була буря, але кита не було. Ми вмирали від страху в череві корабля, плакали, голосили, а хтось поминав пророка Йону, називаючи його грішником. Казали, що море тому й неспокійне, бо серед нас є хтось з непрощенним гріхом.

— Ага, — вигукнув Йона. — Завжди шукають того, кого не жаль викинути в море. То старий як світ спосіб порятунку від бурі.

— Я подумала тоді, що люди подуріли, бо почали викрикувати, хто який має гріх. Той обраховував людей у лавці, та обмовила рідну сестру, бо хотіла віддатися першою. Той звів дівчину, лишив її тяжку, то вона накидала в пазуху каміння і пішла топитися, але люди витягли. Оповідали про гріхи давні, від яких отримали розгрішення. Навіть отець Михайло в молодості согрішив: доніс на семінариста, що той українські книжки читає і навіть до тіятру ходить. Того хлопця взяли жандарми і мучили. Мені теж хотілось зізнатися, що погана з мене жінка чоловікові, бо вічно йому не догоджаю, і погана матір своїм синам, бо не чую в них свою кров, лиш кров чужого роду. Але спало мені на думку таке, чуєш, Йоно? Що хіба Бог може зважувати наші гріхи, чий тяжчий, а чий легший, і нема чого гріхами хизуватися, бо ні один з тих, що каявся, не піднявся би нагору й не кинувся у бурхливе море, щоб його заспокоїти. Всі хотіли побачити Святу Землю, і я так само…

— І добре вчинила, що покаялась мовчки, хоча то ще невідомо, чи ті гріхи, які назвала, правдиві. Я тебе змалку знаю, Маріє, яка ти. Не переймайся тим. Наговорювати на себе — то теж гординя. Я от думаю, що йдучи в Єрусалим, наші і ваші люди несуть кожен свій камінь, щоб там скинути й облегшити свою ношу. А про те, що те каміння давить на Святе Місто, ніхто не думає, як воно страждає. І від того тягару все глибше загрузає в землі. Праведники не йдуть туди, бо Єршалаїм у них всередині. А інші — наші, християни, мусульмани — моляться за себе, а не за місто. Але його тримають молитви тих, хто далеко молиться за нього. Вчитель Бешт, здається, мав це на увазі. Хто ж як не він привів мене до цієї гори і печери, а потім і тебе, щоб наша дорога стала дорогою двох сердець, а не одного. Найкраща дорога на світі. Куди веде тебе серце — туди і йди. Ми не будемо нічого просити в Єршалаїмі, ми лишимо наше каміння тут, чуєш, Маріє? Ти кажеш, як гарно пахли квіти в тому Єршалаїмі, де ти була, а уяви собі, як вони пахнутимуть у тому, іншому! У сто тисяч разів ліпше! А де квіти, там і бджоли. Вони пов’язані між собою законом життя. Твої бджоли будуть там з тобою, Маріє, бо ти теж пов’язана з ними законом. Люди не бачать цього зв’язку, вважають його випадковим. Але ми з тобою відчинили двері й побачили, що обоє зв’язані так, як людина й бджола. Ти ось живеш уже скільки без своїх бджіл, і нічого, живеш. Як і без твоєї маленької донечки, що померла, тільки народившись. Але там, куди ми підемо, все це буде дуже важливим. Я знаю, Маріє, знаю!

Марія на мить глянула на них збоку, і в неї в голові промайнула думка, що вони вже опинились на дорозі в Єрусалим, раз такі слова ллються з уст Йони, та і в ній починає бити джерело незнаних раніше слів. Їй хотілося вигукнути: «Але ж дивно мені, Йоно!» Але натомість вона пригадала, що то не вперше з нею таке. Коли в бурю у череві корабля раптом погасло світло, бо розбився ліхтар, і настала тиша, скінчились плачі й лемент. Люди навіть забули про страх, настільки страшною була ця тиша. І раптом почали сходитись докупи, не як вівці, як сказав би священник, а як бджоли об’єднуються у рій довкола матки. Тільки маткою була та, що годує своїм молоком цілий Всесвіт, і вони готові були летіти з нею у невідомість. Брали одне одного за руку: чоловіки жінок, жінки чоловіків, старші молодших, забирали до себе недужих, їхні тіла гойдались, наче водорості на морському дні. І коли вони нарешті зібрались на одному боці, корабель, що майже перехилився на другий бік, вирівнявся. Очі людей були спрямовані догори, до задраєного люка. Вони чекали, що той відчиниться і звідти полине сонячне світло, і вони злетять разом зі своєю Божественною Матір’ю.

Шехіна[16], — подумав Йона. — То була Шехіна.

Він хотів узяти Марію за руку, обійняти, щоб побути разом з нею в ту мить на тому кораблі, але його обійми були б занадто плотськими, а тому недоречними, могли б стривожити Марію, з чого він зрозумів, що дорога до Єршалаїму буде довгою і важкою. Їм доведеться позбутись не одного каменю, та й віри в них мало, і править ними безвихідь. І ще страх, що можуть не витримати і зламатись. Як не витримала Дебора, яка одним оком дивилась на сина, а іншим на доньку. Йони вона й не бачила, хоч могла би з ним народити ще дітей. Але страх від того, що їх повінчали на кіркуті під час холери, виповз і чорним паском здавив її худу шию, а дух її сховався у дикій груші. Навіть Марія не знала про це. Не було як оповісти їй таємницю. А зараз, ні, почекай, Йоно, їй свого горя вистачає, вона навіть не може усвідомити власної втрати, відпихає від себе.

Тому й притихли обоє. Йона стояв на одній нозі, як бусол, а другої не відчував, не бачив. Знайти б якусь палицю, костур, такий, з яким ходив батько до Меджибожа ловити тінь Бешта чи якийсь знак від нього. Тих знаків було стільки, що й не знати, котрий з них справжній. Раз показували так, а раз — не так. Розгублений Іцко з Острополя — так мали б називати його, проте ніхто не зауважив його, схованого за чорною брилою мовчання ні в святій ґміні Меджибожа, ні в святій ґміні Острополя. Якби стрілись вони знову з батьком, то Йона спитав би його:

— Чи був я колись твоїм сином?

Тобто чи вважав ти мене своїм сином по духу, а не хіба по крові, коли розповідав про Бешта при суботній свічі. Очі твої були такі самі, як дно криниці Вчителя, що в селі Требухівці по дорозі з Меджибожа до Летичева: там на дні ворушився наче живий пісок. Вода твоїх очей була замулена, але під піском криється чисте джерело.

Якби батько вмер вдома, то перед смертю виявив би правду про свої стосунки з сином. Очі його б розкрились широко і звідти б линула найчистіша волога знання. А так дорога виснажувала його, він губив себе на ній, і краще було б, аби він не вертався до жінки з сином, не ніс їм оповідки про Бешта і Єршалаїм разом з вином і рибиною, спійманою у Бузі. Чи була його любов до родини земною, чи небесною? Ось що хотів спитати Йона у батька. Може, це б втішило його розгублене серце.

А що спитати Дебору, бідну Дебору, яку холера зробила жоною і матір’ю, як Йону зробила чоловіком і батьком? Ні, він не питатиме Дебору нічого. Просто скаже, що смерть дітей і на його сумлінні, бо, дивлячись на батька, який розривався між своєю не святою родиною і святою родиною Вчителя, він не хотів одружуватись. Але коли до нього прийшли і сказали: «Твій шлюб з Деборою врятує нашу ґміну, ти ж не хочеш, Йоно, щоб вмирали діти Ізраїлю, щоб наш народ зник з лиця землі?», він відповів: «Ні, не хочу», уявивши собі порожні синагогу і хедер. Тоді вони сказали: «Дебора — порядна дівчина, хоч косоока і сирота, стань з нею під хупу, нехай чорну, але таку саму святу, щоб вона змогла стати жінкою і матір’ю. А ми обдаруємо вас щедро».

Хто міг би противитися рабину і цілому кагалу? Йона чував про чорні весілля, що зупиняли мор і зводили докупи сиріт, калік з такими самими сиротами та каліками. Йоні вже було поза тридцятку, не мав куди привести жінку, був зарібником. Там канаву вириє, там посторожує, там дрова порубає чи латку на чобіт поставить, і тільки в тій бідності була його провина. Хлопцем мати дала його до чинбаря, то він зімлівав від духу шкір, здертих з дохлих тварин. До війська його не взяли, бо Йона два роки після того ходив у чиряках, наче вилізала з нього батькова та материна наука, бо ні душа, ні тіло її не приймали. А потім все зникло, Йона став тим Йоною, що зараз, і чужі люди зісватали йому косооку Дебору. Нічого, втішав себе Йона, вона просто по-іншому дивиться на світ. А що б сказала Марія? Йона не міг прийти до неї в Калинівку, бо Остропіль оборали, й ніхто не смів переходити через межу. За нею стояли селяни на чатах, тому в Калинівці ніхто не заслаб.

Спершу Йона думав, що буде стидатися такої жінки. Але коли поговорив з нею, відкрила вона йому серце, то шкодував, що не оженився з нею раніше. З Деборою він міг поговорити про Бешта, Ерец Ізраель, про свого батька. Вони сиділи часом на порозі причепуреної хатини, помальованої найсинішим в Острополі кольором. Дебора засинала на плечі в Йони, коли він дивився на зорі.

— Ми з тобою, Деборо, непрості люди, — казав до неї Йона. — Ми спинили мор!

— А якби не спинили?

— Значить, гріх нашої ґміни такий великий, як оте небо над нами. Але якби ми померли, то були б разом на тому світі, бо обвінчані.

При згадці про це на очах Йони закипають сльози. Добре, що Марія не бачить. Вона стоїть, як те дерево взимку, в якому завмерли життєві соки. Але не спить, бо хто спить стоячи. Йона спав, сидячи в окопі на мокрій землі з перетертою солдатськими чоботами кров’ю. Але коли ти стоїш, то не смієш заснути, бо, може, ти стоїш на сторожі. Йона ладен був закластися, що Марія прислухається, чи не йде до них щось з темних коридорів, хоч найгірше вже позаду. Тут Йона не почує голосу покійної жінки. Вона надто велика, щоб поміститися в його тілі діббуком. Через свій учинок вона не може бути з мертвими дітьми, але до живого Йони має доступ, правда, дуже обмежений. Гілочка груші в полі шинелі давно просякла кров’ю її чоловіка. Ця гілочка не замінить йому велике тепле тіло Дебори, яке пізнало подвійне щастя материнства. Якби він хотів, то вселився б у терен, який ріс коло груші. Якби він наклав на себе руки, то був би зараз з нею. Певно, і Дебора цього би бажала. Але ні, дорога Деборо, я не можу двічі осиротити наших дітей, що стали діббуками. Вони могли б жити зараз у Едемі, і якась добра жінка варила б їм істи, прала б сорочечки, мила їм голівки, а в Шабат сідала б з ними за стіл. Така добра жінка, що не мала діток, хоч дуже хотіла. А ти, проживши стільки, скільки призначив Б-г, стрілася б з ними потім. Ото би була радість! Може, ще щось вдасться виправити, може, стрінеться хтось такий мудрий, як Учитель наш Бешт, і умовить діббуків покинути Йону, бо тут для них не найкраще місце — змучене татове серце. Але не лякатиме їх, не заклинатиме, бо вони хоч і діббуки, але маленькі діти.

Йона бачив, як збирались виганяти діббука в остропільській синагозі, й ніколи не забуде цього. Мав він тоді літ п’ятнадцять. Привели жінку з Сербинівки, яка тиждень дивилась на стіну і не могла склепити очей. Від того очі її опинились наче в проваллі, оточені довкруж чорним. Не можна мені дивитися в ці очі, думав хлопець, бо впаду. Певно, й інші так думали, бо зразу відвертались і тремтіли. А інші зосередились на дверях: от-от мав над’їхати святий чоловік з Полонного виганяти діббука з нещасної, заледве його вмовили зважити на горе остропільської ґміни, яка втрапила в нечистоту і хотіла очиститися з поміччю святого чоловіка.

То було навесні, в маю, в передгрозовому повітрі стояв несамовитий дух яблуневого і грушевого цвіту, а в самій синагозі так немилосердно накадили, що в людей сльозилися очі й текло з носа. Було дуже багато людей з ближчих сіл, бо ніхто з них не бачив, як виганяють діббука. Десять чоловіків тримали в руках шофари, чекаючи знаку, щоб протрубити. З жіночої половини на галереї долинало монотонне схлипування. Матір Йони теж була там. Зараз їх обох пов’язувало почуття провини і страх. Адже пару літ тому, взимку, на дорозі між Меджибожем і Острополем замерз батько. І поховали його тільки через тиждень. Його дух міг вселитися в будь-якого подорожнього, що йшов чи їхав повз мертве тіло. І рабин поховав його в кутку кіркута як самогубцю, хоч тато не був самогубцем для тих, хто його знав. Він був химерним, однак дуже побожним чоловіком. Ривка з Йоною вважали себе винними, бо то до них поспішав батько того дня. І що по смерті не відчували його присутності за суботнім столом, що став ще убогішим. При тілі не знайшли ні суботньої свічі, ні вина, ні рибини, навіть чоботи з нього зняли. І був він такий білий на лиці, як сніг.

В ту нещасну сербинівську жінку вселився дух її померлого чоловіка, а той був німий зроду, то й діббук виявився теж німим і глухим. Люди шептались, що винні сусіди, бо побігли ловити корову, що літилася, залишивши вдову коло тіла саму. Вона не витерпіла, вийшла поглянути на поріг, а коли повернулася, діббук вселився у неї. Спершу вона вдивлялася у стіну, а потім почала водити пальцем по тиньку, ніби писала. Їй дали вуглину, і вона почала писати різні богохульства, а далі замукала, шпурнула вугіль, сіла на долівку і водила по ній пальцем, слинячи його. А того вже не можна було прочитати. Перестрашених дітей, а їх було п’ятеро, розібрали тим часом сусіди, аби вона їм з діббуком не завдала шкоди.

Розмовляти з остропільським ребе при допомозі письма діббук не захотів, і той мусив звернутися аж до ребе Нафталі з Полонного. Громада не могла утримувати аж п’ятьох дітей, а сирітського дому в Острополі не було. Та й вдова тримала з чоловіком пекарню, тепер не було кому нею опікуватись. За одну ніч до пекарні набігло тисячі щурів і все поїли дочиста. Всі знали, що в пекаря був помічник, але він його прогнав незадовго перед тим, бо йому не сподобалося, як той позирає на Маню, а вона шкіриться до нього. На багату вдову знайдеться чоловік, але хто візьме причинну?

Тож справа була варта того, аби поважного ребе Нафталі привезти до Острополя. Коли він нарешті увійшов, то всі відчули його незвичайність. Він був величний як патріарх, з довгою сивою бородою. Відразу наказав відчинити вікна, і дух ритуальних пахощів полинув у Остропіль, християнський і юдейський. Тоді ребе Нафталі підійшов до жінки, зазирнув у провалля і витяг звідти її очі. Поклав руки їй на голову і мовив:

— Доню, що сталося?

Таким голосом, що всі у синагозі відчули себе дітьми ребе Нафталі. Жінка щось тихо відповіла, ніхто не почув, що. Цадик підвів голову і сказав:

— Ця жінка не має в собі діббука. Горе її зламало. Тепер все буде добре. Свою провину вона спокутує і повернеться до дітей. І до року помре. Подбайте про сиріт. Але я цього вже не побачу. Тепер помолимося, діти Ізраїлеві!

Всі думали, що святий чоловік промовить молитву, але він скромно постояв в кутку. А по молитві одразу від’їхав. Остропільський рабин аж спітнів і в порівнянні з полонським виглядав як хлопчик. Хоча він дуже добре вчинив, покликавши святого чоловіка, бо без нього свята остропільська ґміна була б нещасною. А шофари того дня так і не пролунали.

— Нам би такого ребе, — зітхнула Ривка. — Якби твій батько, хай спочиває у мирі, не обрав собі Меджибіж, то був би з нами.

Йона був ще дітваком, то не знав, що відповісти матері, але ввечері, коли вже полягали спати, загасивши лампу, вигукнув:

— То не батько обрав Меджибіж, а Меджибіж його!

Мати нічого не відповіла, наче слова Йони не вартували бодай буркотіння. Коли почулося її хропіння, збурений тим, що побачив сьогодні, хлопець вийшов надвір. Ніч була зоряна-презоряна. В повітрі ще витав аромат із синагоги, але запах бузку й жасмину його перемагав. Над Йоною велично нависав купол неба, щільно засіяного зірками. Меджибіж був лише станцією на шляху до Єрусалиму. Мати не мусила це знати. Йона здригнувся від несподіваної думки: а що коли батько насправді не шукав тіні Бешта у Меджибожі, бо слава — то не тінь, то лиш слід у пам’яті, вдячність за добрі вчинки. Батько міг шукати у святому Меджибожі ту дорогу, яка б привела його до Єрусалиму, де можна називати Б-га його священним іменем Адонаї.

Батько мав знати побожного ребе Нафталі, але нічого не розказував про нього. Чому? Йона відчув аж неприязнь до свого батька. Адже Нафталі міг так само лагідно покласти руку на голову Іцка з Острополя і втихомирити його неспокійну одержиму душу. І Йона мав би опору в житті, як Марія, від якої нічого не залежало і за яку все вирішував батько, а потім чоловік. Тільки бджоли були від неї залежні, та й тих уже нема. Тому Йона, вигодуваний неситною їжею, взятою у незнайомого Бешта, був легкий, як цвіт яблуні, що його змітає вітер у темряві і несе у безвість.

— Маріє, — покликав він. — Ти все чула?

— Що?

— Нічого. Як ти перепочила, то, може, підемо далі? Або вернемось назад — ти в Калинівку, а я в Остропіль, якось воно буде.

Йому навіть здалося це можливим. Повернутись до хати-пустки, якщо не завалилась, пристати до якоїсь вдови, зараз вдів більше, ніж дівчат. Та й Марія може зробити те саме. Це по-людськи. Може, Б-г кинув їх на саме дно, аби вони вийшли звідти і почали жити як усі. Ще важче, ніж вони жили досі.

— А та жінка, Маня, вона вмерла до року? — раптом спитала Марія.

— Не знаю, не чув. Може, вийшла знову заміж.

— То виходить, той рабин не був святим, раз не вгадав? Він лише скидався на Бешта. Тому ти його і не шукав потім, і пішов до Меджибожа…

— Це говориш не ти, Маріє, а моє сумління, — мирно відказав Йона. — Я й не збирався йти до ребе Нафталі, він же помер по тому дуже скоро. А раз батько до нього не ходив, то не мав, очевидно, потреби. І то теж не моя дорога, хоч я хотів, дуже хотів, аби він поклав свою руку мені на голову. Мій батько ніколи не робив цього.

— Бідний Йона… А може, то наша біда, що ми хочемо йти слід у слід за нашими батьками, наступати на ті самі граблі? Може, якби я не вернулася з Єрусалиму, все було би не так. Не змішалося би, не переколотилося. Від мене рідна сестра відцуралася, чоловік ледве не побив. Навіть священник, той, що ходив з нами на прощу, не заступився. Ти навіть не знаєш, що мені довелось пережити, Йоно. Вертайся сам, як хочеш, а я не буду. Люди нічого не забувають.

— Є люди, а є людиська. Не кличу я тебе туди, пробач мою слабкість. Я в тих окопах скучив за Острополем, але ворушити попіл рідного дому не хочу. То не вихід. Ти хоч маєш старшого сина, він прийме тебе до себе. Рідна кров.

— Я тепер жебрачка, а не багачка, Йоно. Знаю, що мене там чекає нагорі. Чи, може, внизу. Та я вже не знаю, де верх і низ. Темно тут. Добре б присвітити.

— Підемо вздовж стіни. Там далі має бути озеро, а тут тісно й дихати нема чим.

Йона дійсно почувався слабким.

— Тобі зле? — сполошилася Марія. — Я й забула, що ти втратив багато крові. Мелю сама не знаю що. Добро, що ти зробив для мене, перетворилося на зло. Але ж ти не бажав мені зла, Йоно, знаю…

— Не бажав. Ніколи. Знаєш, коли ми були малі, я, бувало, перед тим, як засну, протягав срібну ниточку до твоєї хати, до твоєї руки. І мені так ставало спокійно, тепло… І тоді, коли ти мандрувала до Святої Землі, молився, щоб тебе не проковтнув Левіафан.

— А я, коли була у Святій Землі, щодень тебе згадувала. Ото б Йона це побачив, ото б тішився. Або: буде що Йоні розказати.

Завовтузились Йонині діти, запхинькали:

— Тату, що то за тітка з тобою? Де наша мама?

І стало Йоні соромно, бо їхню маму він любив, але ніколи не тягнув до неї срібної ниточки, бо нащо? Зв’язок з нею був тілесний, непорушний. Але хіба дітям це поясниш? Йона розкривався перед Марією як у ніч перед стратою, але мертві його діти… Йона не міг нічого розказати Марії. То була остання його таємниця. Так треба. Він так відчував. Діти мусять мати надійний сховок. Дивно як. Тіло Йони для його дітей як Левіафан, а сам він знаходиться всередині Левіафана, ще й Марію висмикнув з вогненного моря.

— Все буде добре, — каже Йона до дітей. — Вам нема чого боятись. Якось воно буде.

Його діти завжди були слухняні. Часом не було чого їсти, то Йона казав їм: «Лягайте спати, а встанете, тато принесе вам їсти». Йона витрачав усі свої сили на пошуки заробітку, аби прогодувати родину: йшов до християн копати грядки, рубав дрова, підсобляв на базарі, навчився латати взуття… Тільки в Калинівку ніколи не приходив шукати роботи.

— Аби хоч якось було, — зітхає Марія. — Обіприся на моє плече та й підемо. А то як стоїмо, не знаю, чи живі ми, а чи мертві.

— Ми в череві Левіафана, тому треба підкоритись йому, бо те, що спершу здається карою, може далі виявитися спасінням. Левіафан мудрий. Він випустить нас на березі. Але як ми будемо скоріше мертві, ніж живі, то він про нас забуде і буде плавати вічно.

— Отець Михайло ніколи не розказував нам про Левіафана. Наш супровідник спитав нас, чи не хочемо подивитись на те місце, де кит виплюнув пророка Йону. Ми вже мали скоро вертатись і чекали у Яффо на корабель. Усі мали побиті ноги, були змучені, але зголосився ще один чоловік з Проскурова, то супровідник повіз нас обох.

— О, я й не знав про це! — вигукнув Йона і втішився, що діти теж послухають.

— Я сама не знала, що є таке місце. Дива твої, Господи… Там місто, Ашдод називається, а на березі моря великий-превеликий камінь…

І Марія, як уміла, змалювала розпечений білий пісок, в якому грузли по кісточки її сандалі, що вона їх купила в Єрусалимі, і як дихало море в спину, і як вони дерлися на скелю, що нагадувала нечупарну скирту соломи, і в очах їй було червоно, а язик перетворився на шорстку шмату. І як вона дивилась згори на море, яке перекочувалось срібними хвильками. На горі не було ні церкви, ні хреста, ні якогось знаку, лиш звітрене темне каміння і дрібка глини. Супровідник казав, що далі є ще одна скеля, на якій нібито поховано Йону, який звідси вирушив до Ніневії, а потім повернувся сюди вмирати. Чоловік із Проскурова, Дмитром його звали, сказав, що вже третій раз у Святій Землі, але тут ніколи не бував. Марія здивувалась, хотіла спитати, чому він вже втретє сюди приїжджає, то ж гроші великі, а на багатого Дмитро не скидався. Але не наважилась. Чоловік міг відповісти не від душі, а так, аби вона відчепилась. Саме тут у Святій Землі жінка зрозуміла, яке це делікатне діло — віра, і яка тонка шкіра у душі. Людина сама знає, коли випустити слова з душі, і ті слова будуть правдиві, лишень їм можна вірити.

— Цікаво, — сказав Йона. — А я б спитав. Може, він хотів облегшити душу перед тобою, а ти не помогла йому.

— Я про се не думала тоді.

— А про що ти думала?

— Що Дмитро ніколи не поїхав би сам з супровідником. А я зголосилась перша. Та якби не він, супровідник би мене саму не повіз, якби навіть заплатила за двох.

— А чого так?

— Не положено. Могли би відібрати бомагу, і він позбувся би роботи. Ми поїхали вдосвіта, і скоро вернулись.

— Ти не боялась?

— У Святій Землі нема чого боятись, — відрізала Марія.

— Ти наче трохи сердишся на того Дмитра з Проскурова… А якби не він, то ти б не побачила того святого місця.

— Я хотіла йому подякувати, коли ми повернулись, але він одразу від мене відцурався, наче був незнайомий. Зрештою, мене всі тоді сторонились після того, що я зробила в Єрусалимі, будучи не при пам’яті.

Марія подумала, що три подорожі до Святої Землі не змінили Дмитра. Якби він не признався, то вона б думала далі, що він уперше. Був дуже неговіркий, зрештою. Про себе ж вона подумала, що одна проща до Святої Землі, може, й надламала її, але не переламала, змінила, але не перемінила. І якби не оті нещастя, що почались вдома, то воно просто б зрослося криво. Тепер же вона знала, що попереду — завершення, і відчувала приплив сил. Чи добре, чи зле — але криво не зростеться. Якщо Господь не дозволив їй згинути разом з чоловіком і сином, допоміг Йоні вирвати її з пекельного вогню, то значить, не все ще для неї скінчено. Стіни печери розійшлися, промінь сонця як ніж розрізав її нутро десь угорі, і шкода було йти в темряву. Марія знала ще з дитинства, що далі має бути озеро, а через нього кладка. Як перейти її, то потрапиш відразу в Єрусалим. І Марія готова була повернутись туди, де їй було добре, як ніколи, де вона відчула блаженство. Вона ступала босими ногами по камені, вичовганому тисячами ніг, вдихала невідомі раніше запахи, від яких її охоплювала радість. Очі посміхались і тонули в кашемірових, тканих золотом шалях, східних килимах, і вона найменше думала про муки Христа. Важливо було те, що місто зводило докупи усі народи, і ніхто не почувався тут чужим. Їй здавалось, що вона розуміє всі мови, якими говорять довкола. Хіба задля цього не варто було покинути все? Задля цих цитрин, помаранч, ґранат і фініків, зелених моріжків під мурами Старого міста. Хай то був лише напад божевілля, одержимість, яка могла вчепитись у кожного, хто надто довго вдивлявся у безхмарне зоряне небо над Єрусалимом. Її переконували, що то гріх, бо ж вона була заміжня, мала двох синів, хазяйство. Її навіть замкнули на ніч у шпиталі, а потім по неї прийшов чернець, що говорив по-московськи, бо ж вони жили в православнім притулку для прочан, і сказав, що то диявол її спокушає, і таке трапляється часом серед слабких у вірі Христовій. Чернець змушував її зазирати у заґратовані віконця. Вона бачила зарослих чоловіків та розпатланих жінок, які викрикували щось різними мовами, плакали, реготали. У декотрих були руки, зв’язані за спиною, декого прикували ланцюгами. І очі в них були як чорні діри на жовтих висхлих лицях.

— Хочеш до них? — чернець грубо притиснув Марію обличчям до ґрат.

— Ні-ні!

— Дивись мені!

Не виявилось серед прочан, хоч було їх з Острополя четверо, нікого, хто б заспокоїв Марію, всі були налякані. Та й звідки могла мати Марія приятелів, коли вже багато літ жила в домі чоловіка, ото, що з сестрою на празники бачилась, тією, що лишила її малою колись в аркаді під турецьким мостом. І раз чи два на рік їздила в монастир до меншої сестри. Отець Михайло завів було з нею розмову про диявольські спокуси, але хіба роздратував Марію. А потім ще три дні молитов, і вони сіли на потяг до Яффо. І як тільки виїхали вони з Єрусалиму, сила його тяжіння зникла. Марію дивувало, що це на неї найшло. Вона ж не птаха, щоб літати куди заманеться. І вже їй хотілось до Калинівки, до своєї хати, до синочків, до бджіл. Хотілося ступати по тій м’якенькій землі, що не обпікає ноги, а студить, роси на траві, яку вона брала, щоб змити голову, наліпити вареників з вишнями і полити їх медом… Те, чого вона там навчилась, тут не придалося, тільки ноги в неї були звиклі ходити багато, а городським довгі переходи тяжко давалися. В скриньці залізній було повно дарунків заморських, і не хіба образків, свічок з Гробу Господнього, хрестиків та вервичок, якими вона збиралась обдарувати наймичок та сусідів. Там були і камінці зі Святої Землі, жовті, як кість, засушені квіточки, листочки, галузки, колючки з терну, з такого звили вінець на голову Спасителя, запечатана пляшечка морської води, кісточки помаранчі, разки коралів для невістки, для себе й старшої сестри, турецький тютюн пахучий, крам на сорочки чоловіку й синам, пакуночок гіркого мигдалю. Марія сиділа й пригадувала, що ще лежить серед її скарбів. Палички цинамону, перець, кардамон і гвоздика, шафран. Пригадування заспокоювало її, знову робило з неї господиню, яка не забуває ні про кого. На подвір’я притулку сходились щодня араби, пропонували хустки, шалі, шовкові нитки, сережки і намиста всілякі. Тепер Марія знала, що весь той товар, який тут можна було купити дешево, як добре поторгуватись, везли купці через море до них. А що я собі купила? — думала Марія. А срібні сережки з коралами до тих п’яти разків намиста, що зосталось їй од матері. Було десять разків, поділили зі старшою сестрою, а меншій дістався золотий хрестик, бо ж черниця. Шаль празникову темно-червону з чорним візерунком, кілька хусток турецьких… Марія довго думала, де набрати святої землі для Йони. Звісно, в Єрусалимі, а не в Тивері чи Назареті. В самому місті всюди був камінь, і там, коло стіни, де євреї молилися, теж був камінь. Нарешті хтось обмовився, що для своїх євреї беруть землю зі свого найсвятішого цвинтаря, звідки почнеться воскресіння мертвих, як вони кажуть. Ну, як настане кінець світу. Цвинтар був одразу за Садом Гетсиманським, то всі пішли подивитись, і там Марія, відставши, набрала в хустинку сухої землі. Ото Йона буде тішитись. Хотіла взяти для нього кардамону, хай би йому пахло, аж раптом згадала, що нема кому замісити Йоні тісто на булку. І спротивилось їй те добро, перетворилось на червів, гниль, порохно. І хоч вона навчилась притлумлювати власний біль, пригадала собі мертву донечку, яка стала би її скарбом, потіхою. І серце їй перетворилось на зимний камінь. Вона подивилась на засмаглі обличчя прочан. То все були заможні, поважні, сповнені гідності люди, яких нічого не могло збити з пуття, змінити. Вони вірили, що опиняться в Раю. На початку подорожі вони зі сльозами на очах слухали отця Михайла: хто помре, діти мої, під час прощі, той одразу втрапить до Раю. Але, зіткнувшись з водяною прірвою, бурею, знемагаючи від спеки в жорстокій кам’яній пустелі, ризикуючи вмерти від холери чи червінки, вони не готові були розлучитись з життям і достатком. Навіть це не додало їм смирення, а нестачу його заповнила гординя: я відмолив (відмолила) свій рід на Гробі Господньому, не пошкодувавши грошей, за які можна було купити реманент, худобу чи шмат землі, аби всі мої родичі були прощені на сьому і тому світі за гріхи вольні і невольні. Якщо Марію й збаламутив злий дух, вселивши у ній несамовиту любов до Божого граду, то їх спокусив сам Люципер. Бо любов не є гріхом, а гординя — гріх смертний. Марія наслухалась казок Йони, який не мав грошей, аби відвідати Ерец Ізраель, то вона зробила це більше для нього, ніж для себе, не здогадуючись, що віра його зовсім інша: твій дім, твоя субота, твоя ґміна — то і є Ерец Ізраель, ти носиш його у собі і не смієш бруднити негідними вчинками. Для християн Єрусалим, — то було місце, яке варто побачити, бо воно ближче до Бога. Туди вирушають, аби здобути прощення і укріпити дух, розважати над своїми вчинками й обов’язково отримати те, за чим прийшов. А тому гріх гордині чіплявся більшості прочан, бо як тільки піднімешся вище у своїй побожності над іншими, то починаєш судити ближнього. Людський суд ніколи не буває справедливим. Біда в тому, що іншої мотивації прочани не мали.

Марія уникла того. Для неї важливо було здійснити дитячу мрію. Вона пообіцяла колись Йоні:

— Як я виросту, то поїду в Єрусалим і візьму тебе з собою!

Хоч то Йона мав би сказати, бо хлопець і старший за неї на три роки. Але він знав, що відповісти:

— Я тебе буду захищати від розбійників і левів!

— Добре.

І діти обнялися.

Тому, коли Марія від’їжджала з Острополя до Святої Землі, вона пам’ятала про це і шкодувала, що мрія її здійснилась не вповні. На той час вона постаріла і ствердла серцем, але сподівалася, що сонце над Святою Землею пом’якшить його, і воно стане таким, як у Йони: вічно юним, хоч Йона вже і сивий, і прибитий горем.

— Ти ж не змінився, Йоно, так? — питає вона, підтримуючи приятеля.

Йона посміхається. Він знає, що належить до людей, які не змінюються в серцевині. До тих, які, озираючись назад, не перетворюються на соляні стовпи, бо їх цікавить не те, що вони залишили за собою, а наскільки далеко вони зайшли. Зараз його непокоїть інше: Єршалаїм — це спокуса чи прохання про порятунок?

На кораблі, коли вони пливли назад, Марії приснився Йона. Не остропільський, а пророк. Ніби вона стоїть на морському березі серед людей над тілом потопельника, що лежить долілиць, посинілий і холодний, обперезаний водоростями, обліплений піском. І вона каже:

— Не ховайте його в землі. То Йона, він має йти в Ніневію, щоб грішники покаялись. Як мені не вірите, то переверніть і побачите, що то пророк.

Тіло потопельника здригається і перевертається на спину. Але Марія вже не бачить обличчя пророка, бо прокидається так різко, що ледве не випадає з парусинової койки на купу клунків. Чи був то пророк Йона, думає вона. Ніхто ж не знає, як він виглядає, як його впізнати. І чи не краще для того нещасного було б, аби його проковтнула земля, а не страшне місто Ніневія. Він лежав би собі тихо в материному череві, як лежав досі в череві великої риби. Нащо народжуватись?

— Нащо мене мати на світ народила? — плакала Марія, ще зовсім молода, не звикла до чужого дому, де нею ще десять літ верховодила в’їдлива свекруха. І може, зате її покарав Господь, що народила двох хлопців, а донечка, яку вона так чекала, й години не прожила. Дивувалась Марія, як їй можна заздрити. Заздрять, правда, не їй, а багатству: повній клуні, стайні з худобою, одежі, хоч те Марія ніколи не вважала своїм. А їй тим часом нема з ким слово змовити, розкрити серце. Бо ж Йона давно віддалився від неї, єдиний товариш її дитинства, за яким калинівські хлопці кидали камінням, а вона дивилась і боялась. Потім знаходила його безпомильно й казала:

— Йоно, то я! Вони вже пішли.

Оглядала, чи цілий, чи не розбили голову каменем, і врешті Йона починав реготати, бо ця турбота його лоскотала, а вона теж сміялась і просила:

— Розкажи мені щось про Єршалаїм!

Йона ніколи не казав «не хочу». Обіймав коліна руками і співучим голосом починав:

— В Єршалаїмі є дев’ять брам залізних, і всі вони зачиняються на ніч, а вранці стражники їх відчиняють. Через одну браму заходять християни, через другу мусульмани, через третю — ми, юдеї. Є Ще брама, через яку входять леви, тому її називають Лев’ячою…

— Леви?

— Коли леви входять в Єршалаїм, то всі люди ховаються, аби їх не з’їли.

— А ще які є?

— Є брама для старців. І є для овець та ослів…

Йона загинає пальці, і Марія повторює його рухи.

— А найголовніша брама, знаєш, яка? Зо-ло-та!

— Ох! — зітхає Марія. — Напевно, вона блищить!

— Ще й як! Можна осліпнути. Але вона не для простих людей і тому завжди зачинена.

— А для кого вона, Йоно?

— Для Машіаха[17] Правдивого. Як тільки він підійде до брами, то всі засуви впадуть, і брама сама перед ним відкриється. Машіах відбудує Храм, і буде він за числом Третій.

— А коли прийде Машіах?

— Коли настане час.

— А коли настане час?

— Не знаю, — знизує плечима Йона. — Вчені рабини шукають по книжках, але ще не знайшли.

— Ти би вчився, Йоно, став би рабином і знайшов, у котрій книжці пише про Машіаха. Я знаю, що ти би знайшов швидше, ніж оті рабини!

— Таке скажеш! — махає рукою Йона. — Мені наука в одне вухо влітає, а в інше вилітає.

Марія не знала, що відповісти. Вона в школі не дивилась на горобців, як Йона, дуже любила вчитись. Знала, що мати хоче пошвидше її з тієї школи забрати, але тато не дозволяють.

Дівчинка дивиться крізь гілля на залиту сонцем рівнину, через яку стрічкою пролягла стежка, а далеко синіє ліс. Навіть у свої вісім років вона знає, що піти цією стежкою не може: ні сама, ні з Йоною, що її оточує коло, за межі якого вона не сміє виходити. Це знання у неї в крові, вона намагається його виправдати страшними оповідями, почутими від дорослих. У снах стежка перетворюється на змію.

Марія питає пошепки:

— Ти знаєш, куди веде ця стежка?

Йона не знає. Його цікавлять тільки дороги. Їх у нього лише дві. Перша — з Острополя до Калинівки. То його дорога. А друга — з Острополя до Меджибожа. То батькова дорога, яка мала б стати його, але не стала. Дарма, що вона забирала батька, проте й повертала. Йона ступить на неї один лиш раз. Через кілька років, коли батька вже не буде, вмираюча мати попередила, що як тільки він піде цією дорогою, то занапастить своє життя.

Доля посилає людині спокусу ламати перестороги одну за одною і ступати по них, як по битому склі, до заходу сонця свого життя. Зараз притихлі діти дивляться на стежку, наче звірятка, що бояться відкритого простору, де нема куди сховатись. Тільки коли біжиш швидко-швидко, ти захищений.

Старий, що був колись дервішем, іноді як прекрасний сон згадує прохолодні стіни текії[18], виплекані помаранчеві та фігові дерева, велетенські горіхи, фонтан, з якого поважно текла вузька цівка води у чашу, яку обіймали вирізьблені з каменю долоні, внутрішнє подвір’я, де юнаків навчали танцю, білі одежі, що нагадували поранених птахів, коли не було вітру. Але то був не сон, а одне з його життів. Рідко хто має тільки одне життя. Насправді кожен з нас віддає одне життя Аллаху, інше — людям, одне життя — мандрам, одне — книгам, ще інше — собі, і ось так, проживши кілька життів, врешті розгублюється, бо не знає, котре з життів відповідає його істинному призначенню. І починає в умі тасувати ці життя, вирішуючи сам, де був рай, а де пекло, де був урожай, а де не вродило. Котре життя було корисне для Всесвіту, а котре — для душі. Молоді думають, що зі старістю прийде мудрість, цілюща і прохолодна, як вечірній сад, але старість нерідко закінчується випаленою пустелею з поодинокими кущиками сухої колючої трави. І єдина супутниця там — туга за втраченими можливостями. Життя пройшло, як караван з верблюдами й ослами, зникло, як омана, спустившись у видолинок. І зоставшись на самоті під безжальним пустим небом, стара людина проситиме:

— Відведіть мене в Єрусалим, у Мекку, щоб я там помер. Або хоч туди, де я народився, бо в мене немає сил!

Але хто озирнеться, хто почує, хто відповість?

Сонце мандрує не хіба зі сходу на захід, а й із заходу на схід, тільки цей другий шлях невидимий. Так і людина часом потребує пройти той другий невидимий шлях, аби оновитись, струсити з себе ті всі життя, які зробили її потворною, багаторукою і багатоногою. Янголи відвертають обличчя при вигляді тих покручів, що зрослися в один клубок. Як відділити тих, чиє місце в раю, а чиє у пеклі? Затяжка то робота для янголів, от і товпляться ті покручі на заході, наче ліс, зачіпають одне одного і сваряться.

Ось таку химерну і трохи кумедну картину бачив старий Юсуф, хтозна, чим вона була навіяна. Наче вже й призабув Коран, бо стільки років не торкався Книги Над Книгами, тільки бачив здалеку у мечеті, куди тепер нечасто заходив, бо ноги стали слабі. Ще тоді, як селяни побили його, після того, як товариш вибрав не його, а змій і дочку заклинача, а він тинявся сам по світі. А побили за те, що коли запросили на гостину, Юсуф наївся, напився, але навідріз відмовився танцювати у славу Всевишнього. Він міг би розповісти про свої мандри, але ті люди хотіли танцю. Нагнали і перебили ноги його ж дрючком. Добре, що купці знайшли його на дорозі й завезли до Смірни до шпиталю, бо були доброчесні, от чому. Старий чоловік — то чийсь батько, а стара жінка — чиясь мати, як же їх не пошанувати? Шана — то милість Аллаха. Завдяки їй Юсуф має дах над головою, а село вважає його своїм оберегом, хоч він не тутешній. Ніхто й гадки не має про те, що коїться в його душі, як гнітить його, що колись ступив він в оселю бідної вдови як жебрак. За малу та ще й сумну новину отримав усе її багатство, а після її смерті не пішов нікуди, бо її дочка з онукою лишились без опіки. Тут його старість знайшла вбогий притулок. Але хіба в цьому його призначення? Стати наріжним каменем для осиротілих жінки й дитини? Чи навіть наріжним каменем для громади села при дорозі? Тобто каменем, який відкинув Всевишній, а люди підібрали й підперли ним стіну халупи, щоб не завалилася.

Але камінь, який побував у руці Аллаха, має частку Божественного, навіть якби був Ним проклятий. Тому Юсуф тепер зрозумів, що його товариш, який покинув його задля змій, теж мав у собі частку Божественного, і його окремішній шлях був прописаний на небесах. І порадів за нього. Дочка заклинача втримала мандрівного музику, бо побачила в ньому Божественне. Вона не обрала молодшого чи спритнішого, а надійнішого, того, хто виведе її рід з темряви.

Кілька років тому Юсуф міг би увійти до Єрусалиму через Дамаські ворота й приєднатися до котрогось зі старцівських гуртів. Був би ситий і мав би товариство. Проте стара вдова Зульфія, хай душа її квітне вічно в райських садах, упізнала в ньому Божого чоловіка, як вона сказала сама, і не пустила далі.

— Єрусалим, — сказала Зульфія, — проковтне тебе й не зоглянешся, перемеле твою душу і загасить твоє світло. У святих місцях більше демонів, бо більше поживи. Якби ти навіть був пророком, то Єрусалим погасив би тебе. Там є навіть вулиця Пророків[19], де вони живуть ті, чиє світло згасло. Але ти не пророк, ти хтось інший. Тому мусиш бути особливо обережний.

І скидалось на те, що останні три роки свого не надто довгого життя Зульфія міркувала над тим, ким він є і для чого призначений. А коли вона померла, то він над цим замислився і собі. І домислився до того, що прийде до Єрусалиму, аби станцювати там свій останній танець для Господа. І висхлі скалічені ноги не завадять йому станцювати на Наріжному камені, що волею Аллаха висить у порожнечі і не падає.

І віднедавна з’явився знак. Джаміла, яка торгувала травами, почала повертатись не пополудні, а вже надвечір. Готувала вечерю, годувала доньку і старого. Юсуф сидів коло вогню, вбираючи його тепло, а коли той згасав, виходив надвір, щоб дивитись тепер на зорі, а не на людей, і пізно вночі повертався у свій закуток коло дверей, завішаний латаною веретою, котра відгороджувала його сни від снів жінки й дитини. Але не від плачу самотньої Джаміли, що переживала за долю своєї донечки, яку однаково колись від неї заберуть добрі чи лихі люди. Вона зарані оплакувала розлуку з нею. Тому й не брала її з собою до міста, ніколи не розповідала при ній такого, щоб заохотило дитя його побачити. Зрештою, для неї Єрусалим був тим, чим був для тисяч бідняків — він давав можливість заробити гріш, і в ньому можна було згубити все. Місто вже забрало в неї чоловіка, а в дитини — батька. Вона була занадто молодою, щоб відчувати присутність божественного, і вже досить старою, щоб вірити в дива. Та й часто трапляється, що диво спалює людей і, якщо вдасться втекти від нього, то решту віку вони живуть у холоді й темряві.

Якось, через тиждень чи, може, більше, Джаміла вернулась змучена, постаріла, і, вклавши доньку спати, приєдналась до старого, що сидів на порозі, ще не встигнувши нагріти його своїм тілом. Жінка сказала:

— Приснилось мені, що я оце сиджу на базарі, а повз мене йде мій чоловік і веде за руку хлопчика, а з ним жінка, тримає меншого на руках. Вони гарно вбрані і веселі.

«Життя — це сон», — хотів сказати Юсуф, але промовчав.

— Ти правду казав, — мовила Джаміла. — От тільки не знаю, що мені з цією правдою робити.

— Тобі треба піти до мулли, доню, хай твій чоловік або забере тебе до себе, або розлучиться з тобою. Я сам піду з тобою, куди треба.

— А може, все лишити так, як є? — спитала жінка. — Люди з мене сміятися будуть. Так чи інак я в селі не лишуся. Ану ж він відбере дочку, а мене викине як непотріб?

Старий уявив собі, як Джаміла, закутавшись у благеньке покривало, йде назирці за щасливим своїм чоловіком та його новою дружиною. Він бачив навіть дім, не багатий, але й не бідний, з помаранчевим деревом на одному куті і ґранатовим на другому, чув дзвінкий сміх опецькуватих малюків.

— Ти вільна зробити і так, доню. І посилати щодня прокляття в бік Єрусалиму, де живе розлучниця. А можеш вдягти свою найкращу одіж і прикраси і прийти до нього, привітати з синами і розповісти, яка у вас з ним гарна дочка, і що тебе тривожить її майбутнє.

— Мені треба подумати.

Джамілу наче паралізувало перед цим старим волоцюгою, бо вона була не така, як її матір, не така побожна. Смирення приходить із сивиною в косах. Слова ненависті, болю, розпачу впали каменем на дно, туди, де їх ніхто не почує.

— Ти сильна, Джаміло, — мовив старий. — А сильні знаходять вихід.

Втішили її ці слова чи ні, але зранку жінка почала поратись у своїй невеликій оселі, потім пішла разом донькою до сільської криниці з клунком одежі, бо там була водойма для прання. В це місце сходились жінки прати, і поки білизна сохла, пліткували, балакали про своє, жартували. Цього ранку Джаміла не пішла до міста, як зазвичай. Нехай, думав старий, відігріє собі серце. Він уже п’ять років жив серед цих людей, задовго, як для нього. І не стареча неміч була тому причиною. Так було записано в книзі його життя, щоб він затримався у цьому селі і в цій родині.

А трапилось це так. Якось, йдучи через висхлі землі краєм Мертвого моря, що навіть повітря наповнювало своїм соляним віддихом, він надибав тіло старого чоловіка, таке сухе й мізерне, що навіть крукам не було що дзьобнути. Мрець лежав між двома смугами солі й не мав на собі нічого, крім ганчірки на стегнах, а при собі — навіть посудини з висушеного гарбуза на воду. Юсуф ледве шкандибав, але мав воду, бо хоч і був дуже старий та ще й кульгавий, не збирався вмирати. Він зупинився, і раптом Всевишній почав з ним розмовляти через невідомого мерця:

— Дивись, що чекає тебе, чоловіче, і це ще не найгірше. Смерть — велична і спокійна. Побудь зі мною, помолись за мене, захисти від злих духів, щоб не вкрали вони мою душу цієї ночі.

І Юсуф виклав коло з каміння довкола мертвого тіла і вирив поруч яму, загорнув померлого в свою накидку, наче у саван, і тут таки поховав до заходу сонця. І став читати молитви, які лиш пам’ятав, доки мрець знову не заговорив до нього:

— Йди, брате, в село, що коло битого шляху на Єрусалим, там побачиш мою дружину Зульфію, яку я покинув багато років тому не з власної волі, і всі ці роки був рабом. А коли став негодящим до роботи, мене привезли в цю пустелю, аби я помер. Ти її впізнаєш, бо вона винесе тобі напитись води. Ти залишишся в неї і будеш сторожем при ній і моїй дочці, бо їм грозить велике лихо. Скільки треба, стільки й будеш. Ти зробиш це для мене?

— Так, зроблю, брате мій.

— Тільки не кажи їй про те, що я вмер рабом.

— Я твій Володар, — увірвався інший голос, солодкий, як мед, і гострий, як серп молодого місяця. — Я обрав тебе захищати й оберігати цю родину, моє місто і всіляке моє творіння. Ти не вбив жодної живої істоти, ти не володів ніколи землею і водою, ти не народив ні сина, ні доньки, ти останній, хто залишився живий з роду. Ти слухав чужі пророцтва, але ніколи не пророкував сам. Ти обраний, бо смиренний. Ти уважний до живих і до мертвих. Ти не шукав знань, а шукав істину. Твій танець зупинить велике зло і подарує надію розчарованим і розгубленим, зодягне в чисту одежу світ, а порожні соти, які ти вибудуєш, наповнить медом. Не бійся нічого. Я з тобою!

Старий волоцюга схлипнув і прокинувся чи радше отямився. Ніч була холодна. Білі смуги солі нагадували паморозь на його далекій Батьківщині. Зорі тремтіли у чорному небі. Він захлинувся від болісного відчуття глибини цього неба. Так людина на кораблі раптом відчуває глибину моря і свою беззахисність та мізерність перед тим, що без дна. Коли Юсуф жив у текії, йому найбільше подобались години мовчання, існування світу без людського голосу. Повітря наче хололо, ставало чистішим, птахи співали дзвінкіше, і вітерець шелестів якось по-іншому. Але для дервішів та їх вихованців час линув повільно. Вони ковтали слова, зціплювали зуби, їх розпирало від фраз, які треба було вимовити негайно. Тому вони опанували примітивну мову жестів, бо не могли обійтися без спілкування. І це лише кілька годин. А якби довелось мовчати від сходу до заходу сонця, тиждень, місяць?

Мовчання — найважчий послух. Все живе прагне розмовляти. Відлюдник, що оселився в пустелі, теж не мовчить. Він розмовляє з Господом, з самим собою чи з лисицями, ящірками, зміями. Страшна кара — втяти комусь язик, брехливий чи правдивий. Людина прагне протягнути нитки спілкування усюди, бо від цього може залежати її життя. Юсуф був тоді дуже молодим і не розумів, що стоїть за цим послухом: кілька годин помовчати, доки не озветься муедзин з мінарету. Він не міг думати із закритим ротом. Тільки коли покинув текію, то зрозумів: мовчання прикрашає навіть немудрого чоловіка і на цей гачок спіймалося чимало людей. Про таких кажуть: мовчання — золото. Хто ж тоді пророки? Самозвані і визнані? Ті, хто отримав благословення Всевишнього говорити від Його імені. А мовчати може і мудрий, і дурень.

Цієї ночі старий подумав сто разів, чи голос не від лукавого. Він шкодував, що не може викресати вогонь для свічки на гробі померлого, а зорі давали мало світла. А на 101 раз подумав, що спокушають достойних і праведних, а за своє довге життя він розгубив духовні цноти, вкрився струпами від укусів та колючок. І якщо вдова цього нещасного, з яким він зустрівся вже тоді, коли душа його розгублено кружляла над тілом, прожене його, то він піде просто в Єрусалим, тричі святе місто, якщо на це буде воля Аллаха. Тепер відповідь на його питання залежала від незнайомої жінки.

Він ніколи не опікувався ніким, що не означає відсутності милосердя. Він просто ніколи не опікувався ТАК. Це вперше через Всевишнього заговорила до нього неприкаяна людська душа, вчепилася у нього, благаючи порятунку, і куди він міг подітися? Нагорода за це більша, ніж він міг уявити, бо не був пророком і не надавався до цього. Тому говорив, коли дозволяли, а коли ні — мовчав. Не шукав ніколи нагороди і звертав убік кожного разу, коли міг її отримати. Йому здавалось, що коли ти береш, то забираєш. І коли тобі щось дають, ти маєш право не взяти. Тобі належить лише тіло, яке позичив тобі Аллах на час твого земного існування, як і розум, ти не смієш їх осквернити дарами від інших. Найвища мудрість — навчитися розпізнавати, що від Господа, а що від шайтана. Щедрі дари, що їх приносили нечисті духи, ти врешті вибльовував, вихаркував кров’ю. Хоч тебе й прогнали, але ти сам збирався, побачивши, як у колі людей у білій одежі танцюють зажерливість, заздрість, розніженість, підступ, байдужість. Ти покинув дім батька свого і батьківщину з тієї самої причини. Загострене сумління — то був ґандж, який не міг пробачити тобі рід твій і твій народ.

І ось тепер, коли Джаміла оповіла йому про свою кривду, він зрозумів, як важливо цій жінці повернути справедливість, знайшовши для неї Суд, а не судилище. І що безвідносно до того, як усе складеться, вони обоє звільняться. Кривда така велика, що Джаміла не зможе її замовчати чи сховатись від неї. Коли чоловік бере жінку, то обіцяє її захищати. А якщо розлучиться, то повертає її з повагою у дім її батьків.

Жінка з дівчинкою повернулись додому з чистою одежею, свіжі, з вимитими косами. Повечеряли і лягли спати. Ні старий, ні Джаміла не спали до ранку, думаючи про одне і те ж — як гідно вийти з ситуації, уникнувши помсти, розголосу та інших мерзот. У старого від хвилювання щеміло серце, він думав, як йому вберегти жінку від неправильних кроків. Бо вона була даром Божим, який осквернив незнайомий йому чоловік. Вона ж не мала батька і братів, які могли б захистити її честь. І її заміжжя тривало всього два роки.

На ранок Юсуф вирішив розповісти їй про те, як стрів її батька в пустелі. Чому він не зробив цього раніше? Бо мав запечатані уста. Та її мати вже померла, не знаючи нічого про заповіт свого чоловіка, то навіщо було знати про це дочці? Що труп її батька зарито на березі моря, яке згортається, залишаючи після себе білі смуги солі? Але тепер турбота мусила переважити присягу, яку він прийняв свого часу з великим сумнівом, над ним повисло, погрожуючи обвалитись, небесне склепіння. Він не мав вибору, а з іншого боку не встояв перед спокусою — увійти в Єрусалим, тричі святе місто, кимось іншим, оновленим, омитим цілющою водою добрих справ. Що могло бути і від шайтана. Воля Аллаха — прекрасна, жахлива і мудра. Як хмари у сезон дощів відмежовують сонце від землі, так важко пробитися волі Господа до свідомості людей. Мудреці, що жили дуже давно, попереджали про це: послання богів можуть спотворитись, змінитись, поки перевтіляться у людську мову.

Юсуф хотів увійти в одну з брам тихо, як входить дитина до парадного покою. Нехай трисвяте місто омиє його і вдягне його тіло в білу тканину, щоб він нарешті спочив. Бо нема кому виткати для нього останню одежу, немає дужих чоловіків його роду, щоб омили його тіло, немає голосільниць, які б оплакали розлуку з ним і укріпили його дух перед Судом, що чекає на нього в Єрусалимі. Судом? Звідки він знає про суд і про тих, хто буде супроводити його до Святого Міста? У якому з забутих снів він бачив мапу свого життя, на якій позначені останні кроки його життя? Чому так для світу важливо, аби він прийняв вірне рішення сьогодні чи завтра? Час очікування збігає. Весь досвід, мудрість, знання вмить стали прахом, у якому кублилися ненаситні кури господині, з якими він часто ділився крихтами зі свого прісного коржа, а вони тулились до його ніг, знеможені від спеки, коли він сидів під ґранатовим деревом. Воно було тонке і високе, і якесь неправильне. Гілля було лиш угорі, і плоди, що висіли угорі, не тішили, бо хто б міг їх зірвати. Вони так і висіли перестиглі, вищирившись, а коли врешті падали, то розбивались на дрібні шматочки і кури накидалися на них. Дерево у дворі Джаміли було наче пророк, чию смерть ніхто не помітив: жилаве, тонке, втомлене і недосяжне.

— Чи щось зміниться, — спитав Юсуф у ґранатового дерева, — коли я розповім Джамілі про її батька? Чи не підштовхне це її ще більше до прірви, до якої вона вже й так наблизилася майже впритул?

— Їй байдуже до того. Єдиною опорою для неї була мати, а потім чоловік.

— А хіба я бодай трохи не був її опорою? — здивувався Юсуф, що прожив тут кілька років, і на його очах зростала дитина, яка плакала ночами, а потім перестала, бо навчилась розмовляти так, щоб її всяк зрозумів.

— Охо-хо! — заскрипіло дерево. — Ти з чужого ґрунту, чужої крові. З країни зимних дощів і снігу. Ти лишень сторож честі жінок цього дому, захист від розбишак.

— Але й це вже непогано.

Старий хотів сказати щось прикре й глузливе дереву, яке підгнилими плодами годує курей, пнеться, як дурне, до неба, але тут йому стало соромно за свою немудрість. Найбільше нас дратують ті, хто схожий на нас. Тому він висловився спокійно й розважливо:

— Той, хто нас створив, і тебе, й мене, хоче, щоб ми довірились Йому. Він дасть знак — і ти всохнеш, чи я заплющу навіки очі. А потім ти станеш верблюдом чи людиною, а я деревом чи хробаком. Тому ніхто нікому не чужий, доки не завдасть кривди ближньому. Я не гніваюся, що ти виросло таким високим і плоди твої недосяжні: ти тримаєш небо над цим домом, щоб воно не впало і не зруйнувало його. А я захищаю тих, хто мешкає в цій оселі. Навіть не захищаю, а приставлений наглядати за тими, хто не має батьківської опори. Це не мусить нас влаштовувати чи подобатись, це той відтинок шляху, який ми повинні пройти.

Дерево нічого на це не встигло відповісти, бо прибігла маленька Амал. Її чорне вологе волосся було гарно заплетене й виблискувало. Вона була вбрана в чисту сукеночку синього кольору, вишиту на грудях білим, й такі ж сині шаровари. Тільки босі ніжки її були сірі від куряви пустелі. Старого охопило тривожне відчуття: очі дитини стали для нього вікнами у моторошне провалля незворотних перемін. Дівчинка, яка часто тулилася до нього і щебетала, як пташка, раптом різко зупинилася посеред подвір’я, оточеного кам’яною непотинькованою огорожею, під якою у скринях з родючою масною землею росли трави на продаж і для власного вжитку. Кожного разу, коли Джаміла несла до міста свій кошик із зіллям, десятком яєць, грудкою сиру, він боявся, що вона не повернеться, ставав наче маленьким хлопчиком. Боявся, що її поглине невідома чорна діра, що виникне зненацька в неї на шляху. Ця жінка була одночасно беззахисна і готова прийняти будь-який розвиток подій. Зрештою, йому також було знайоме це відчуття, притаманне чоловікові, який вирушає у подорож, і ця подорож для нього — сенс життя. Але як поєднується це з глибочезним материнським інстинктом — навіть уявити не міг. Не кожна жінка ходитиме до міста сама, щоб виторгувати якусь драхму, тому таких назбирувалося кілька, навіть з інших сіл, і вони вторували собі окрему безпечну стежку, яка вела паралельно до великого торгового і прочанського шляху, а перед самим містом вливалася в нього. В натовпі, що сунув до Єрусалиму, вони почували себе не такими вразливими. Переставали голосно розмовляти, насували на чоло покривала, і їхній дзвінкий сміх згасав. Більшість з них ніколи не бувала далі Дамаських воріт і не наближалась до мечеті під золотим куполом. Окрім Джаміли, яка сходила місто вздовж і впоперек, розпитуючи про свого чоловіка. Та й та вдивлялась не у храми, а в обличчя людей, поки не стріла його там, де торгувала тричі на тиждень: на сходах, що вели від брами до святинь. Про її пошуки знали всі, про віднайдення втраченого — ніхто. Та й було це чотири роки тому, коли вона вдягнула за порадою родичів чоловіка вдовину одежу. Люди на цьому шляху зникали часто і без сліду.

Тепер лише Юсуф знав її таємницю. І його не треба було просити мовчати: той, хто вміє зберігати власні таємниці, збереже і чужі. Старий, що з дитинства не жив у родині, а віднедавна знав лише Джамілу та її матір, вважав, що інші жінки також схожі на них. Але він помилявся. Інші жінки наробили б галасу, не стримуючи почуттів, привели б купу родичів у дім, де ховався зрадник. Вони не сумнівались би у своїй правоті. Світ би потемнів від їхнього гніву.

Але не Джаміла. Родичі чоловіка, які мешкали за горою, в тихому селі, не надто горнули її до себе, бо вона не покинула матір. Батько її був погоничем мулів, йому потрібно було жити поблизу великого шляху. Коли він зник, дружина й дочка стали заручниками чекання, бранками терпіння. Вони напували подорожніх водою, й іноді хтось давав їм монету, жменьку фініків чи мисочку борошна. Але мати вперто відмовлялася брати:

— Не треба, може, зараз хтось напуває мого чоловіка, а він не має чим віддячити!

— Але ж ви такі бідні, вам згодиться! — і залишали на ґанку дарунок.

Іноді чувся гул, і дорогою, здіймаючи страшенну куряву, пробігав залізний кінь, залишаючи по собі неприємний запах. А одного разу над селом пролетів залізний птах. Дивно, але старий не відчув побожного страху перед новими часами. Він відчув себе частиною казки, в якій все можливе. Ні Аллах, ні мертвий раб, що розмовляв з ним колись в пустелі, нічого не казали про це, отже, воно було не таке важливе.

Марія з Йоною повільно спускалися вниз, так само повільно зникав запах зотлілого листя і глини. Люди не відчувають запаху каменю, запаху темряви, запаху світла, але тим двом здавалось, що трохи відчувають, тільки не можуть описати. Так низько вони ще не спускались під землю. Очевидно, що чуття на такій глибині прокидаються. Правда, Марія сходила до Гробу Господнього, до яскині, де народився Ісус, у Вифлеємі, та і могила Матері Божої була глибоко під землею, навпроти Гетсиманського саду. Спогади про це наповнили її якимось священним трепетом, і вона дуже хотіла, щоб цей шлях привів їх до Єрусалиму. Віра Йони не була така сильна, бо найглибше він занурювався в окопи, і йому здавалось, що бомба з аероплана може вцілити прямо у вершечок гори, і тоді склепіння печери обвалиться. Тому важливо сховатись якомога глибше, туди, де вже немає глини, гидкий шурхіт якої відчувався, коли летів снаряд. Війна відсунулася кудись назад, як тільки він помітив, що кам’яні брили скріплює пил, а не карпатська глина. Десь нагорі, неподалік Вчитель копав глину, яку його жінка возила і продавала гончарам. З того вони й жили цілих сім літ. Згадка про це наповнила його серце дитячою радістю, він згадав оповідки батька. Може, пророк Йона, перебуваючи у череві Левіафана, теж розважав себе, пригадуючи оповіді свого отця. І так само чув шум у вухах і биття свого серця. Але на тому схожість закінчувалась. Пророк, окрім биття свого серця, відчував ще й биття могутнього серця Левіафана за слизькою гарячою перегородкою.

Та ні Марія, ні він вже не були дітьми, щоб повірити в те, що ця вузька й тісна дорога приведе їх до Святого Міста. Вони сподівались, що недаремно опинилися в такому місці, а чи то воля Господа, чи спокуса Диявола, не могли знати. І, певно, Бешт, коли йшов цією самою дорогою, не знав цього теж. Вів його опришок-ґой, який вирішив таким чином віддячити за своє зцілення від ран. Нехай, думав він, святий чоловік вкоротить собі шлях до Єрусалиму, а заодно виявить не лише силу своїх чарів, а й людську відвагу. Та й життя в цих диких краях закінчується рано, колись кожен потрапить у пастку для людей чи звірів. А може, все було не так. Опришок просто хотів похвалитись, що знає найкоротший шлях до Єрусалиму, але сам не має наміру туди йти, бо не відчуває такої потреби. Ні духовної, ні моральної.

Але Вчитель Бешт, хоч і не сягнув тоді ще великої мудрості і вважався серед свого племені просто вправним знахарем, за що його й цінували, йдучи за опришком, вивчив для себе один урок. І повернувшись з-під землі на землю, відтоді прокладав сам дороги, щоб кудись піти, і сам копав криниці, щоб вгамувати спрагу. І вони не зникали, цими дорогами і цими криницями користувались інші, хоча слід визнати, вони були не зовсім ті самі. Доказом цього є те, що Вчитель потрапив у Ерец Ізраель не тоді, а згодом. Хоча ніхто не бачив його там, бо слава його розлилася по Святій Землі, як море по суші.

Скільки тривали розважання Йони і Марії цим доволі нудним шляхом поміж каміння, у темряві, яка їм чомусь не заважала і не лякала, невідомо. Час під землею не відповідав тому часові, до якого вони звикли, і був неважливий. Але розважання вичерпалися врешті, й щось у них перемінилось. Першими це відчули діти-діббуки.

— Тату, тату, — заскиглили вони. — Нам холодно, твоє серце холодне, і тут так порожньо.

— Чи я тому винен? — пробурчав Йона. — Доля стиснула моє серце в залізній жмені, мусите потерпіти, поки їй не наскучить мучити вашого бідного тата. Якби ж то доля була золота, то й пальці мала би золоті. Залізо студить, а золото гріє. Залізо катує, а золото пестить. Сидіть тихенько, діти, так все не буде. Та й хіба ви не знаєте, що мертвим завжди зимно? Мертвих більше ніж живих, всіх не зігрієш.

— Тату, тату! Чому ти йдеш від мами? — вередували далі діти.

— Не кажіть так, дітоньки! Я маю патичок з тієї груші, в якій живе тепер ваша мама Дебора. Зараз пошукаю…

Йона засунув руку в кишеню шинелі, в дірку збоку, і сягнув звідти до поли, де мав лежати майже струхлявілий патичок. Взагалі він спершу зробив там дірку, потім зашив, а коли бої стали надто гарячими, а загроза смерті очевидною, розпоров, щоб міг час від часу діткнутись грушевої гілочки, бо не мав, як інші солдати, картонки когось милого чи дітей, чи нареченої, чи жінки. Не було грошей на фотографа, який приїздив часом до Острополя заробити, а самі вони не бували в Старокостянтинові, а тим паче в Проскурові. Біднота не має грошей на таке. А якби знаття, що таке станеться з дітьми і з нею… Певно, віддав би останню копійку, аби мати при собі картонку, гладити, цілувати в окопі, коли стає так страшно й одиноко, що хочеться вискочити — і просто під кулі. Ну, та що з того, і Пилип вже ліг в сиру землю з картонкою своїх трьох діток, і Йван, замість оженитися зі своєю гімназисткою, оженився на паняночці-земляночці коло міста Стрий. Часом хлопці співали, а в Йони сльози капали, і ніхто не сміявся з того, тільки опускали голови й дивилися кудись вниз, собі під ноги, випльовуючи махорку.

Є гілочка, є! Трохи розкришилася. А в ній дрібка душі Дебори. Крові в ній нема, тільки на ній Йонина кров, в якій змішалася кров усіх його предків. І того, чи тієї, що слухали десь у таємному сховку молитву ребе Соломона, сина Песаха, якою він врятував остропільських євреїв від заглади в темні часи Хмельниччини. Тато казав, що вони споріднені з самим Гершеле Острополером, а може, жартував, коли мати дорікала, що вештається бозна-де, і виглядає як волоцюга. Ну, мати не знала нічого про того Гершеле, хіба що той був жартуном. А Йона трохи знав і міг би сказати батькові: Гершеле був сміливий і не боявся казати правду в очі. Не схожий ти на нього, тату. І я також.

Та хіба би він посмів таке сказати! Те, що батько приносив зі святої ґміни Меджибожа, не можна було з’їсти чи одягти, нехай так. Але й з тим, що він приносив, ділився дуже скупо. Наче боявся, щоб Йона не набрався від нього тієї зарази, що через неї чоловік стає неприкаяним, непостійним. Наче боявся, що потягне Йону за собою у вир, і той не зможе вибратись. Батько не хотів, аби син був на нього схожий. І Йона сповнив його бажання, доки в ньому не пробудилось нове життя, коли старе покинуло його. Йона чекав свого Левіафана — і ось він у нього в череві. І не сам. З ним діти-діббуки, грушева гілочка і Марія. А тато, коли вертався, аби провести з родиною шабат, і ставав на порозі хатини, то на обличчі у нього був такий вираз, ніби його не тиждень не було, а років десять. Що аж рідну жінку й сина не пізнає. Очі його скліли, застигали, а потім дуже поволі починали відтавати, і на кінець шабату його погляд ставав уже цілком теплим. А потім він знову йшов з дому. Можна сказати, що отець був для Йони з матір’ю суботньою свічкою, а поза шабатом вони обходилися світлом місяця, відсвітом полум’я від грубки, яке годували хмизом та плавником з берега Случі. Йона від малого приносив до хати все, що могло горіти, бо не любив мерзнути. Як його діти-діббуки зараз. І перші його прикрощі в житті були пов’язані саме з добуванням палива для грубки, бо комусь не подобалось, що він збирає хмиз там, де не дозволено. Такому, як він, всюди не положено. Батько не заступиться, а мати радше його вилає, ніж чужого дядька чи тітку. Бо свій то є свій, не буде мститися, все пробачить. Чи майже все.

Але й був і перший досвід, справді корисний, бо Йона навчився розпізнавати, котре дерево краще горить, а котре дає більше жару. Це залежить від того, чи то яблуня, чи дуб, чи липа. Чи далеко від води росло. Гілочки були тоненькі, часом трухляві, і згоряли дуже швидко. Ота гілочка, що вже кришиться в полі його шинелі, згорить, як сірник. Як було що рубати, то батько рубав. Не раз, щоб його втримати вдома, мати з Йоною притягували викорчувані пеньки, чи мати навіть купувала якусь зрізану деревину. То батько тоді лишався і цюкав сокирою, чи вони удвох з Йоною пиляли тупою пилою стовбур. Часом брав з собою Йону до мокви, і поки вони милися, хлопець рахував синці та садна, свої та батькові, в кого більше. Обидва вони вічно то падали, то вдарялися об щось, тільки рани і синці на тілі Йони були дитячі, а батькові — дорослі.

— Ходімо, Йоно, як вже відпочив, — каже Марія, — так і зігрієшся, та й кудись прийдемо. Не вікувати ж нам під землею.

Вона тугіше зав’язує хустку під підборіддям, насуває на чоло, наче сама змерзла, хоч насправді Марія не змерзла, вона ж побувала у вогні, їй пече відчуття драматизму того, що вона залишила за собою. Якби Марія зараз взяла в жменю грудку снігу, то він би одразу стік водою.

Йона тим часом думав: їй легше. Вона не встигла забрати з собою нікого й нічого, не вихопила із вогню, але розум їй помутнів від диму. Ще по весні вона втішалась благодаттю Святої Землі, а пізно восени втратила і родину, і дім, і благодать. А він, навіть не пізнавши благодаті, втратив усе, й поплив, як тріска по воді. Але зате… Зате його падіння не було таким стрімким, а розчарування таким глибоким. І то була плата, яку з нього взяли за Єршалаїм. Але хто — Б-г чи Диявол — поклав собі ту плату до кишені, тріска не може знати. Знає дерево, яке глибоко корінням сягає в землю, а кроною високо у небо.

А Марія думала: як давно вона не відчувала підтримки від нікого. Хоч то вона допомагала Йоні йти, бо він не ступав однією ногою, а тягнув її, рукою тримаючись за стіну. Марія чомусь боялась торкатися каменю, їй було бридко, бо той камінь ніколи не купався у сонячному світлі, не бачив світу Божого. Не такий, як у них на Случі: гладенький, що на ньому можна було посидіти, поки мокнуть сорочки, подумати трохи про себе, своє місце в цьому світі. На неї часом напливало усвідомлення того, що вона є. В цьому часі і просторі, прикріпленому тоненькою ниточкою до неба і землі, щоб її втримати, бо вона для чогось потрібна. Вона ніколи про це не казала Йоні, певно, і з ним таке траплялось, може, навіть інші відчувають, що вони прив’язані, з’єднані, що вони є. Але спитати про це так само незручно, як «для чого ти живеш, людино», хоч на це питання кожен знайде, що відповісти. Для дітей, для себе, щоб працювати в поті чола, бо так велів Господь… І Марія відповіла б так само. Але насправді її обрії вже давно розсунулися, завіса роздерлася, і зараз Марія не знала, чи варто було родити дітей, садити городи, плекати бджіл. Адже вона опинилась там, де всього того нема. Вона не хоче ні їсти, ні пити, ні повертатись в Калинівку, а досі жива, бо відчуває тепло і холод, чує, як тяжко дихає Йона, як стугонить у неї в скронях.

Там, у Святій Землі, теж було каміння, дуже багато каміння, а на кожній латці землі хотілося щось посадити, щоб коріння рослинки скріпило те каміння, аби воно не розбіглося, не закотилося кудись. Коріння обвило б, обняло його і тримало, як м’ясо тримає кості. Життя потребує сонця й води. Але, виходить, є таке місце, де нема ні сонця, ні води, і зараз вони в такому місці. Каміння, не скріплене корінням, може розійтися, впасти, перепинити їм дорогу. Коріння залишилося там, угорі, а Марія з Йоною спустилися у край вічної темряви і тиші, де ніхто їх не бачить, ніхто не спостерігає за ними, немає Бога, крім того, що присутній у них. Бо то Він освітлює їм дорогу.

І як тільки Марія зрозуміла це, прохід розширився, каміння розступилося, і їй довелося взяти Йону під руку, бо той не міг уже триматися за стіну. Перед ними постало озеро, на дні якого відсвічували синюваті вогники.

«Душі тих, хто не зміг перепливти озеро», — здогадалась Марія, а Йона відчув великий страх перед гладкою незворушною поверхнею.

«Де ж міст? — подумав він. — Де той міст, через який Учитель Бешт міг перейти, але не перейшов? Може, він зруйнував його, аби всілякі дурноверхі не шукали легкого шляху до Святого Міста? Бо якщо йому вдавалося зблизити два краї прірви, то спопелити поглядом благеньку кладку, таку, як через Черемош, залюбки!»

Батько Марії і батько Йони

Розгублені стояли Йона та Марія на березі озера, яке простягалося у чорноту. Тільки тепер Йона зрозумів, як це неправильно — міст через озеро. Мости бувають через річку, як у них в Острополі — з аркадами, викладені з каменю, скріпленого мальтою, куди додавались яйця, або дерев’яні, на стовпах, занурених у воду, чи підвішені над гірськими ріками. Власне, він і не бачив ніколи озер, і моря також, в якому живе Левіафан, що випльовує пророків у те місце, на яке вкаже Г-дь. Правда, Йона бачив ставки, а на ставках греблі, мостів не було. Може, переповідаючи історію про міст через підземне озеро, люди спотворили смисл, як це часто трапляється? Опускаючись з небес на землю, святі послання замерзали, відтавали, мокли, проходили через брудні чи глухі вуха, а ціле військо писарів і вчених мужів потім порпається у тому збіжжі, намагаючись відділити зерно правди від полови брехні, потрапляючи у тенета чужих думок. Мабуть, дух Герша Острополера, який ловив, наче краплини дощу, небесні послання, був присутній і в його батькові, хоч не мав він гострого, як бритва, язика, що правда, то правда, їхня схожість була в трибі життя, хоч батько більше слухав і мовчав, і не відразу міг спізнати жінку і сина, коли повертався додому. Ноги і серце, а не голова вели його до хатини в Острополі. Він був наче кінь, що, згубивши в дорозі господаря, привозить у двір порожній візок.

Такі думки свідчили про те, що Йона не отримав батьківської ласки стільки, скільки потребував. А потребував її багато, бо в погляді матері часто відчував зачаєну ненависть. Йона не міг їй вгодити, бо батько не вгодив. Звісно, Йона боявся навіть думати про це, відганяв від себе здогади, вони ховалися десь поблизу, щоб вигулькнути колись у той момент, який філософи називають моментом істини.

Марія відчула, що на неї вже не тисне низька стеля, але це не принесло їй полегкості. Склепіння печери тонуло в темряві, а перед нею мерехтіло провалля. І для неї настав момент істини: світ перевернувся, і тепер небо було внизу, а земля вгорі, і їй нема на що опертися. Йона стрімко почав віддалятися від неї, чи вона від нього. Досі вони йшли поряд, об’єднані спільною долею-недолею, а зараз постать Йони розпливається-розчиняється у мороці на краю озера. Якби він сказав:

— Ось те озеро, яке ми маємо переплисти.

Тоді не був би тінню.

Якби Марія сказала:

— Йоно, може, перебредемо озеро, воно начебто неглибоке.

Але що хотіти від Марії, чиє життя контролювали чоловіки, і вона мусила йти, як інші жінки, вузькою стежкою, з якої не сміла зійти. Їй призначено було слухатися батька, служити чоловіку і родити синів. І працювати до скону. Якщо вона не робила цього досі — вона не жінка. Якщо перестала — відступниця. І ким вона є тепер, га? Ні батька, ні чоловіка, ні синів, ні дому — нічого. Ні пекла, ні раю, ні домовини. Тільки камінь і вода. Бо навіть найглибша криниця має над собою клаптик неба і бодай раз на день над нею зупиняється сонце.

Марія відсахнулась сама від себе, як від невідомої істоти, нога ковзнула, і гострий камінь розпанахав литку так, що потекла кров. Вона навіть зраділа болю — отже, жива. І радше відчула, ніж побачила, як хтось виходить до неї з туману невідомості. Вона сподівалася, що це Йона, з яким її на березі знову розлучила доля. Але то був не він.

Й Дочко, як ти змізерніла, і чого це на тобі одежа порвана і брудна?

Тато давно були мертві, вже років сім буде, але не постаріли зовсім. Були в тій самій празниковій одежі, в якій їх положили в труну.

— Певно, ви не знаєте, тату, що сталося! Мусите знати, бо вже мали стрітись із зятем і молодшим онуком, — незвично сміло відказала Марія.

— Ні, не стрівся. І матері твоєї не бачив. А де твої сестри?

— Там, — показала Марія на склепіння. — Я жива, тату, і йду до Єрусалиму.

— А хто за пасікою дивиться?

Марія здивувалась, бо думала, що мерці все знають і ліпше бачать живих, ніж бачили при житті.

— Нема пасіки. Як я перший раз вернулася зі Святої Землі, перед самим Спаса, то всі бджоли повмирали. Хтось позатикав льотки у вуликах, аби не могли вилетіти, і трутки насипав досередини.

І Марія тепер зрозуміла, що сталося з бджолами. Як вона раніше не здогадалася. Старша сестра. Зависна й підла те зробила.

— Хто?

— Твоя старша дочка, а моя сестра.

Батько кивнув, але якось байдуже кивнув. На лиці його не було смутку.

— Чекай, а чого ти знов до Єрусалиму йдеш, як ти вже там була?

— А що, не можна? Я тепер сама собі пані. Чоловіка вбили, сина вбили, а мене Йона врятував — витяг з вогню та диму.

— Що за Йона? Той жидок, що до тебе бігав, як ти була малою?

— Він, тату.

— Не розумію, що ти у нім найшла. Ми з твоєю матір’ю боялися, аби ви чогось не наробили…

— Тому й оддали мене за Петра, старого й нелюбого. Він мене бив, а вам з матір’ю було байдуже.

— Але потім перестав.

— Перестав, якраз перед вашою смертю.

— Бо я йому сказав, що проклену, як тебе ще раз рушить.

— А раніше не можна було сказати?

— Жінку треба бити, аби берега не пустилася і добра від добра не шукала.

— Дурне кажете, тату! Мій старший жінку не б’є, бо любить. Та й тесть би не дозволив. І Йона свою жінку пальцем не зачепив ніколи…

— То вони, а то ти.

— А що я? Слухала, робила все, пильнувала хазяйства, язиком не плескала, свекруху-гадину терпіла…

— Не шанувала мужа, і те його злило. А мені ганьба, і моєму роду образа.

— То ви тепер мені це кажете? Як я стара стала і повдовіла? Чом раніше не казали? І що ви тут робите, тату? Ваше місце на тому світі!

— Та… ось почув рідну кров, — батько показав на її закривавлену ногу, очі в нього загорілись, і він присунувся ближче.

— Господи! — скрикнула Марія і кинулась до води, встромила туди ногу, як у ополонку, аж іскри з очей посипались.

— Ти… ти… — забурмотів батько і щез.

— Господи, помилуй! — перехрестилася Марія. — Цур тобі і пек!..

Вона встромила у воду другу ногу й мовила твердо:

— То не мій тато. То злий дух.

Марія нахилилась і вмила лице. Тепер вода не здавалась їй такою холодною.

— Я піду в Єрусалим, хоч би що там було. Нехай все зло, що мені вчинили, і що я заподіяла комусь, лишиться в цій печері, їй це не зашкодить. Вона перетре його, як жорна. А я теж добра, язик розпустила. Могла би й здогадатися, що на тому світі мертві стрічаються і пізнають одне одного. І коли я помру, то мене стрінуть мама, тато, і моя донечка, і синок Івась… Може, до того часу Петрові пробачу, бо то не він моїх бджіл убив, як мені здавалось.

Вона зітхнула і додала:

— І бджілоньки мої будуть там літати, на квітки сідати. Вони апостолам посвячені, будуть їм мед носити!

Тепер, коли кров її з’єдналася з водою підземного озера, вони обидві — Марія і вода — наче посестрились, і Марії не було анітрохи зимно. Зрештою, сильний холод пече незгірше, ніж вогонь. І Йонин батько, коли замерзав на дорозі з Меджибожа до Острополя, певно, відчував щось схоже: наче притулився до гарячої печі.

Тепер Марія побачила Йону з його батьком, точніше з духом, бо ж Іцко теж помер, ще як Йона був хлопцем. Сиділи собі любенько на кам’яній долівці й балакали про щось.

— Хоч би хтось з моїх прийшов, — подумала собі Марія. — Рід наш великий. Вже й хрести повалялись на цвинтарі, все барвінком заросло. Не знати, де хто й лежить. Ще діда й баби по батькові хрести стоять, а давніших вже сліду не лишилось. Тато показували горбочки, де всі їхні рядком лежать, найстарші. Без хрестів уже. Нема в них звичаю ставити замість старих хрестів нові. Як зотлів хрест — пора забути, відпустити померлого, бо то знак від них: не ходіть до нас, поминайте раз на рік молитвою, та й вистачить. Нові небіжчики наступають, кажуть посунутися. Як ото зірки в небі: ті, що ближче, світять ясно і великі, а ті, що дальше — вже як мак, майже не видно. Певно, через те люди кажуть, що небо вночі належить душам померлих, і ліпше не вдивлятись у нього довго, бо так можна й з розуму зійти.

— Хай поговорить Йона з батьком, — вирішила Марія. — Давно не бачились.

Аби лиш батько не забрав Йону з собою, не щезли би обидва.

Батько не змінився. Вони тепер з Йоною були одного віку. Не можна сказати, щоб Йона дуже зрадів, коли батько виринув знікуди. Яким би він не був зараз дезорієнтованим, зневіреним, розгубленим, розумів, що мусить знайти вихід сам. Батько міг стати цьому на заваді. Він уже так довго був відсутній в Йониному житті, що не міг нічим допомогти. Не знав нічого про смерть матері, Дебору, онуків, велику війну, і навіть не поцікавився, як Йона жив увесь час. Бо у його світі час протікав дуже повільно.

— Зазвичай ми сидимо під глиняною стіною і чекаємо, поки нас хтось пом’яне. Молитва — то наші хліб і вода. Спершу їх так багато, що вони аж пліснявіють і протухають, з сусідом ділитися не можна. Потім їх стає все менше. Коли настає Йом-Кіпур[20], молитовні дари отримують всі. І кожен на річницю, як є кому пом’янути. Цього року ніхто не молився за мене, то я не на жарт занепокоївся. Певно, сталося щось з моїм Йоною. Та коли я відчув запах рідної крові, мені дозволили повернутися.

— Хто?

— Вчитель наш Бешт. Він знайшов мене і сказав, що настав час тебе провідати.

— Тату, чи ви знаєте, що я втратив усе, що мав, що ви бачили, і не бачили. Тепер я наче Йов.

— Не може бути Йона Йовом, — похитав головою батько. — Тебе буде ковтати Левіафан, а не їстиме проказа, твої руки будуть вологі, а не шорсткі від попелу. Я назвав тебе Йоною, щоб ти увійшов у Ніневію, бо Єршалаїм тепер став схожий на Ніневію, де більше гріхів, ніж благодаті.

Від тих слів Йоні відлягло від серця, але не зовсім. Він боявся, що цими словами батько завершить розмову, бо після них уже й нічого сказати. Вони як коштовний рядок з книг пророків, записаний на крихітному шматочку пергаменту, який можна носити коло серця.

— Наскільки ім’я визначає долю? — спитав Йона.

— Це залежить, скільки важить ім’я для того, хто називає. Як називають на честь померлих чи живих родичів — то бажають зробити їм приємність. Мене назвали на честь діда Іцхаком, а тебе мали назвати Абрамом на честь мого батька. Але я дивився на свою дружину з величезним черевом, у якому ти чекав появи на світ, і подумав: мати — то перший Левіафан, який викидає нас на сушу, і всі ми є Йонами, бо всіх нас породили матері. Але людині може не сподобатися той світ, куди вона потрапляє, де їй боляче, де вона страждає, а тому мусить тікати від того болю, як довелось тікати мені до святої ґміни Меджибожа. І щораз вертався, бо в Острополі на мене чекали дружина і син, і могила того, на честь кого мене назвали. А я хотів, щоб ти не тікав від світу, лише від себе, доки не осягнеш свого призначення — служити Господу.

— Чому ж ви ніколи мені не казали про це? Я й кебети до науки не маю, ніколи би не став вченим рабином. Не раз наш меламед[21] бив мене по руках і голові. А я чекав, коли виросту і піду в Єршалаїм, більше нічого не хотів. І ось нарешті я туди йду з…

Йона затнувся, бо йшов з Марією, що була з ґоїв. І з дітьми-діббуками.

— Йду і сподіваюсь, що ти не станеш відмовляти мене, не станеш казати, що то лихий мене спокушає. Бо то будуть не твої слова, а Бешта. Наш ребе каже, що Єршалаїм всюди, де є наша свята ґміна, але мені важко в це повірити. Я не такий вчений і не такий побожний, як наш ребе. Я розгублений. Скажи мені, батьку, чи є дорога для розгублених? Вона мусить бути одна, щоб не довелося вибирати між вправо і вліво.

Батько почухав потилицю тим звичним жестом, який Йона ніколи не забуде, й мовив:

— Не заганяй мене в пастку, сину. Хочеш — йди, не хочеш — не йди. Ось тобі моя відповідь. Ти зараз у такому місці, де нема вправо, і нема вліво. Хіба вперед і назад. Єршалаїм може бути і там, і там. Що тобі від нього треба? Сповнення дитячих мрій? Он там на березі стоїть жінка, яка здійснила і свою мрію, і твою…

— Вона хоче туди повернутись.

— А чому?

— Бо тут, поки вона мандрувала, її світ розвалився без неї. Що їй лишається робити?

— Ой, лихо! От халепа! — вигукнув батько. — Невже ніхто її не попередив, що повернутись з Єршалаїму — то згуба для серця? Бідна жінка! То все твоя провина, сину, ти її збаламутив!

— Знаю. Обставини так склалися, що ми йдемо з нею удвох, а там наші шляхи, либонь, розійдуться. Бо в Святому Місті не помічаєш того, хто поруч тебе, настільки Єршалаїм прекрасний. Близькі стають чужими, а чужі — рідними. Я хочу побачити цитринове дерево і цвіт мигдалю, розколотий плід ґранату, що лежить на землі, грона фініків й оливні дерева під мурами Старого Міста. І хай Єршалаїм робить зі мною, що хоче, воно того варте. І Марія теж цього хоче.

— І ми цього хочемо! — озвались діти-діббуки. — Ми не хочемо сидіти в льоху разом з мерцями!

— Ти мусиш розлучитися з ними, сину.

Йона похолов. Ось чого він боявся. Звісно, він здогадувався, що діббукам не місце в святому Єршалаїмі. Понад усе він хотів дати їм змогу покинути його тіло легко й безболісно, як метелик покидає квітку, а пташка гніздо. Діббуки були неспокійні, надокучливі, але не злі. Навіть слухалися, як часом Йона на них прикрикне. Зрештою, то завдяки їм він покинув Остропіль і подався до Меджибожа. Йона розумів, що приховувати щось від громади — то гріх, і що кожен гріх буде притягувати інший. І так Йона з Острополя потрапив у обійми війни, безглуздої, незрозумілої, страшної, бо то не була битва воїнів світла з воїнами темряви, жодна війна не є такою. Війна — це моровиця, чума. Вона розлучає матерів із синами, чоловіків з дружинами, а дітей робить сиротами. Вона мітить живих, щоб вони стали завтрашніми мертвими, здирає блискучий покров, під яким гниль і черви. Йона про це дізнався, коли опинився в потоці сірих шинель, які просувались на захід. Але водночас Йона наближався до гір, освячених Вчителем Бештом. І це, можна сказати, з тріски перетворило його на полководця, який провадив своє військо до підніжжя гори в Підзахаричах, де отримав осколок в ногу, і з війська зостався сам з дітьми-діббуками. Він виповз на гору, протиснувся через вузьку щілину печери, і не збирався вмирати. Смерть була б найбезглуздішим його вчинком.

— Діти мене не покинуть, — хотів сказати Йона твердо, але вийшло майже ніжно, бо серце його гладили маленькі рученята.

— Ти вчинив великий гріх, — мовив батько. — Не довірився громаді, яка б тебе порятувала. Це — раз. І те, що у Меджибожі не пішов до вчених рабинів, хоча б до Дувида. Це — два. Скільки я йому дров нарубав, скільки води приніс за честь слухати у його побожній оселі розмови мудрих людей. А він ще й давав мені перед шабатом рибу, вино, часом навіть курку. Як він тепер без мене? Довкола нього учні, не годні сокири втримати і розколоти поліно, вгадавши слабке місце деревини. А хто пронесе для ребецен через пів Меджибожа відро зі святого джерела? Певно, не раз мене згадували ребе і ребецен…

— Певно, що так, — кивнув Йона. — Я хотів піти спершу до нього. Але колись я присягнув матері, що не піду ніколи до Меджибожа, і не йшов, аж доки не зрозумів, що коли лишуся в Острополі, то вчиню наругу над собою, повішуся на тій самій груші, що й моя бідна жінка Дебора, а то було би ще більшим гріхом. Отоді я вирішив піти до Меджибожа, але те, що сталося там, переконало мене зоставити при собі своїх дітей.

— Так, то правда, — озвалась Марія, що непомітно підійшла. — Йона хотів дочекатись землі, яку я обіцяла привезти з Єрусалиму, аби посипати нею ваш гріб. То був останній раз, коли я його бачила. Десь через місяць він пропав, а потім люди казали, що Йону взяли до війська в Меджибожі.

— А ти, жінко, знала, що Йона носить у собі дітей-діббуків? Це ж видно по його мізинці, а ні, він його примотав, аби не стирчав[22].

— Що ви таке кажете? — здивувалась Марія.

— Вона не знає, тату. В християн нема діббуків, хоч вони й бачать часом злих мерців, але ті не входять у їхнє тіло. Та й ти, батьку, не бачив моїх діток, не чув їхніх голосочків, не співав їм колискової, не чесав їм кучері. Мої діти завше більше горнулись до мене, ніж до матері, але вона не могла без них жити. Розумієш, вони для мене як пташки, а я для них наче клітка. Я можу їх випустити, але вигнати… Я знаю, як це роблять. Мої діти не заслужили такого. Моя Маріам, як вона підспівувала матері, коли та місила тісто. А Іссаак мав такі ямочки на щічках, що ніхто з жінок не міг втриматися, щоб їх не поцілувати, і він тягнувся до книжок, водив пальчиком по сторінках. З нього міг би стати вчений. Я би його вивчив, тату! Я розповідав їм про дідуся, який пив воду з криниці Бешта, але люта завія вхопила його і віднесла туди, звідки ніхто не вертається. Може, я б з часом звик до своїх діббуків і лишався далі в Острополі. Я навчився у нашій синагозі бути присутнім тілом, а думки мої тим часом кривавились, боліли чи просто волочилися світом, і я не зміг з цим нічого вдіяти. Мені було від цього ой як страшно, бо я страхопуд, боявся чужого гніву, боявся гніву рабина і тих сивобородих побожних мужів, що їх віра непорушна, як наріжний камінь. Якби я почав оповідати їм, що в мене на думці, то вони сказали б, що за це мене й покарано одразу двома діббуками, і що, очистившись, я мушу померти. Я боявся опинитись на місці тієї жінки, яку хотіли очистити, але виявилося, що то горе довело її до божевілля. Я не хотів того судилища для себе й своїх невинних діточок. Пам’ятаю, як після того випадку в синагозі я не міг спати вночі, зривався і кричав. Після такого гріха, коли я замотав мізинець і брехав, що зламав палець, вчинив і другий. Я не міг звіритись і тобі, Маріє, бо не хотів, аби ти в мені розчарувалась. Сподівався, що жменька святої землі, привезена тобою, заткне дірку мого сумління, а вона полетіла прямо в чорну прірву… Твоєї вини в тому не було, але я на мить засумнівався — а що, як була?

Марія стояла збоку і не могла тепер нікуди втекти, бо отець Йони дивився здебільшого на неї, а не на сина, пронизуючи поглядом, наче примірявся, як би то перекласти гріх Йони на неї. Власне, він теж був духом, як і дух її батька, що насправді виявився лихим, бо замість того, щоб піднести, підтримати, намагався розтоптати, наче якусь гадину. Мо’, і Йонин такий?

Марія пам’ятала Іцка худим, згорбленим, завжди змученим, бо бачила, як він вертався з Меджибожа додому, пройшовши 20 верст, з клуночком харчів на шабат. Бачила його раніше, ніж Йона. А він не помічав дівча, яке стояло коло воріт і тішилось, що в Йони тепер буде тато вдома. Тато був важливий у її дитячому світі, якби не було, то її б називали сиротою, а інші діти кривдили б її, і нічого їм за те не було. Сирота винен, що він сирота. Малій Марії здавалось, що треба молитись Бозі, коли тато в дорозі, а ще в небезпечній, і вона дивувалась, що Йона не ходить засмучений, не виглядає батька так, як вона виглядає свого з поля, чи з базару, місця собі не знаходить. Їй здавалось, що без її молитви, без переживань, з батьком може щось статися. Але й стовбичити коло воріт їй не дозволяла мати, тільки ото, щоб впустити двох корів з телятами, що вертаються додому, а потім йти вчитися доїти, що не дуже їй знадобилось, бо в домі чоловіка наймички доїли корів. Але мати казала: добре все вміти, але не все робити.

Дорога в Калинівці пахла коров’ячими гімнюхами, а чим пахла дорога до Меджибожа? Вона бачила її лише шмат, що зникав у видолинку і більше не з’являвся.

Тепер Марія дізналася, що Йонин батько її знав досить добре, аби не питати, що вона робить тут в печері над озером. Його погляд не був ворожим, але настороженим. Марія могла відійти, але їй було цікаво почути Йониного батька, а може, навіть зупинити, якщо той почне баламутити Йону, казати йому щось неприємне, болюче. Бо Йона вже й так натерпівся, і ще скалічений, втратив багато крові.

Про те, що Йона зник з Острополя, Марії сказала сусідка, яка бачила, як він йшов попри її хату й так тужно подивився на вікна, що Ганна зразу здогадалася, що Йона покинув Остропіль. Він ще мав палицю в руці. Шкода, що Марії не було вдома, вирізали головки з пізньої капусти з наймичками. Вона подумала, що Йона таки вирішив податися в Святу Землю, хай не тепер, бо спершу він мусить піти в Меджибіж, розпитати дорогу, бо у євреїв своя дорога і своє товариство. Спершу вона нічого не відчула, але ввечері помолилася за щасливу дорогу Йони, бо так годилося. Випустивши молитву з уст і серця, Марія відчула, що в ній утворилася порожнеча, діра, наче вона випустила і Йону разом з нею. Хоча й не відпустила. А потім вона почула, що Йону забрали на війну, і пустка стала ще більшою. Вона й за те помолилась, щоб він вижив, але більше переживала за сина Івана, аби його не взяли на війну. Чоловік заспокоїв її, сказав, що нема чого переживати, він його викупить, як дійде до того. Та й зараз не всіх беруть, а більше тих, хто сам хоче, але то жебраки, а не сини порядних господарів. А вона нехай пильнує сина, аби хтось його не збаламутив і не потягнув на війну. Вже вчитель з Острополя не допильнував свого. Пішов, а через пів року вбили. То би хоч за щось путнє воював, а то за московського царя і отєчество дурне голову зложило. Вчитель від того став не при собі, показував учням карточку свого Миколи і казав: бач, то мій син. І руки в нього трусились. Добре, що мати не дожила до того. Дали вчителю медаль за сина, батюшка бачив, але вчитель не показував її нікому, тільки картонку учням.

Там нагорі чи йде ще війна, чи скінчилась? Чи літають кулі, горять села, і люди ховаються по лісах? Якби була така дорога до Єрусалиму, вона б не зважилась нею йти. А Йона вибрав таку дорогу, хоч і Маріїна була не краща: по скривавленій долівці, через поріг до сіней. Довелось і їй побачити смерть своїх дітей і чоловіка, чулася відтак з ним рівною по нещастю. Тільки одного не могла зрозуміти, чому Йона пішов воювати і вбивати. Може, його де підпоїли в шинку і змусили підписати бомагу? Того вони з чоловіком і пильнували Івана, аби не йшов туди, де люди п’ють і розум гублять.

Йона тим часом почав розповідати батькові про свою першу, і певно, останню дорогу до Меджибожа. Він думав побувати там і вернутися, йшов не назовсім. Хіба би знайшов там собі роботу.

Як почули, Йоно, що тебе на війну взяли, то вигребли все, що мав: муку, картоплю, капусту. Аби харч не зіпсувся, казали. Сара, твоя сусідка, підмела все дочиста, бо мала п’ять дітей. Але люди все одно її судили.

— Якби я знав тоді, що не вернусь, то сам би їй все віддав. Але звідки я міг знати? Просто збудився серед ночі, серце здавило, і я відчув, що несила мені зоставатись у хаті-пустці, що може мені серце додавити і я вмру. Не побачу святого Меджибожа, від якого мене спершу утримувала мати, а тоді жінка. Я не такий як ти, тату. Я чекаю, доки вихор не вдарить мене в спину і не понесе. У ту ніч хата аж двигтіла від вихору, що облітав довкола неї і кликав мене. Але мені не було страшно. Все страшне я вже пережив, і тепер мені дошкуляв мовчазний докір нашої громади. Судили Дебору, що наклала на себе руки, а то все одно, що мене б судили. Носили нам їсти спершу, як ми сім днів жалобних у хаті на соломі сиділи, а на восьмий день Дебора, поки я спав, пішла до кіркуту і повісилась за огорожею на груші, аби бути ближче до дітей. Там і лишився в тому дереві її дух. Твоєї невістки, тату. Мені нестерпно думати, як то в зимову стужу, вона там сама…

— Той вихор зродився у тобі, — сказав Іцко. — Бо звичайний вихор не може навіяти людині бажання йти до святого Меджибожа.

Якби він був живий, подумала Марія, то заплакав би над бідною Деборою та дітками, своїми онуками. Це якось змирило її з прикрим враженням від стрічі зі своїм батьком, в якому після смерті зникло все тепло і любов, що вона мала від нього колись. Одна дитина потребує більше любові і ласки, інша — менше. Чому так? Може, та, що хоче більше любові, збирається її потім витратити — не берегти для себе? Як Йона. В нього була сувора мати, а батька вічно не було вдома. Будучи дітьми, Йона й Марія ділились любов’ю, скільки мали. Та хай тепер, чого вже, Йонин батько лишається холодним. Бо на тепло й ласку Йона завжди був ласий, побіг би за ними на край світа. Не забере Іцко його з собою на той світ, де мертві сидять попід глиняною стіною, як старці, чекаючи, поки хтось кине їм молитву, наче кістку собаці.

Марія згадала собі сестер, бо все ще незримо знаходилась між ними. Старша хоче все загарбати, а насправді розгрібає, як курка купу гною, а молодша в своїй побожності впала у гріх гордині. А чи маю я, сестра середульша, право їх судити? І відповіла: тепер можна. Я вийшла з вавилонського полону і йду туди, де ніхто не буде зв’язувати мені руки, не битиме з п’ятниці на суботу, не пильнуватиме за кожним моїм кроком. Там я буду сама собі господиня.

Тим часом Йона почав так говорити, наче співав, і Марія забула про себе.

— Я думав відвідати Меджибіж, аби він мене не переслідував і не зваблював. Я не шукав мудрості, як ти, тату, бо чужою не наїсишся. Я хочу, щоб вона народилася в мені, з мого досвіду.

— І до Єршалаїму ти так хочеш піти?

— Єршалаїм мене потребує, тату. Ніхто не шукає в Єршалаїмі мудрості. В Єршалаїм ідуть, щоб стати Єршалаїмом. Стати каменем, глиною, помаранчею, краплею роси. А щодо мудрості, то завжди знайдеться хтось мудріший за мудрого.

— Якби так було, світ би задихнувся. Бджола кожен день облітає сто квіток, не тому, що їй треба поживи, а тому, що така її природа.

— Люди — не бджоли, у них своя природа. То чому їм поводити себе як бджоли, чи миші, чи коні?

— Ну, Йоно, як тобі сказати… Не можна перестрибнути з нижнього щабля драбини одразу на верхній.

— А раптом ти замерзнеш на першому щаблі, а на другому тебе вцілить куля? І ти опинишся в печері серед байдужих мерців, які потрохи забувають все, що знали. Мертві не шукають мудрості, їх тільки може розворушити молитва родичів або запах їхньої крові.

— То, значить, я став твоїм щаблем, хоч сподівався іншого для себе.

— Чого ти сподівався, батьку? До чого ти прагнув?

— Аби мене нарешті перестав тривожити цей світ. Тому я врешті мирно упокорився зимі.

— Тепер послухай, що було в Меджибожі. Як тільки розвиднилось, я пішов твоєю дорогою, і вона привела мене не до побожних меджибізьких євреїв, а до корчми. І то не відразу. Я заблукав, звернув не туди. Я думав, що до Меджибожа веде одна дорога, пряма, як струна, а їх було дві. Я звернув не туди, і коли зрозумів це, то вже почало темніти, і дощ, що лив цілий день, заледенів. Я йшов наче по битому склі. Потім я ще раз таке пережив, як ми йшли через побите снарядами містечко, в якому повибивало всі вікна. Ми йшли по склі, і воно так тріщало, аж вуха боліли.

— Я зійшов у видолинок, де розгледів скирту соломи, викопав у ній нору, як звір, і зарився, намагаючись зігрітись…

— А звідки ти міг знати, що та дорога не до Меджибожа? Там у полях чимало скирт, а кругом села, а в селах корчми, де мене пам’ятають. Сказав би, чий ти син, тебе б прийняли і нагодували. Я, знаєш, розповідав людям всілякі оповідки, почуті в Меджибожі, що нового, почім зараз той чи інший товар…

— То була якась пустка, тату. Був там ліс, великий і темний, про який ти не казав. Я пройшов його, завмираючи від страху. Дерева мені здавались велетнями, їхнє гілля скрипіло і тягнулось до мене. За цілий день ні разу не виглянуло сонце. Я з жалем згадав піч, де спав у дитинстві, а мати в ній пекла пиріжки на продаж: з вишнею, а взимку з калиною. Потім я вийшов з лісу і побачив кущі калини в балці, вкриті підмороженими ягодами. Я почав їх зривати і їсти. Ковтав цілими жменями і плакав. Набрав повні кишені терну і яблук-дичок, хоч їсти їх не міг, бо шлунок мій переповнився гіркотою і кислотою. Дебора сушила і терен, і дички, я завжди їй приносив, де бачив, щоб вона могла взимку варити узвар. І чим далі я йшов, тим міцніше в мені наростали гіркота і кислота, і тоді я зрозумів, що то не може бути дорога до Меджибожа. Втім, — зітхнув Йона, — може, то була та сама дорога, яка привела мене до цієї печери, звідки ми з Марією потрапимо в Єршалаїм, тільки трохи довша. Але довга дорога додає думок. Мені було так холодно, так холодно на серці, що я злякався, що замерзну в цій скирті чи задихнуся серед колючої соломи й порожніх колосків. Не за себе. Я уявив, що коли помру, то моїм дітям доведеться вселитися в мишей, а мене поховають аж навесні, коли розтягнуть солому вилами й знайдуть скоцюблене тіло. І хто знає, як вчинять ті добрі люди: покличуть жандармів чи зариють десь у вибалку, наче волоцюгу? Почав я співати дітям пісеньку, яку співала їм мати, і вони стали мені підспівувати ангельськими голосочками. Ну, хіба я міг їх вигнати?! Бешкетували вони часом, вередували, але я терпів, бо головне, аби не видали вони себе. Іноді мені навіть здавалося, що то я їх ув’язнив, тримаю в клітці, не даю їм волі. Але я прогнав цю думку швидко. Де би їм було краще, як не в моїй голові та в моєму серці? Помалу спів зігрів мене, і я заснув неспокійним сном. Десь там лютувала буря, сипало сніжною крупою, схожою на манну небесну, а я снив морем, по якому плив у безвість.

А далі нема про що таке дуже розповідати. На ранок я вибрався зі скирти, а в якомусь селі мені сказали, що Меджибіж ні далеко, ні близько, і пополудні я дійду до Ставиці, але ліпше обійти її, не йти дорогою, що веде до фортеці, бо там пости воєнні. Господиня спитала, чи не маю я часом голки. Я згадав, що ти, тату, завжди носив з собою голку з намотаною ниткою, бо в дорозі одежа рветься. На мені був твій старий каптан, я вдягнув його з думкою, що хтось спізнає його у Меджибожі, той, хто добре тебе знав. Хоч ніколи перед тим не вдягав, бо був трохи затісний і закороткий. Але я за останній рік схуд, то міг защепити ґудзики. То я віддав жінці голку, поснідав з ними гарячою картоплею і кисляком, й попрощався. Жінка ще й сказала: «З Богом!» і перехрестила мене, забувшись, що я не їхньої віри. Але я не образився, це мене втішило навіть. У мандрівці всяка поміч знадобиться. Ти ж знаєш, що під час пошесті добре взяти з християнського цвинтаря повалений старий хрест, спалити його і, розвівши попіл водою, помітити хату. Християни знали про це, але нічого не казали, бо пошесть косила всіх без розбору, і задля порятунку можна взяти якийсь старий хрест з безіменної могили…

Марії це не сподобалось. Вона підібгала губи, поправила хустку, але промовчала.

— А ти дивився у підкладку, Йоно?

— Мати дивилася, шукала грошей. Знайшла два гривеники і більше нічого.

— Гроші легко знайти. Кажеш, більше нічого не знайшла?

— Ні. Потім вона повісила каптан в коморі, напхавши туди всякого зілля, щоб відігнати мишей. Каптан мусив чекати, поки я виросту. Але коли я виріс, то не міг змусити себе вдягнути каптан, знятий з твого мертвого тіла. Спершу я навіть боявся у комірку зайти, мені ввижалось, що то ти стоїш в кутку.

— А потім не побоявся? Коли вирішив піти у Меджибіж?

— Мені вже було все одно. Я був сам не свій. Подумав, що каптан твій скучив за Меджибожем і буде радий його побачити. А що там було під підкладкою, я не мацав. Стільки літ минуло, що каптан втратив твій запах і тхнув тепер цвіллю.

— Там був папірчик з Псалмом, що про нього чув кожен єврей з Острополя. Псалом той числом 78 врятував наш люд від заглади Хмельницького. Якось Шломо хотів забити стовпець коло воріт, вдарив сильніше, і стовпець провалився у льох. Він ще подумав, що знайшов скарб, але там нічого не було, крім зотлілого лахміття і бляшаної мезузи. Ребе, дізнавшись про це, сказав, що там ховались остропільські євреї за часів Хмельниччини, а оскільки кісток не було, це означає, що євреї врятувались, їхнього сховку ніхто не знайшов. От я купив у Меджибожі шматочок кошерного пергаменту і попросив одного меламеда написати мені на ньому псалом, аби відвернути усяке нещастя в дорозі. Бо я раз стрівся з розбійниками, і вони наді мною знущались, побили й одібрали те, що я ніс додому на шабат. Тут-таки, під Острополем, ти знаєш це місце. Ти спитаєш, певно, чому мене не вберіг псалом Давида тоді взимку? Бо цар наш Давид не знав, що таке сніг і стужа. Його псалом міг вберегти від вогню, води, морового повітря і від лихих людей. Шкода, що не знайшов, тобі цей пергамент зі святими словами знадобився би…

— Шкода, — сказав Йона, хоч насправді не дуже шкодував. Бо каптан усі ці роки провисів у них в коморі, але не відвернув нещастя. — Не знаю, хто мене провадив тоді до Меджибожа, ти чи якась вища сила — добра або зла, але в моїй дорозі мені не треба ніякого пергаменту. Далі я хотів би йти сам, тобто з дітьми і Марією, бо в нас одна ціль — Єршалаїм.

— Сам то й сам. Мене мій батько теж не проводив.

— Тобі це неприємно?

— Там, де я зараз — ні. Мусиш розповісти про свою мандрівку в Меджибіж. Мені чи світові, хоч комусь. Бо кожне слово, написане чи сказане, відлунює в світі не хіба живих, але й мертвих. Слово мертвих може пройти тільки через живі уста, бо інакше його ніхто не почує. Це все потрібно задля Справедливості. Хто має голос, хай говорить. Хто має вуха — нехай слухає.

— Я не встиг ще нікому розповісти, навіть Марії. Ми не бачилися з нею дуже давно, відколи вона повернулась з Єршалаїма в Калинівку.

— Повернулась і знову йде? — перепитав батько, обернувшись до Марії, і в ній всередині наче щось урвалось, аж заболіло. — А ти ніколи там не був, а тепер йдеш?

— Отак і є, — відрізала Марія. — Того, що мене повернуло з Єрусалиму, вже нема. Чого ж не вернутись туди, де зосталось моє серце?

Вона замислилась над своїми ж словами: в якому ж місці я залишила своє серце? Чи в дуплі старезної оливи в Гетсиманському саду, чи в Кедронській долині серед лискучих чорних хробаків, чи під камінцем, з-під брами для Месії. Чи воно опустилось на дно озера Кінерет, в масний темний намул, чи гойдається на очереті в ріці Йордан, чи зарите в гарячий білий пісок над морем у Яффо. Її справжнє серце, серце Маріїної душі. Розмова Йони з батьком, що вже почала її втомлювати, почала набувати неприємного відтінку, тому вона відвернулась і почала вдивлятись у води озера, на дні якої мерехтіли блакитні вогники, наче очі. Очі вдивлялись у Марію, очі Марії дивились в очі озера, а Йона мусив тим часом оповідати, що сталося з ним в Меджибожі. Маріїн чоловік перед Покровою їздив у Меджибіж на ярмарок, і вернувся невдоволений. Дорого, бо в місті стоїть гарнізон, люди воліють їхати до Старокостянтинова. Але, видно, в Йони з батьком був свій Меджибіж — святе місто, а в Петра — свій.

— Якби мене не підвіз один крамар з наших, — оповідав Йона, — то я б ночував у скирті з мишами, бо не туди звернув знову. Він знав тебе, спізнав по каптані, чи по ході, бо спинив коня і спитав, чи я не син Іцка з Острополя. Я, наляканий своєю першою мандрівкою, не побачив у тому нічого дивного, аж потім замислився, що від смерті батька минуло вже понад тридцять літ, а крамар був не дуже старий, певно, мав літ шістдесять. Я сказав, що хочу пошукати мудрих рабинів в Меджибожі, аби мене не прийняли за волоцюгу. Мордко, його звали Мордко, засміявся:

— О, в Меджибожі мудрих рабинів як риби у Бузі, але що з того, як вони не можуть захистити бідних євреїв?

І почав розказувати про погроми, що відбуваються тепер всюди. Але в Меджибожі стоїть військо, тому там безпечно.

— Але ти ще молодий, годишся до війська, то стережися не людей в мундирах, а тих, хто вербує.

— Звісно, я пропустив це повз вуха, — продовжив Йона, — бо раптом ясно зрозумів, чого хочу. Оглянути те місце, яке любив мій батько, вклонитись могилі Вчителя Бешта та інших праведників, щоб вони взяли під свою опіку душі моїх дітей та Дебори.

Іцко похитав головою:

— Не чув я про таке ніколи…

— Господь милосердний, — не витримала Марія. — Він прощає найбільших грішників, а твої діти й жінка, Йоно, не були грішниками.

— Це ти про свого бога, жінко? Не дивно, що син мій, водячись з тобою, набрався християнства.

— Ну, коли так, то і наш батюшка те саме мені закидав, ніби я у Йони набралася жидівської єресі!

Йона зиркав то на свого батька, то на Марію, і чувся безпорадним та слабким, і це йому дуже не сподобалось. Батько помалу змінювався, він його не пам’ятав таким. Тому Йона вирішив просто продовжити

Оповідь про подорож до Меджибожа

— Той добрий чоловік поцікавився, чи маю я якісь папери, і втішився, коли я їх йому показав. Мав я посвідку від рабина, що я з Острополя і що займаюся шевством, хоч я не шив взуття, а більше латав, бо не довчився. Але треба було мене якось записати.

— То добре, — мовив Мордко, — бо мусив би я зсадити зі свого воза сина самого Іцка з Острополя. Інакше нас би арештували. А так скажемо, що ти чоловік моєї сестри в других Песі, і помагаєш мені з товаром.

— Чим я маю тобі віддячити? — прошепотів я зворушено, бо звик до того, що я ніхто.

— Та нічим. Грошей, звісно, в тебе не водиться, але каптан з доброго сукна, ніхто нічого не запідозрить. А я твоєму батьку дечим завдячую. Після випадку, що трапився зі мною, я отримав дрібку благословення Б-го і на мить піднісся над землею, побачивши її такою, якою її бачать птахи.

— Ось, — зрадів Йона, вимовивши ці слова, — так я пізнав дух свого отця. Що придалося мені потім не раз. Бо війна добряче потрудилася над моєю душею, стерши з неї пилок довірливості.

— Розказуй! — кинув батько.

— Я хотів би, аби ти, батьку, сам розповів про ту пригоду, може, твоя правда трохи інша, ніж у того чоловіка.

І тільки він це промовив, як постать Іцка з Острополя зблідла і щезла. Йона прикусив губу, щоб не розплакатись.

— Сядь, Йоно, — сказала Марія. — Мені теж явився мій отець, але довго зі мною не балакав, був дуже сердитий. А твій он тільки тепер розгнівався. Може, вони і не злі, просто нещасні, як ти вважаєш?

Йона мовчки сів. Марія взяла його за руку: була вона шорстка, ледь тепла.

— Нічого, ми самі якось, — підбадьорливо мовила вона, хоч надія у ній ледве жевріла. — Розкажи мені, що було з тим чоловіком.

Йона ще трохи помовчав, тамуючи плач, бо не таким собі уявляв прощання з батьком, що задля нього явився з царства мертвих. А потім продовжив розповідь, уже для Марії:

— Ми вже доїжджали до Меджибожа, я і Мордко, який спершу хотів мене висадити, щоб зняти з себе відповідальність за незнайомого подорожнього, але старий каптан мого батька раптом зігрів йому серце. Саме заходило сонце, червоним, і раптом зблиснуло ясним жовтим світлом, і я побачив раптом вдалині замок, і він виглядав так велично, що нагадав храм Соломона, що знаходився колись за мурами Святого Міста, як ти описувала і показувала малюнок у книжці, що привезла з собою. Отій, що для прочан. Видно, це світло зворушило того доброго чоловіка, бо він зупинив коня під вербою, щоб ніщо не заважало його розповіді.

— Був я тоді молодий, вже жонатий, і трохи затримався у Меджибожі, і вирішив скоротити свій шлях, щоб встигнути на шабат. Жили ми тоді в Летичеві, то вже потім я перебрався у Меджибіж. Дорога була грузька, діялося це навесні, і сталося так, що зламалася вісь у возі. Сам знаєш, як то опинитись у шабат серед поля. З одного боку були лози й болото, а з іншого горби, порослі терном. І жодної тобі оселі, мабуть, я зблудив, як ти нині. Я не знав, що діяти. Лишити віз із товаром, коней — то був великий ризик. Із того годувалась моя родина. Це вперше довелося мені стріти шабат поза домом. Вже почало темніти. Я чув, як у лозах дзюрчить вода, але годі було й думати про те, щоб піти у хащі, де мене затягнуло би в болото. Якби хтось їхав дорогою чи йшов, я міг би переказати, щоб когось послали до мене, з ґоїв, ясна річ, бо вже мав починатися шабат. І тут надійшов чоловік. Він кульгав і спирався на костур. Я пізнав його — то був твій батько. Мені відлягло від серця. Я гукнув його і попросив розділити зі мною вечерю. Він погодився, але сказав, що треба вимити руки.

— Але де взяти воду?

— Тут повно води, — сказав твій батько.

Він присів навпочіпки коло верболозу і став колупатися в землі костуром, а потім руками вирив ямку, яка почала наповнюватися водою. Поки вода очищалась, я чекав, бо брати хліб брудними руками гріх. Твій батько розповів, що загнав скалку в ногу, і рана загноїлась. І що він збирався стріти шабат біля святої криниці Бешта. Ти можеш не мати свічки, хліба, вина, але ти не порушиш Закон, якщо проведеш шабат біля криниці Бешта.

Коли вода очистилась, ми вмились, і я став викладати хліб і вино, а рибу ми поклали у криничку, щоб вона не засмерділась, бо готувати не було на чому. А перед тим я дав твоєму батькові мазь для коней, але й людині вона помічна. Я торгую і досі нею. Свічка, встромлена у святу меджибізьку землю, горіла рівно і ясно. І твій батько вдоволено мовив:

— Тут наш Єршалаїм.

І так щиро ми молились у тій пустці, що я ніколи того не забуду.

— Послухай, Маріє, що було далі, — мовив Йона, зблискуючи очима. Він аж помолодів на лиці. — Задля цього, щоб почути таке, варто було побувати у Меджибожі! Коли вони скінчили молитву, батько почав розповідати все, що чув від побожних людей у Меджибожі, а крамар слухав ті оповідки, наче пив мед, яким не можна ніяк насититись.

А вранці, коли він прокинувся, мого батька вже не було, але над ним стояв знайомий християнин, Микола, чийого сина крамар колись порятував від гарячки, бо знався на ліках. Мордко пішов умитися до копанки і побачив, що там весело хлюпалися дві рибини, які вчора були мертві-мертвісінькі. Сталося диво!

— Він що, їх не з’їв? — спитала Марія.

— То була риба, призначена для шабату. Він би не посмів. Крамар випустив рибу у річку, побажавши їй уникнути сітей. А християнин за допомогу отримав добру мазь від болю в попереку. Отаке розповів мені Мордко і став для мене наче рідним. Я вже не почував страху перед Меджибожем, лише попросив показати мені дорогу до Бештової криниці. Крамар сказав, щоб я лишився ночувати у Требухівцях, у його сестри, бо вночі небезпечно йти до Меджибожа.

— Слава тобі, Господи, що трапився тобі хороший чоловік. То міг бути янгол, — мовила зворушено Марія. — Що би там робив сам увечері?

— Пішов би до божниці Бешта, там мене б прийняли. І я мав папір з собою від рабина, хіба ти забула?

Слова вже вилетіли, як раптом Йона відчув сором. Насправді тоді він не був такий впевнений, і страшенно втішився, що Мордко взяв його під свою опіку. Він похнюпився, радість згасла.

Марія відчула в ньому переміну і тихенько мовила:

— Ти, певно, ніколи не дізнаєшся, що трапилося з твоїм батьком. Але душа його опинилася там, де мала бути.

— Я хотів би знати, через що пройшла його душа. Сам я не хотів би сидіти й чекати молитовного хліба серед понурих душ, яким нема про що балакати.

— Вони не просто так сидять. Вони чекають воскресіння. І мій батько, і моя мати теж чекають. І живі також чекають. Вони не хочуть пустити нас до Єрусалиму, наші батьки. Хочуть повернути нас назад. Але я задовго слухалась живих, щоб слухатись ще й мерців. Я не хочу, аби сюди прийшла ще моя мати. Вона завжди була суворою до нас, своїх доньок. Наче то моя провина, що бандити вбили чоловіка і сина. Я не хочу чути її докорів, що в мене очі сухі. Багатство — у тому нещасті винне багатство. Чоловік трусився над кожною копійкою, і страх як не хотів мене пускати на прощу. Називав мене побожною. Я мо’, й була побожна, але як вернулась зі Святої Землі, то стала єретичкою. Наробила всім сорому, зганьбила рід. І я прозріла, Йоно. Нема роду, нема чоловіка, дітей, коли ти хочеш довіритися Господу. Ти так само довірився Господу, і Він поміг тобі в Меджибожі, куди тебе не пускали мати і жінка, а батько не брав з собою. І в кожного була своя причина. Мати не пускала, аби ти не став таким, як батько, що завжди лишав її саму. А батько хотів, щоб ти шукав свою стежину, а не ступав по його слідах. Ти скажеш, що моя сестра пішла в монастир і перемінилась на гірше. Так воно і є. Її віра стала гординею. Але я не краща за неї, тільки для мене все досі неясно. Десь мусить бути місце, куди можна прийти і дізнатись, хто ми і навіщо. Може, ми з тобою прокляті, може, просто загубились, як малі діти, й чекаєм, поки нас знайдуть. Але нас тут хіба мерці знаходять… Тому треба йти далі. От тільки… — Марія затнулась. — От тільки в Єрусалимі наші дороги розійдуться, бо ж ти, певно, підеш до Стіни, а я на Гріб Господній, ти до синагоги, а я до церкви, ти на гріб Давидів, а я на могилу Матінки Божої, ти на ваш цвинтар, а я в Сад Гетсиманський. Щоб ти знав, на тому цвинтарі саме каміння і пісок, не те, що у Острополі — трава зелена, а в траві квіточки, пташечки співають, що на вашому цвинтарі, що на нашому…

Марія замовкла, згубивши ниточку розмови, бо Йона її не підтримав. Він відчув, як його обплітає ниточками страх сирітства, діти-діббуки принишкли, може, теж відчували страх. А батько їх не визнав, — з гіркотою подумав Йона, — наче й не було на світі його онуків. Смерть перерізала нитку цікавості до життя. Все, що йому треба було, це трохи моєї крові. Тому я зараз такий втомлений. Мені треба відпочити, поспати трохи.

Йона уявив собі дітей, які сплять у ньому, згорнувшись у клубочок, як кошенята, і, певно, від цієї картини, від того, що повітря в печері було важке й нерухоме, позіхнув. Він навіть не мав сили подивуватись, як Марія, звичайна сільська молодиця, може так складно і мудро говорити, наче якась пророчиця. Та й сам собі дивувався, як легко його думки перетікають в слова, пливуть, не стрічаючи опору. А що, як вони обоє померли, і такі самі духи, як їхні батьки, тільки свіжіші, тому не встигли ще дійти до того місця, де мали бути. Всі душі, обіцяли мудреці його народу, стрінуться в Єршалаїмі, посередині світу. А відразу по смерті ще переймаються земними справами, за чимось шкодують, їхні тіла відчувають холод і спрагу. Але ні, в це Йона не міг повірити. Вони живі та й годі.

Раптом згадалося, як його мати не знаходила собі місця, коли батько загинув. Бо, може, не залишив по собі прощального слова, і вона не сказала йому те, що хотіла. Багато чого не сказала. Про почуття сорому, що чоловік тиняється без діла. Хай би сидів за книжками, хоч те можуть дозволити собі заможні люди, та й то одного чоловіка на весь рід. Але Йона думав, що вона сказала це не словами, а поглядом, і то не раз. Вистачить того, що мати розгубилась. Вона шукала відповідь на питання, де зараз душа її чоловіка. Бо відчувала, що дух її чоловіка не повернувся з тілом в Остропіль, а загубився на тій засніженій дорозі.

Над цим вона міркувала усі сім днів жалоби[23], сидячи на купці соломи разом з Йоною, і йому той час дався дуже тяжко. Досі стоїть перед очима нечесана мати у кофті з розірваним рукавом, з налитими кров’ю очима, які вона не могла заплющити. Сусіди приносили їм поїсти і довго не затримувались. Часом мати накидалася на якусь страву, спустошувала миску сама, наче Йони не було в хаті, або взагалі не торкалась їжі. Жінка, що працювала не покладаючи рук, дратувалась від вимушеного неробства. Чи, зрештою, так важливо, — думав Йона, — де перебуває дух мого батька? Їхня віра передбачила всі випадки. Матері не треба нічого робити, лише молитись так, як каже Закон. Йона чекав того дня, коли мати розпалить у печі й замісить тісто, і тоді дух батька навідається до хати попрощатися. Але на восьмий день мати розчесалася, напнула на голову грубу синю хустку й пішла. Йона — за нею, назирці, не знаючи, що вона надумала. І аж коли побачив, що мати заходить в дім ребе Давида, заспокоївся трохи. Було дуже холодно, хлопець підстрибував, хукав на руки. Врешті подумав, що можна вертатися, з матір’ю нічого лихого не трапиться. Але щось його стримало, і він відкинув цю думку. Бо мати поводила себе дивно, а ребе міг цього не знати і наговорити такого, що ще більше скаламутить їй душу, а Случ ось поруч. Він стояв довго, доки міг витримати, а потім наважився постукати. Ребецен вийшла до нього в сіни, і Йона прохрипів, ледве ворушачи губами, що прийшов по матір. Добра ребецен тільки сплеснула руками й потягла його на кухню пити чай, і покликала слугу, аби розтер Йоні руки. Прибігла Йонина мати, заголосила, почала бити його по щоках, аби приплинула кров. А Йона раптом побачив себе не в теплій кухні ребе Давида, а як він стоїть під липою навпроти дому, штивний і білий, як його батько, що замерз у хуртовину. Що насправді він уже вмер під супровід собачого гавкоту, і над ним повис величезний, як млинове колесо, місяць. І хоч ребецен зі слугою його оживили, в Йониній голові довбалась дятлом одна думка: моє життя сьогодні скінчилось. Він розвивав цю думку, вона проростала в ньому деревом, яке вкрилося спершу цвітом, потім листям, вродило плоди: воскресають для того, щоб жити по-іншому, не так, як раніше. І на це здатні не всі. Принаймні, не його мати, якій ребе дав амулет з молитвою від печалі. Йоні нічого не дав, тільки змусив випити келишок ганусівки. Від гіркого напою попадали плоди, а далі посипалось листя з дерева, наче настала осінь, хоча зима була ще в розпалі. Християни відсвяткували Водохреща.

Йона довго беріг у пам’яті відчуття замерзання: пекучий біль в руках і ногах, запаморочення і відчайдушний крик його молодого тіла, що відчувало смертельну загрозу. Дім ребе стояв перед ним: з великими вікнами і мезузою при одвірку, купленою в самому Єрусалимі. А що бачив його батько, якого приспали злі духи зими? Він, мабуть, метнувся вбік, коли йому примарились обриси дому крізь завію. Він увійшов туди, і в останні хвилини життя йому було тепло…

Коли Джаміла покинула дім разом з маленькою дочкою, старий Юсуф відчув, що кайдани з його ніг перемістились на серце. Його пригнічував вічний смуток молодої жінки, дратувало нічне схлипування, дивувала лють, з якою вона накидалась часом на дитину, і навіть на нього, коли здіймала під його носом куряву віником. Так вона виливала свою образу на долю, яка забрала у неї чоловіка, не чіпаючи власне саму долю. Бо Аллах казав: Не проклинай долю. Доля — це Я. З усіх шляхів, що простелилися перед нею недавно, на думку старого, найкращим був: знати, але нічого не робити. Знання — незгірший шлях. Якщо вона здобуде це знання і не дозволить, щоб воно нею керувало, то піднесеться високо в очах Господніх. Не покорою, не терпінням, а знанням, що веде до мудрості.

Жінка з дитиною покинули свій дім, залишивши під його опікою козу, курей і ґранатове дерево. І ще треба було поливати крихітний городець з пахучими травами, поки Джаміла не повернеться. Старий порався по господарству й раніше, коли жінка ходила на базар. Але тепер у мурованому збірнику на дощову воду з’явилась тріщина, і вода вся втекла у землю. Походження тріщини було зрозуміле: війна розколола землю, хай бої й відбувались далеко. Тріщини пішли всюди, і через них витікала не лише вода, а й життя. Джаміла пішла, не сказавши, куди. Може, до родичів чоловіка в сусідньому селі, а може, до Єрусалиму. Взяла з собою невеликий клуночок і обтрусила, як пил з ніг, все, що досі прив’язувало її до цього місця: хатину, козу, город, старого приблуду. Все це втратило для неї цінність. Юсуфові видавалося, що вона дріб’язкова, як миша, і ляклива, як заєць, а виявилось, ця жінка — палкá і рішуча. Мати померла, а то б вона її не пустила, не дала благословення на цей похід в ім’я справедливості і честі. Юсуф надто мало знав тутешні звичаї, ніколи не був батьком, тому не знав, що йому з тим всім робити. Джаміла вчинила б мудро, якби взяла його з собою, а раз не взяла, значить, не вважала, що їй щось загрожує. Дарма він сприйняв усе так серйозно. Вони скоро повернуться.

Але воду треба добути. Мала колись показала йому крихітне джерельце в ущелині, яке виглядало наче мокра пляма. Вони розкопали його трохи, обклали камінням, і звідти можна було черпати кухликом воду. У цьому краї жоден чоловік не носив воду, то була жіноча робота. Тому старий пішов до потаємної кринички ще вдосвіта. Їхня хатина була крайня, сусіди мешкали віддалік, але шлях до Єрусалиму, що проходив тут, дозволяв бачити усе розмаїття людського світу. Сонце саме зійшло, коли Юсуф начерпав води кухликом до глека для подорожніх. Він був невеликий і не міг вдовольнити усіх потреб. Дороги цього світу наповнились утікачами від війни і гендлярами від війни. Раз чи два на день хтось зупинявся, щоб перепитати, чи ще далеко до Єрусалиму, і зробити ковток води чи козячого молока, яке приносив пастух. Потім він сказав, що ліпше хай коза побуде в нього, а він двічі на тиждень приноситиме молоко чи грудку сиру, поки господиня не повернеться з гостини. Він так і сказав — «з гостини». Юсуф для усіх був побратимом батька Джаміли, що важливіше ніж кровні зв’язки. А ще мандрівним дервішем, який скалічів. До нього звертались за порадою рідко, і про те, що він захистив свого часу село від нападів розбійницьких ватаг, мало хто знав. Приписували це диво милості Аллаха, що було вірно, бо без на те волі Всевишнього, нічого б не сталося. Колишній наставник Юсуфа у текії, зі знатного роду, сказав би, що черні не можна довіряти. Вона невдячна і зрадлива: як мухи злітаються до свіжого кізяка, так чернь кидається на жменю мідяків, які пошпурив багатій зі своєї карети. Втримати її від згубних вчинків може лише страх перед покаранням. Простий чоловік, проживаючи серед достойних людей, може здобути собі шляхетство і всі його цноти, а шляхтич серед черні може втратити те, що подарував йому рід.

Юсуф був молодшим із трьох синів гончара, і щоб не дрібнити і так невеликі статки, батько радо погодився віддати його в текію. Коли Юсуф змушений був покинути текію, власне, став вигнанцем, то навідався у дім батька. Правда, ні батька, ні матері вже не було на світі, але він сподівався побути хоч трохи біля родинного вогнища й полікувати розбите серце і понівечену кривдою душу. Відтоді він перестав противитися словам шейха про чернь, хоч і не сприйняв їх цілком. Брати стали йому чужими, не тому, що були бідними і простими. Вони були такі самі порожні, як їх миски, горщики і глеки, тоді як Юсуфа переповнювали слова, молитви, думки про безмежність Всесвіту, і він був готовий поділитися з кожним, хто захоче його послухати, найперше з рідними. Але його нужденний втомлений вид красномовно свідчив, що молодший брат зазнав поразки в житті. Чого може навчити невдаха? Нічого доброго. Успіх приваблює людей, а неуспіх їх відвертає. А у випадку Юсуфа йшлося ще про неблагонадійність, посягання на основи суспільності, бо чутки поширюються швидко. Брати прийняли його холодно, у них були свої сім’ї. Юсуф не був їм потрібний навіть як гість. Запропонували йому вибрати якусь миску на пожертви, які мандрівний дервіш буде відтепер збирати. Юсуф вибрав миску, яка стояла коло порога, тьмяну і надщерблену.

— То для собаки, — знітився старший брат, — візьми нову.

Але Юсуф взяв цю. Вийняв дрібну монету і поклав на місце миски. Коли він йшов з мискою до воріт, то почув, як тріснуло серце брата. Так тріскає погано випалена глина. Він повернувся, обняв старшого брата й обидва заплакали. Вони були як дві тріски, які обертаються в каламутному вирі життя. Коли Юсуф відійшов, то знав, що брат стоїть коло воріт і дивиться йому вслід, і серце йому болить вже менше. Так, він був чужий чоловік, але це не означає, що можна завдавати болю чужим людям.

Лише раз йому зустрівся хтось такий самий непутящий, і неприкаяний музúка, який спершу згубив свою флейту, потім втратив бубон, а потім став ловцем змій. Ну, і ще мрець в густо посоленій пустелі на березі моря, в якому немає риби і де не можна втонути. Ці двоє стали його братами і вчителями. Вони промовляли до нього голосом Всевишнього. Вони повернули йому смак до життя. А тепер настав час стрітися з собі подібними — розгубленими душами, не менш коштовними, ніж ті, які вибудували собі оселю на міцному фундаменті.

Але не може коштовне датися легко і без боротьби, завжди з’явиться якась перешкода — загроза, спокуса, обман, і її треба здолати, належно оцінивши свої сили і рівень небезпеки.

Через кілька днів після того, як Джаміла вирушила на пошуки справедливості, на шляху до Єрусалиму з’явився багатий повіз, трохи незвичний для цих теплих країв, справжній дім на колесах, запряжений двома парами коней, з охороною і штандартом духовного владики високого рангу. Попереду їхав один вершник, з боків — по одному, і позаду два. Наче п’ять пальців, подумав старий, що сидів на порозі вбогої хатини. Із заскленого вікна визирнуло бліде повне обличчя духовної особи, яка, може, забажала випити свіжої води, побачивши глечик під стіною, або вчинити просто добру справу дорогою до святого місця.

Ні те, ні інше. З карети викотився огрядний чоловік і вирушив до старого Юсуфа з розкритими обіймами.

— Брате мій! — вигукнув він. — Благословен Аллах, що влаштував нам зустріч!

Звідкись у надвечір’ї з’явилась юрба місцевих і захопила шмат дороги і частину обійстя, де зупинився на кілька років приблудний дервіш. Кожен розумів, що час його служіння минає. Душа Юсуфа на мить покинула його заціпеніле тіло, піднялась догори, і він міг охопити поглядом химерну картину: пістряве півколо людей, що побожно дивились на двох стариганів — одного в лахмітті, а іншого в білій одежі й зеленій чалмі. Юсуф вдивлявся підсліпуватими очима в сивобородого муллу і не пізнавав його. Тоді він подивився на подорожнього очима душі й розпізнав у розплилому обличчі шляхетні риси Омара, з яким вони з’явились у текії в один день, і вже це зробило їх братами. А відтак очі його душі за Омаром угледіли двох братів по крові, в яких він узяв миску, призначену для собаки. Юсуфу несамовито захотілось повернутися додому, щоб умерти в отчому домі, а не так, як призначила йому доля — у святому місті Єрусалимі. Від того постать товариша юнацьких літ була прозорою, наче серпанок. Він навіть не здивувався, що Омар розгледів його через вікно карети, хоч це було найдивніше. І найтривожніше — великий масний знак.

Він підвівся, земля хиталася під ним, і потрапив у міцні обійми колишнього послушника. І згадав, що навіть не встиг попрощатися з Омаром, не розбудив його, бо не хотів, аби той розділив з ним вигнання, як справжній брат. Омара відірвала від свого серця матір-вдова, зачувши у собі смертельну хворобу. Через два місяці вона померла, і все її майно забрав монастир: хатинку, садок і латку поля на схилі гори. На тлі цієї зеленої веселої гори з купкою дерев на вершині постать Омара знову стала прозорою.

— Не дивуюся, що відразу не спізнав мене, брате Юсуфе. Раніше я був на найнижчому щаблі драбини, а зараз шейх текії.

— А ти був у нашому селі? — спитав Юсуф.

— О-о, — зітхнув Омар. — Пошесть викосила все село, десь років двадцять тому.

«Може, він бреше? — майнула думка. — Але яка йому з того вигода?»

— І що, нема села?

— Ми запросили туди інших людей, і вони вже облаштувалися. Засипали старі криниці і викопали на околиці нові, й пошесть більше не верталася. О, ти й не знаєш! Ми відкупили спорожнілі землі, і тепер нові люди платять нам за оренду. І збудували більшу мечеть. Та ти сам усе це можеш побачити!

— Як це?

— Бо я забираю тебе в нашу обитель, щоб ти більше нічого не потребував і тішив мене своєю присутністю, дорогий брате. Не зараз, ні. Як буду вертатися з Єрусалиму. Через десять днів.

«Чим же я заслужив таку ласку?» — мовчки здивувався Юсуф. І промовив:

— Чекай, я зараз!

Він зайшов до хати, а звідти на подвір’я. Там під деревом на лаві лежали два ґранатові плоди. Вони впали не на землю, а у діжечку з водою, тому й не розбились, тільки ледь тріснули.

— Візьми, освіжишся в дорозі. В нашому краї не ростуть ґранатові дерева.

— Найпрекрасніше з усіх дерев, шматочок раю, — розчулено мовив Омар і став прощатися:

— Пам’ятай! Через десять днів твоє життя зміниться, дорогий брате!

Коли карета від’їхала, обдавши курявою юрбу, старий дервіш увійшов усередину халупи і зачинив за собою на засув двері.

«Запишався», — подумали місцеві жителі, які були свідками розмови, а дехто ще й дістав штурхана від охоронців, яким треба було звільнити дорогу для карети. Таке траплялось так часто, що ніхто не ображався.

Ніч посіяла тишу і спокій, й старече безсоння могло втішатися ними сповна. Хоча Яв і He-Яв у випадку Юсуфа давно вже так притерлися, що різниці між ними він не робив. Помічав тільки знаки на останньому відтинку дороги свого життя. Він не чекав смерті: цю поважну пані доведеться запрошувати самому, бо вона про нього забула. Є люди незначні й непомітні, а однак живуть довго. То значні та багаті не можуть насититися життям і, коли б не прийшла по них смерть, завжди невдоволені. Але тепер, коли Юсуфа привселюдно вшанувала в досить ексцентричний спосіб значна духовна особа, він відчув, що став помітним для смерті. Йому здавалось, що він уклав з нею угоду: не помре, доки не виконає своєї місії, адже не мав сина, на якого міг би зложити несповнені обіцянки. Але ж не на вічність він її уклав! Тіло його втрачало життєву вологу, сприйняття світу тьмяніло. Спогади дитинства та юності сяяли, як начищена полою халату срібна монета. Втім, вони не так тішили, як докоряли старечій немочі і викликали сум. Людина не може повернутись назад, як і ріка. Старий мусив придумати щось, аби не повернутись у текію на своїй далекій батьківщині. Він був потрібен тим двом, що мають з ним зустрітися не то в дорозі до Єрусалиму, не то в самому місті. Тіло аж зводила судома, так йому хотілось бодай оком кинути на гори, вкриті лісами, на оновлене село, з якого зникли колишні мешканці, але хата, либонь, лишилась. Він скучив за тим солодким відчуттям зворушення, якого зазнаєш на могилах рідних, за піддатливою мокрою глиною, що виконує кожне твоє бажання, створюючи порожнечу будь-якої форми і величини. Порожнеча — це найбільша загадка Всесвіту, скриня, куди ми складаємо свої скарби для того, хто прийде після нас, і наостанок самі вкладаємо в неї своє тіло. Юсуф народився у краї, де не залишилося порожнечі, а тому полюбив пустелю, бо вона могла вмістити його душу, його серце, його думки. Самотність і причастя безмежністю. Такою була його остання думка перед тим, як він заснув.

А потім йому наснився сон, цілком гідний цього неймовірного дня. Ніби згори падає сонце, сяючий диск, загрожуючи спалити весь Єрусалим. Чому падає — невідомо, порушуючи всі закони фізики, адже Юсуф жив у часи, коли всі, хто хотів, дізнався, що Сонце величезне, земля кругла, і що все суще підкоряється певним законам. І що Земля приречена кружляти довкола Сонця, а Місяць приречений кружляти довкола Землі, а людина в силу закону гравітації приречена ходити, а не літати. Цей сон, проте, й не був навіяний дитячими уявленнями: дитина ніколи не боїться, що сонце наробить великого лиха, якщо впаде — воно ж таке маленьке. І от Юсуф ловить сонце, яке в міру наближення стає щораз меншим, і підкидає його догори, як пекар паляницю…

Старий прокидається від нестерпного болю. Він лежить навзнак на вбогій підстилці у чужій хаті, виліпленій почасти з глини і викладеній з грубого необробленого каменю. Навіть у темряві він знає, що руки його обпечені сонцем, яке він упіймав, щоб воно не впало на Єрусалим і не спалило його дощенту. Він підводиться і бреде у двір, занурює руки по самі лікті у глиняний горщик з водою. На лавці тьмяно виблискують темні плоди ґранатового дерева, які він начебто подарував Омару. Виходить, не подарував, виходить, і Омара не було. То нечистий спокушав його втриматись від подорожі до Єрусалиму. Болить серце, болять руки, хоч уже трохи менше. Цей біль зливається у єдину симфонію тріумфу — його постій закінчився, він вирушає до Єрусалиму.

Чи довго вони залишатимуться в цій печері? Чи зостануться там навіки купкою спорохнявілих кісток, бо не будуть Марія і Йона вмирати поодинці: вони все ще бояться смерті, їхні тіла не втратили снаги до життя, їхня мрія не здійснилась. Хоч Марія і побувала у Святій Землі — Єрусалимі, Вифлеємі, Назареті, і в Кані Галилейській, і на ріці Йордан заново хрестилась водою — одне питання її тривожить: чому після тих відвідин її життя, життя родини спіткало лихо? Може, не було б війни, якби я лишилась вдома, думає Марія. Вона б не дозволила бджолам вмерти, а чоловіку відкрито жити з наймичкою Ганькою, хоч останнє її боліло найменше, бо вже стара, а Петро не проміняє шлюбну жінку на служницю. І що, може, Івась не почав би грати у карти, якби вона не поїхала. Старший син Степан, дізнавшись, що брат програв коня у карти, хіба знизав плечима і сказав: «Хіба я сторож брату моєму?» Чи, може, то, прости, Господи, Каїн сказав, а Степан сказав інше: «Мені он треба домурувати хлів, а ви, мамо, гроші на вітер пустили!» Приліпився Степан до своєї жінки, що вона йому цар і бог, а як навідає батька-матір, то все йому не так: і борщ не такий, і хазяйство недоглянуте, і свині недогодовані. А тепер все, що зосталось від погорілого, що люди не розтягли, попродасть Степанко. І чомусь Марії від того серце не болить. Земля перейде в чиїсь добрі руки, будуть вони поратися як звикле. Хазяї в Калинівці знають, як коло землі ходити.

А може, якби Марія поїхала кудись-інде, сталося б те саме? Причім тут Єрусалим? Та щось, однак, муляє: не сягнули її молитви небесної канцелярії, впали і згубились там, у ледь притрушеній зеленим пустелі. Руки, складені до молитви, можна було б використати по-іншому: відвести руку сестри від вуликів і вирвати з синової руки карти. Двох її рук вистачило б. Ця думка жалить Марії серце. Вона розуміє, що грішить, і за це потрапить до пекла, але не може нічого з собою вдіяти. Їй стає душно, вона шукає поглядом Йону, але той знову віддалився від неї, поки вона залишалась наодинці зі своїми думками.

Йона стоїть над водою, ледь похитуючись, і щось наспівує. Може, колискову дітям, що вгніздились у його серці. Віра Йони така велика, що він зумів витягти Марію з палаючої хати, тримав над нею небо, коли воно почало падати, він один не змінився: як був тим хлопчиком, що вивів її з аркади, таким і зостався. І навіть якби він прийняв Христа, батько не віддав би її за жебрака із золотим серцем. Якби дух батька явився тут знову, вона б знала, що сказати: «Ви, тату, хотіли загладити провину переді мною пасікою, а чи просто хотіли оддати її в добрі руки? Скажіть правду!» Втім, сказала, не сказала — що від того зміниться? Просто Марія не знала, як захистити свою дорогу до Єрусалиму, своє повернення до нього. Скільки було крику і сварок першого разу! П’ять років вона складала гроші від пасіки і мовчала. Сини думали, що то їм на шлюбний дарунок. Правду знали лиш Йона і панотець, якого Марія випитувала про цю прощу. Врешті отець Миколай привіз із Проскурова книжечку, де було все розписано, як їхати і скільки треба грошей. Книжечку Марія нікому не показувала, тримала її в зимівнику для бджіл, за образом святих Зосими і Савватія. То Йона порадив їй мовчати, наскладати грошей і записатися на прощу. Він ще й знаходив їй покупців на мед, віск та рої, і мав з того процент з кожної оборудки, що бодай трохи підтримувало його родину. А потім після того нещастя, що сталося з дітьми, все припинилося.

Здавалося, Марія більше тужила за бджолами, ніж за новопреставленими чоловіком та сином. Смерть бджіл була злочином, а смерть Петра та Івася — карою за гріхи. Івась зв’язався з лихими людьми, заборгував картярам, а батько потурав йому, казав, що хлопець перебіситься, ще молодий, а на той рік він його оженить.

І коли Марію зморив сон від застояного повітря в печері, наснилося те, що вона думала. Заснула вона навсидячки, голова впала на коліна, разом з кров’ю до неї припливло видиво того, що могло бути, але не сталось. Ніби йде її Івась веселий, ще підпарубок, і веде за руку дівчатко, миле-миле, з білими кучериками і синіми оченятами.

— Куди ви йдете, дітки? — питає Марія.

— Подалі звідси, мамо, — відповідає Івась. — Треба поспішати, бо наздожене.

І показує назад, а там не чорна хмара суне, а велике військо. А дівчинка дає знак, аби Марія протерла очі, щоб краще бачити. І як тільки вона це робить, то злітає догори, і бачить, як те військо чорне виносить з їхньої церкви калинівської образи, книги, ризи і скидає на купу. Чи то орда татарська, чи московське військо, чи якесь інше, Марія не знає. Але досить того, що церковне добро, придбане на людську кривавицю, горить, і на нього ще ллють самогон, аби горіло краще. А калинівські люди забивають вікна храму дошками хрест-на-хрест і заганяють туди свою худібку. І то таке страшне, що Марія прокидається і гукає жалібно:

— Йоно, Йоно!

Але Йони тут немає. У нього свій сон і там перебуває його душа. Він лежить скорцюбившись на березі озера — купка сірого лахміття. Той Йона, який зумів створити зі звичайної сільської дівчинки одержиму Єрусалимом бунтівницю, більш одержиму, ніж він сам. Бо кожен з його вірою і так носить в собі частку Єршалаїму, і там, де він живе, там і є Ерец Ізраель. Без Гробу Господнього, без Голгофи, без Саду Гетсиманського. І турки теж мають свій Єрусалим і там їхня влада нині. Місто поділене, кожна віра сперечається за свій шмат, хоч усі кажуть, що Бог один. Про це їм ще перед прощею казали, зібравши в Проскурові, що так є, але тільки віра православна істинна, і лиш вона приведе до спасіння. І що в чужій землі не треба витріщатися на бусурманів, жидів, католиків чи ефіопів, бо можуть зарізати. Колись цар православний завоює Єрусалим для нас, а поки моліться Богу, терпіть і чекайте. Прочани кивали, декотрі схлипували. А як же інакше? Треба молитись, чекати і терпіти.

Але потім Марія побачила інший Єрусалим — не пошматований, місто Єдиного Бога.

Спи, Йоно, спи, бідако, хай тобі щось добре присниться. Тільки не вмирай. Нам уже небагато лишилось до Єрусалиму.

Йоні сниться ні добре, ні лихе. Він розбирає стіну, де каміння не скріплене мальтою, а просто складене. Там за стіною грає сонце, довгу траву колише вітер, і над нею літають птахи. Робота тяжка: все тіло нестерпно ламає, піт заливає очі, хочеться пити, відпочити, але руки не можуть відірватися від роботи. Виймає останній камінь, і в отвір вдирається колючий вітер зі снігом. І глухий голос, наче вибачаючись, каже:

— Завжди у когось зима.

І тоді Йона прокидається, щоб розповісти Марії все, що сталося з ним у Меджибожі. Бо доки не розповіси стару історію, не почнеться нова.

— Що тобі снилося, Йоно? — питає Марія. Тіло Йони легке, він викашлює кам’яний пил, і воно стає ще легше. Жар потрохи спадає, але мучить спрага. Йона повзе до води.

— Не треба! Не знати, може, то мертва вода. У нас ще є своя.

Марія подає йому баклагу з водою, що металева на смак, застояна, але безпечна. Йона сідає, робить ковток. Жінка обтулює його лахміттям, як мати недужу дитину.

— Снилось, як я вибираю каміння зі стіни. Але тебе не було зі мною.

— І в моєму сні тебе не було.

— Я ще не все тобі розказав, — каже Йона знесилено. Так ніби наяву розбирав стіну.

— Мо’, не треба? Іншим разом розповіси.

Йонин голос звучить хрипко і глухо:

— Та ні, треба. Може, та розповідь дасть мені силу. Може, вона стане тим ключем, що відкриє нам прохід до Єршалаїму. Діти, нагадайте мені, на чому я спинився!

— Як наш дід святкував шабат при дорозі з Мордком і той вилікував йому ногу.

— Ага, так я вже оце оповів, і хай воно лишається позаду. Мої сліди в Меджибожі свіжіші, ніж мого батька, хоч і не світяться. Зізнаюсь, перші дні я часто плакав від зворушення, бо крамар усім розповідав, чий я син, і, врешті, тінь мого батька так виросла, що стала живіша за мене, і я забув про своє горе. Який сором, як я міг забути про бідну мою Дебору[24], що як правдива бджола обрала собі запахущу грушу, а не безплідну вербу. Спасибі, дітки, ви мені нагадали, що я Йона, а не Ісаак, і мене має ще проковтнути Левіафан, аби розум мій прояснився і дух став смілим. Крамар прийняв мене у своєму домі, там я тільки ночував, а ввечері сходились сусіди і згадували про мого батька все, що могли згадати. Яким він був добрим, правдивим, як кожному допомагав, яке велике мав серце. У нас в Острополі тата мали за ніщо, волоцюгу, мати обкладала його лайкою, а заодно й мене, плід з нездорового дерева. Тільки справить йому сорочку, а він уже віддасть її комусь, вертається в каптані на голе тіло, ледащо. Хоч то було раз чи два. Перед матір’ю батько мій мізернів і не смів виказати свою любов до мене, бо вона тоді сердилася на нас обох, дорікаючи, що я вдався у батька, нездарний ні до науки, ні до ремесла.

— Та про це довго розказувати. Я аж розгубився: переді мною були дві різні людини, і я не знав, хто з них мій батько. В очах тих людей я мав би стати тим праведним Іцком, якого їм бракувало. Але я був Йоною…

— Ти і зараз Йона, — зауважила Марія. — Видно, Меджибіж таки святе місце, де не по одежі стрічають.

— Стрічають і по одежі, але це так не впадає у очі, бо дуже багато побожних євреїв приїжджають до Меджибожа облегшити душу на могилі Вчителя, очиститися водою з його криниці. Але їм і їсти щось треба, і взуття полагодити, і жити десь, то кожен з місцевих радий прислужитись і показати, що тут мешкають побожні й доброзичливі люди. А ще в Меджибожі військова залога чимала, і війна вже йшла третій місяць, то я помагав крамарю продавати кінську мазь, поки той чаклував, її варячи. Звісно, тримав рецепт у секреті, при цьому ділі був присутній лише його старший син. День у день я ходив на могилу Бешта, до його криниці, щоб він подав мені знак, що робити з діббуками. Мусив таїтися перед тими, хто міг їх у мені розгледіти, хоча не знаю, чи такі тепер бувають. Потрохи люди пізнали, що я навіть не тінь свого батька, не така вдача, не така усмішка, не така бесіда. Мене почав переслідувати страх, що до Меджибожа прибуде якийсь ясновида, перестріне мене на вулиці й кричатиме: Дивіться, той чоловік одержимий діббуками! Про те, як це зашкодить пам’яті мого батька, я теж думав. У праведників діббуки не водяться, лише в грішних. А в мене тих гріхів як маку, і ні одного великого. Або я про нього не знаю.

— Може, твій гріх у тому, що ти приятелював зі мною, православною?

— Але ти не була моєю жінкою. Ми завжди знали, що це не вільно. Може, якби я пішов до вченого рабина, він би мені розтлумачив, що є гріх. Але я не йшов до Меджибожа, аби мене судили і карали. Я хотів зрозуміти, чим Бешт так привабив мого батька, що став дорожчим за жінку і сина. Хотів насититися повітрям Меджибожа, але тепер до солодкого духу пахощів і свічок домішувався гіркий дух війни. Жінки отримували казенні листи зі звістками про смерть чоловіків та синів, і тоді повітря вибухало криком. Або вертались каліки без рук і без ніг і це дратувало тих, хто нічого не хотів про війну знати. Та й купці не мали доброго ґешефту, не могли їхати в Ґаліцію, через що почалися чвари між своїми. Це не могло мене не зачепити — ми живемо не в лісі, а серед людей. Я вже бачив, що мої чування при могилі Бешта, довгі прогулянки над Бугом, що вже підмерзав, після яких я відігрівався у корчмі, нічого в мені не зрушили. Я боявся повертатись до Острополя, бо знав, що помру в дорозі, або щось зі мною станеться. З кожним днем мій страх посилювався. Я почав питати людей, чи є хтось у Меджибожі достоту мудрий і праведний, і мені називали багатих рабинів, які мали владу, що зовсім не робило з них стовпів мудрості й праведності…

— Ти покинув мене, Йоно, в тяжку для мене хвилю. Я була розгублена, перестрашена, бо все почало кришитися і ламатися.

— Ні, то мені здавалося, що ти, Маріє, відкупилася від мене грудкою землі з Єршалаїму. Але тепер я знаю, що ми обоє віддалилися в своєму горі. Бо нас ніколи ні горе, ні радість не зближували, відколи ми перестали бути дітьми. Ні ти мені нічого не розказувала, ні я тобі, бо не було як — світ повний цікавих очей. Аж до тепер. Я не думав, що колись може стати інакше, а, бач, стало. Я лежав непритомний в печері, коли відчув, що ти зараз загинеш. Я пробив головою стіну і знайшов тебе. Се значить, що ти завжди була поруч. Чому ти так важлива для мене, Маріє? Як сестра, навіть більше ніж сестра. У нас кажуть, що людей поєднує життя, бо ми живемо не один раз. І через те я ніколи особливо не боявся смерті. Не того разу. Чи це дух Учителя вселив мені таку думку, чи я сам до неї дійшов, але вистарчить того, що тоді, на початку зими, в Меджибожі я зрозумів, що мушу жити для того, аби зробити щось важливе, а не по-дурному замерзнути десь у полі, заснувши від холоду і втоми. Мій батько не скоїв самогубства, просто знесилився, і зима його вбила. Так думали всі, зрештою, що то був нещасний випадок. Але тепер я знав: то було вбивство. Зима вбила мого тата, розумієш? То щось іншого. З Деборою було все інакше. Вона повісилась, бо не могла жити без дітей. Для неї то був найбільший скарб, про який вона не сміла думати, доки нас не зісватали під час холери. А люди судили її, обмовляли. Де їм було збагнути її тонку душу, золоте материнське серце? Вона літали зі своїми дітьми в небі, а я дивився на них знизу…

Йона шморгнув, витер рукавом носа і продовжив уже спокійніше:

— Так, я кажу ж, що не боявся смерті. Я боявся думок, що мучитимуть мене в дорозі, краятимуть моє серце, коли я йтиму туди, звідки прийшов: з пустки і самотності. Я б не витримав цього чорного неба і білого снігу, де всі демони світу стали б супроти мене. В цьому страхові було щось дитяче. Можливо, якби я зважився увійти в зимову ніч, то подолав би свій страх. Але тоді став би тінню тіні свого батька. І не перемололи б мене жорна війни, і не було б цієї печери…

— Що кому судилося, того не мине, — мовила Марія. — Ти мене врятував із вогню, але й без мене ти заснув би вічним сном, небоже, в цій печері.

— І то правда. Ні ти без мене, ні я без тебе. Але скажи мені, ти колись боялася так, що не могла перебороти свій страх? Опріч тієї аркади в Острополі?

— Та я полохлива, як заєць! — всміхнулася Марія. — І вовків боюся, і того місця коло Острополя, де розбійники на купців нападали, і гаддя всякого…

— Але є щось таке, що привиджується тобі перед сном, коли людина напівпритомна і може стати здобиччю злих духів?

Марія нічого не відповіла, відвернулася. Їй не сподобалась ця розмова про страх у такому місці, де не знаєш, чи ти жива, чи вже ні. Скорше би вже вибратись звідси, чого вони чекають…

Ну ото, дасть Бог, прийдуть вони в Єрусалим, увійдуть через браму. Марія піде вклонитися Гробу Господньому — вгору, слизькими сходинками. А далі що? Сама по собі, бо ніхто з прочан її до гурту не прийме: вони там як овечки всі полічені-пораховані. Вона все життя прожила в гурті, в хаті, повній людей, важко буде тепер самій. Найметься до когось, знайде роботу. А як не знайде? Там багато наших жінок, що побрались з арабами, навіть хрест не зняли. Вона тепер вдова. Тьху на тебе! Таке подумати навіть страшно. Насправді Марія не хотіла вертатись у той самий Єрусалим, який уже бачила. Їй потрібен був той другий, про існування якого вона хіба здогадувалась, про який розповідав Йона в дитинстві.

— Скільки нам тут ще сидіти? — спитала її душа. І Марія раптом відповіла, тобто не вона, а дух, який увійшов у неї ще тоді, як вона дитиною дивилась з остропільського мосту на базар, пройшовши крізь темний тунель:

— Доки не вибудуєте міст зі слів, доти будете сидіти в темній печері. Не з простих слів, а слів, що мають силу.

Марія здивувалася: хіба зі слів можна збудувати міст? І чи Йона про це знає, і вже почав будувати? Може, він просто хоче виговоритись. Ні, таки знає! Недарма ж у Святому Письмі сказано, що спочатку було слово. Як Господь сотворив світ словом, то зі слів можна будувати.

Але вся ця бесіда душі з духом відбувається всередині Марії. Вона чекає, що Йона сам скаже. Жінка завжди стоїть за плечима чоловіка, свого чи чужого. Вона нашіптує йому, щоб він сказав уголос. І щоб заохотити Йону, Марія просить:

— Розкажи, кого з мудрих людей ти стрів у Меджибожі? Хто з них був наймудріший?

— То хіба Г-дь знає, хто мудрий чи ні. Головний рабин — той був як сонце, недосяжний. Зблизька підійдеш — спалить, здалеку подивишся — холодно. Звісно, він мудрий, бо хто б його вибрав, якби був не мудрий. Але такому бідакові, як я, треба низько вклонитися, інакше не підступишся. Та й нема з чим: ні словами, ні грішми. Та й до інших я був не вхожий, мусив би хтось за мене поручитися. А я не хотів ні дошкуляти мудрим людям, ні просити рекомендації. Все в мені горіло і пекло, як ті бідні діти мене терпіли, не знаю. Один раз, правда, ребе Зельман, читаючи проповідь, згадав мого батька. Отут, знаю, є межи вами син Іцхака з Острополя, Йона. Якщо він чогось потребує — дайте йому. Якщо ви чогось потребуєте — хай він дасть вам. Мудро сказав? Мудро. І знаєш, Маріє, що потім трапилось? Виявилося, що батько мій заборгував декому, почали до мене різні люди підходити.

— І ти їм повірив?

— Як же не повірити?

Марія лиш зітхнула й промовила:

— «І прости нам провини наші».

— Так, Г-дь, певно, простив, вже он скільки літ минуло. Але тобі кажуть: твій отець винен мені гривеник, а в мене взяв свічку шабатову в борг і вино, а мені заборгував полтинник, і ці борги, певно, тиснуть йому на груди. Як не віддати! Але річ у тім, що я не мав грошей тоді зовсім, бо мусив щось їсти і за постій відробляв. Взимку з роботою сутужно. Таке було й з моїм батьком. Мусив принести нам з матір’ю бодай щось. Ох, і зажурився я! Тільки дивно, що до цього ніхто не споминав, поки ребе не заговорив. Але ребе не мав на увазі борги.

— Що ж ти зробив, бідний Йоно?

— Пообіцяв, що віддам. Сказав, що нічого не знав про борги, але, звісно, зніму тягар з грудей батька. А тоді тихенько пішов із синагоги. Сніг і темрява сховали мою фігуру, і в провулку, що під горою, я не стримав сліз…

— То ж не твоя вина, чого ж ти плакав?

— Добре питаєш, Маріє! Чого я плакав? Сам не знаю, чого. Чи з жалю за батьком, чиє життя так рано урвалося, чи з жалю до себе, сироти, але так гірко я плакав уперше в житті. Разом зі мною заплакали мої діти-діббуки. А потім розгнівалися на людей, що досі пам’ятають про копійчані борги мого батька, і бояться, що я у них щось попрошу. Стало їм незатишно в мені, як у домі, де протікає дах, а у вікна дме вітер. А мені соромно перед ними за людей, що так вузько витлумачили слова ребе. Страшно подумати, що б вони зробили з дітьми-діббуками, якби дізналися, що я ношу їх у собі. Я знаю, що у християн такого немає — ваші діббуки біснуваті, ніхто з ними не церемониться, відразу йдуть до священника. Але мої діти… Часом вони мені співали колискової, як я не міг заснути. І пустували вони як діти, а не як злі духи. А тепер плакали разом зі мною в темному провулку, на який насувалась завія.

— Врешті я витер сльози і побачив перед собою вогник. Живий, він кликав мене: «Ходи, Йоно, сюди!» То була невелика єврейська корчма, що вже доживала свого віку, бо в Меджибожі з’явилось повно трактирів. Ти питала, Маріє, за мудрих людей. От я скажу тобі: мудрий той, хто лише одним словом зможе змінити долю. На ліпше, на гірше — не важливо, бо в цьому житті ніхто не може цього знати. Тоді я ще не був певен, що світ перевертається, бо мене ще не вхопила своїми пазурами війна. Я був байдужий до неї, а вона до мене. Мій біль був важливіший за оборону якогось там отєчества, я жив у Острополі, а не в отєчестві.

Такої вбогої корчми і тісної я вже давно не бачив, хіба що по селах. Здавалось, що її придавило снігом і покалічило, аж ребра стирчали. Але там виявилось багато людей, які, певно, як і я, не наважилися йти до трактирів, де вечорами гуляли офіцери. Тут було тихо, на мене навіть уваги не звернули, я присів на лаву коло дверей. За шинквасом не було нікого, ледь блимала олійна лампа, а корчму і обличчя людей освітлював вогонь, на якому варилась якась страва. Я не мав грошей, бо віддав два гривеники кредитору свого батька, облегшивши, так би мовити, тягар на його грудях. Але мене помітив огрядний чоловік середнього віку в міщанській одежі. Погляд його був пронизливим, а не осклілим. Може, він не був п’яний, або належав до тих людей, чий зір горілка заточує як бритва. Він махнув рукою, аби я сідав до гурту, і підсунув до мене кухоль з пивом, а сам продовжив розмову з двома сільськими парубками, як то добре у війську батюшки-царя, і поки вони вчитимуться військового ремесла, війна, може, вже й закінчитися, а жалування платитимуть справно. Я так зрозумів, що він вербує хлопців: напоїть їх так, що стане море їм по коліна, підпишуть бомагу, а на ранок опиняться в казармі.

— Ось ти, чоловіче, добрий, — звернувся до мене вербувальник, — яке ремесло знаєш?

— Та трохи шевцювати вмію, — відказав я, не наважуючись ковтнути пива, хоч у горлі пересохло.

— Вельми потрібне ремесло! Як відірветься підметка, чи далеко зайде солдат? Ноги відморозить, скалічить — і вже на одного менше в строю. Біда! Отак ти би їхав в обозі та латав чоботи, і всяк би тебе просив зробити якнайшвидше та якнайлучче. І нікого би не інтересувало, що ти жид, бо на війні нема ні жидів, ні хохлів, ні кацапів — там усі солдати.

Ага, так я й повірив! В Острополі велика ґміна, і у війську служили наші хлопці, всяке там бувало.

— Як тебе звати, чоловіче?

— Йона.

— А мене Тимофієм кличуть. Випий зі мною, Йоно!

Видно, йому було нудно з мовчазними сільськими парубками, яким він горілку все підливав. Вони хіба кивали сонно. Пиво було як пиво, я б ліпше чаю гарячого випив чи юшки з риби поїв — вона так смачно пахла, що мені аж млосно стало. Тепер я помітив, що вербувальник, я і двоє парубків складали один гурт, а був ще й інший — люди мандрівного вигляду. Не торговці, але й не волоцюги. У них був інший товар — збурювати повітря. З уривків розмови я здогадався, що йдеться про завтрашнє весілля, на якому вони будуть грати, в сусідньому селі. Але чи християнське, чи наше, не знаю. Клезмери! Ох, і любив я клезмерів. Звісно, то не були ті, хто грав на нашому з Деборою весіллі, у нас були свої, остропільські, приписані до нашої ґміни. Видно було, що змучені з дороги, один уже спав на лаві, тримаючи коло себе бубон. Той, що скрипаль, цибатий з довгим худим лицем, дивився на мене чи, може, на мій кухоль пива. Ще один, того віку, що я, з жовтим лицем, шпортався у клунку. А коло нього сидів молоденький хлопець, може, літ п’ятнадцять, і зачаровано дивився на баян, прикритий картатою вовняною хустиною, і час від часу поправляв цю хустину, погладжуючи баян. Мав він блаженний і цілком задоволений вигляд. Я б залюбки підсів до них, але не мав за що їх пригостити. Ніщо не змусило би мене зараз вертатись через ціле місто до комірки, де не було грубки. Досі було нічого, але здіймалась хуртовина, і я міг зблудити. Тому сидів, де сидів, почуваючи себе не дуже затишно з чоловіком, чиє ремесло — заманювати людей у сіті. Корчмар, що вийшов звідкись і став за шинквасом, поманив мене, як давнього знайомого. Я відставив кухоль і підійшов до нього.

— Стережися того звіра, бо завтра будеш ночувати в казармі!

Я кивнув.

— Там у сінях є дрова, принеси. А тоді поможеш мені розлити юшку для музик, вони здалеку прийшли. Твій батько не раз у мене ночував, і я чи не останній, хто бачив його живим.

— Як це було? — стрепенувся я.

— Зроби, що кажу, бо мені треба вцідити горілки. Потім розповім.

— Корчмар був старий, і видно було, що поратися йому тяжко. Не бачив я ні його жінки, ні наймитів. І в очах його була глибока туга — жили вони окремо, своїм життям. Певно, коли він жартує, очі в нього так само лишаються сумні.

— Я набрав оберемок дров, напустивши трохи вітру в хату, допоміг зняти казан і підкинув дров, аби гріло. Ніч буде довгою. Я озирнувся на клезмерів. Той клятий скрипаль дивився на мене знову, наче розгледів у мені діббуків. Добре, що не рабин, а то б я чкурнув звідси, наче злодій. Вербувальник тим часом втратив до мене інтерес, бо бачив, що я свій для корчмаря, і той стане між нами, коли що. Парубки виявилися заслабі до горілки, бо були ще дуже молоді. Попадали головами на стіл і заснули, не встигли підписати бомаги. Вербівник брудно вилаявся, на якусь мить зупинив на мені погляд. Я саме стояв з ополоником у руці й повернувся, щоб набрати юшки. Він протупотів за моєю спиною, я затамував подих і згорбився як старий дід, і він протупотів далі.

Коли за ним зачинилися двері, я відчув, як з корчми пішло щось лихе. Багато лихого. З вербувальником здавалося, що в корчмі чимало люду, а коли він пішов, виявилося, не так уже й багато: четверо музикантів, двоє парубків, я і корчмар, що саме повернувся з пляшкою горілки.

— Він пішов, — сказав я. — Он там гроші лишив.

— Він має гроші, але то брудні гроші. Прикро мені, що з моєї корчми починається дорога на війну.

Він прикусив язика, і тоді я спитав:

— То, кажете, що знали мого батька?

— Тепер діти не схожі на батьків, — навіщось буркнув корчмар, може, згадав своїх дітей. — Наймит мені заслаб, вигрівається на печі в пекарні, а жінка моя давно вмерла. Тепер мої гості — моя родина. Бери ложки, неси на стіл, будемо вечеряти, а я тим часом хліба вкраю. Та й вип’ємо собі по келішку.

Парубків не будили, були вони дуже п’яні.

— Завтра зранку вижену тих дурнів, щоб матерям горя не принесли, — пообіцяв корчмар.

Я подумав, чим же ця війна така страшна, що корчмар обстає навіть за ґоями, бо сам я не відчував до них нічого. Мені зараз соромно таке казати, Маріє, але я справді не відчував нічого. Мої діти не виросли, вмерли. Вони не встигли дізнатися про світ ні з доброго, ні з поганого боку. Вони часто плакали, часто хворіли, всього боялись. І я навіть не можу уявити, що вони відчули, стрінувшись зі смертю, яка забрала їх від тата і мами.

Марія взяла його руку в свою:

— Але вони і сміються тепер?

— Деколи. Тому я хочу забрати їх з собою в Єршалаїм, хоч про нього різне балакають. Ніби місто як місто, як ото Проскурів.

— Не вір їм, — відказала Марія. — Коли ми туди попадемо, як буде на те Божа воля, ти побачиш, що то найліпше місце на землі. Ми для того й сидимо тут в темряві, щоб наші очі очистились і прозріли. Ще трохи лишилось потерпіти, Йоно. Розказуй далі, що було в тій корчмі.

— А чи тобі це цікаво?

— А як ти думаєш? Чого питаєш?

— Ну, добре. Корчмар пішов зачинити ворота на ніч, а я молився, аби ніхто не прийшов, щоб ми були ото як родина.

— Чув я, що ти в Мордка живеш? Чом не прийшов до мене? Твій батько, хай буде мир його душі, відразу прийшов до мене, і я вже пояснив йому, що до чого. Корчма — то цілий світ, щоб ти знав.

— Мордка я на дорозі перестрів, як йшов до Меджибожа. Він колись вилікував мого батька.

Корчмар буркнув щось, а тоді спитав прямо:

— Що тобі треба від нас, Йоно?

Я здивувався:

— Мені? То усім щось від мене треба! Скільки батько вам заборгував, признавайтеся? Бо я прийшов до Меджибожа віддати борги, хоч спершу хотів дізнатися, чим так Меджибіж привабив мого батька.

— Не пам’ятаю, чи щось винен мені твій батько. Старий став. Але горілки він не пив, пива теж, то думаю, нічого. Мені от дивно, що ти тут вже два тижні, а хіба нині знайшов старого Гірша.

«Значить, так треба було», — подумав я, але промовчав і став ладнати на стіл. Скрипаль тим часом розбудив товаришів і того хлопчину. Він не був сином баяніста, як я думав. Пристав до музикантів. Так хотів навчитися на баяні, що втік з дому. Звали його Єгуда. Я подумав, що якби мені слон на вухо не наступив, то вчинив би так само.

— Сподіваюсь, ви не змусите нас грати проти ночі? — поцікавився скрипаль.

— Бракувало, аби ще сюди набігло люду. Я не проти виторгу, але змучився за день.

— Та он маєте помічника! — вказав скрипаль на Йону.

— Ця вечеря на честь Йони. І за горілку платити не будете. Вип’єте разом з нами.

— Та у вас тут просто рай, дядьку, — позіхнув баяніст. — Буде нам грати вітер до вечері! А ти ще тут? — глипнув він на Єгуду.

Хлопець опустив голову.

— Він жартує, — сказав скрипаль.

— Як хтось дізнається, що ми прихистили втікача, опинимось в цюпі.

— Ніхто не дізнається, дядьку Мотле! Я ж вам казав, що я сирота, а майстер радий мене здихатись. Він і так насилу мене взяв.

— Бомаги не маєш, дурню! Посадять тебе за ґрати до злодіїв, ті тебе навчать свого ремесла.

— Мені б помічник у корчмі знадобився, — зауважив корчмар.

— Ото було б щастя! — вигукнув баяніст. — В корчмі будеш і ситий, і в теплі. Мендель — чоловік добрий.

Чесно кажучи, я б і сам не відмовився, якби мені хтось таке запропонував. Всі вичікувально дивились на хлопця. Було йому літ п’ятнадцять, худий як скіпка.

— Ну, що скажеш, Єгудо?

Хлопець люто блимнув спідлоба:

— Я хочу грати на баяні.

— Їж, синку, бо вистигне, — мовив лагідно корчмар.

— Перевіряєте, га? — визвірився хлопець.

— Нам другий баяніст ні до чого, — пояснив той, що з бубном. Тепер він уже не обіймав його, а відклав набік. — А за науку треба платити. В тебе грошей нема? Нема. Людина хоче тобі добра, а ти он який!

— Навчусь, куплю баян, гроші віддам!

— Хіба що так, — згодився баяніст і зареготав.

— Чого смієтеся, дядьку? Вас теж хтось учив.

— Мене батько навчив, бо годиться ремесло передати. Може, в мене є син, ти ж не знаєш!

— Годі вам, їжте, — озвався скрипаль, що був серед музикантів за старшого. — Щось зимно стало.

— Атож, треба зігрітись! — підхопив той, що з бубном.

— Пийте, хлопці, пийте. Дрова дорогі, а корчма стара, задуває. На мій вік вистачить. То добре, як помремо разом, а як ні… А як ні, то зле…

І корчмар перехилив келішок.

Мила була кумпанія, та я й не перебирав харчами. Не пригадую, коли я так сидів на рівних. Жаль було корчмаря: по смерті жінки не хіба корчма підупала, а й він. Я це пізнав на собі. Хата моя трухлявіла на очах, я пригадував її зі страхом і болем, й зрозумів, що не хочу туди вертатися нізащо. Я б зостався тут, якби корчмар запропонував. Пізно мені вже звикати до бродячого життя. Я все життя був на ланцюзі, як пес. Ходив по колу і мріяв про Єршалаїм, як кожен єврей. Тепер у мені під впливом обставин народжувалося щось темне і страшне, сильніше за діббуків, які видавались тепер реп’яшками: кололи, але не ранили. Ми мовчки повечеряли, година була пізня. Надворі лютувала буря, замітала мої сліди в Меджибожі. Корчмар зненацька змізернів, ще більше постарів, і сказав втомлено:

— Пішов я спати, хлопці. Та й ви відпочивайте. Там рядна в кутку, вкрийтеся.

Я був трохи розчарований, бо не почув від корчмаря нічого про мого батька. Але ще буде ранок. І треба пережити цю зимову ніч, схожу на ту, що вбила мого батька. Я сим разом врятувався, але скільки ще буде таких ночей. Час від часу я ловив на собі погляд скрипаля, пронизливий і темний, наче він один знав, що діється в моїй душі. Чого б це? — тривожився я. Чому він викликає в мене такий страх? Чия душа вселилася в нього? Він був не старший за мене, але у відблисках вмираючого вогню видавався мені неземною істотою, яка живе тисячі років. І то за ним мало бути останнє слово. Він заплющив очі й заспівав. Його скрипка лежала поруч, він жодного разу її не торкнувся, тоді як баян і бубон тримали тепло своїх власників. Я уявив собі скрипку у футлярі — холодною як лід. Так певно почуваються діти-діббуки в мені. Торкнись її — і вона розпанахає черево темряви і заллє світ криком і болем.

Скрипаль заспівав «Бейзе вінтн» — пісню про зимову бурю, яка трощить і ламає дерева й будинки, викидає птахів із гнізд. Лампа погасла, брязнули шибки на вікнах, затріщали крокви. Про що він співав, те й збувалося. Здавалося, надворі на дах падають гілки і мертві птахи, і що зараз зірве двері з завіс і нас винесе у світ. Я не знав, що можна скласти пісню про бурю, я потім не раз чув її у війську, але ті, хто співав її, не керували бурею. То був лише блідий відбиток пісні, яка зганяла світ з насидженого місця, але не була піснею смерті. Вона виривала світ, поглинутий Левіафаном, з його черева. І коли пісня скінчилась, скінчилась і буря, сховавши закривавлені пазурі в м’які подушечки снігу.

Я наважився повірити, що пісня призначалась мені. Може, то був дух самого Бешта, про якого розповідали всілякі історії, більшість з яких закінчувалися смертю. Согрішив — помри. О, якби так було, на світі не залишилося б людей!

— Бог мусить бути милосердним, бо всі ми грішні. Я не зустрічала праведників, та й не знаю, як би й упізнала. На лобі ж у них не написано. Кажуть, що від них світло йде, але воно не для всіх видиме. І що ж було далі? Заговорив до тебе скрипаль?

— Ні. Загорнувся у рядно, притулив до себе скрипку. Інші теж заснули. Я одійшов подалі. Цікаво, чи чули ті п’яні хлопці бурю і пісню про неї? Я не міг заснути. Аж коли посвітлішало за вікном, я зрозумів, у які двері мені виходити і в які входити…

Я пішов на війну. Взяли мене, хоч був уже немолодий, але не шевцем, а підбирати мертвих і живих. Не можу сказати, скільки солдатів при мені вмерло, і скільки разів брав я до рук рушницю. Смерть осквернила мене так, що тільки Свята Земля може зцілити.

— То ходімо, Йоно! — сказала Марія. — Ходімо в Єрусалим!

— Треба кози, — посміхнувся Йона.

— Причім тут коза?

— А ти не чула оповідки про козу?

— Чула, про козу-дерезу.

— Ну, то слухай. Був собі хлопець і пас він козу. Якось побачив, як коза шмигнула до печери. Він за нею. А в тій печері був підземний хід до Єршалаїму. Так вони обоє потрапили до Святого Міста — хлопець і коза. Добре їм там було, аж нарешті пастух згадав, що його батько досі бідує і не знає, де його син. Взяв він папір і написав листа: «Дорогий тату! Я живий і здоровий, знаходжуся в Єршалаїмі. Йди за нашою козою, і вона приведе тебе до мене». І сховав того листа козі в нашийник. Вернулась коза додому, а батько взяв і зарізав її, і тільки тоді зрозумів, що наробив, як знайшов листа…

— Отакої! — сплеснула руками Марія. — А якби в тебе була коза, то по кого б ти послав її? В тебе ж удома нікого не лишилось. Не до того ж, хто своєю піснею послав тебе на війну? Не варт він того!

— А хто казав, що легко потрапити в Єршалаїм? Ми обоє віддали все, що мали, хай супроти волі, але віддали. І вже в мундирі я пішов віддавати своє перше солдатське жалування меджибізьким євреям: кому гривеник, кому полтинник. Покінчив з боргами мого батька одним махом, а заодно з Острополем і Меджибожем. Як в ополонку скочив, звідки ніхто не врятує, бо лід крихкий, ламається. Ніхто тебе не витягне, бо сам потоне.

Юсуф провів тяжку ніч в хатині, яка наче хотіла вигнати його, а сама перетворитись на пустку. Скільки вже днів минуло, відколи Джаміла пішла з донькою? Вічність. Поява товариша з текії видавалась йому все більш неправдоподібною. Міг задрімати на порозі й таке приверзлося, переконував себе старий. Але на ранок усі сумніви розвіялися. Прийшов мулла зі старійшинами, принесли дари: сувій білої вовняної матерії, килимок для намазу, халат. То був додаток до прохань про молитву і побудову мечеті. А ще мосяжний глечик і дві такі сама чаші. Бо ж усі чули, що баба[25] Омар забере з собою дорогого Юсуфа, коли буде вертатись з Єрусалиму: негоже відпускати його як останнього злидаря. А жінки прийдуть завтра, наведуть лад в хатині і приготують все на прощальний обід… Вони гуділи, як джмелі, довкола старого дервіша, а той сидів згорблений, схожий на купу старого дрантя. Все це було не для нього, а для карети, запряженої чотирма кіньми, для зеленого тюрбана баба Омара, його повних щік, круглого живота і перснів на пальцях. А не для погаслих очей в глибоких очницях, шиї, як в обскубаного півня, й рідкого сивого волосся. Наляканий Юсуф тим часом вирішив, що настав час іти назустріч долі. Бо доля ніколи сама не приходить, тільки несправжня, фальшива. Джмелі гули, але жоден з них не вкусив Юсуфа, бо він не ворушився. Навіть тоді, коли на плечі йому накинули новий халат. Він просто їх заплющив, а коли розплющив, то вже нікого не було. Таки залишили старого в спокої.

Він знав стежку, якою ходили сміливі люди чи розбійники. Вела вона через гори до самого Єрусалиму. Джаміла про неї розповідала. Вона думала, що чоловік так поспішав до неї та маленької донечки, що зважився піти цією стежкою. Чоловіки з села ходили його шукати, але не знайшли ні тіла, ні крові. Скидалося на те, що його викрали і продали у рабство. За що вбивати безоружного і бідного? А вийшло, бач, ні те, ні інше. Потрапив Мустафа у полон, але не той, що гадали. Як би тішилася Джаміла тепер честю, що випала на долю її названого батька! Але втекти він би не зміг так легко.

Юсуф склав усе подароване добро на купу, зверху накрив халатом. Довго тримав у руках сувій білого краму, з якої шиють одяг для танцюючих дервішів. Він міг би його взяти з собою в Єрусалим, щоб станцювати там останній танець — виклик старості й нужденному життю, стати білим птахом на радість Всевишньому. Але це належало не йому, а Омару, і вертатись в текію, засипану піском забуття, він не стане.

Старий ліг і пригорнув до себе згорток білої тканини, наче немовля. Він так давно не торкався нічого нового і чистого. Ця тканина могла бути одежею і для живого, і для мертвого. Якби він міг, то загорнув би у неї тіло раба, знайдене на березі Мертвого моря. Вона нагадувала йому як білі смуги солі, так і сніговий покров на його батьківщині, де в кожному дворі за кам’яною огорожею росте фігове дерево і дрібний кислий виноград для ракії, де земля вогненного кольору, тверда і суха. Дуже далеко ця країна, плисти до неї треба морем, а повітря належить хмарам і птахам. У них інша дорога. Якби не та ніч в хані в місті Бераті, то він би не знайшов дороги в Єрусалим, до Наріжного каменю. Мабуть, той камінь білий, як ця тканина, і мусить сяяти. Він міг бути колись звичайним каменем, доки не осягнув свого призначення, доки віра не відбілила його, як сонце відбілює зіткану матерію. Він не кріпиться до нічого, той камінь. Він висить у порожнечі, і до нього кріпиться Мечеть Купола, а до мечеті Єрусалим, до Єрусалиму цілий світ. Таким могутнім його зробив Аллах.

Тоді у Берат Юсуф потрапив з валкою купців. Він мусив тікати, поки його не стратили за святотатство. Найліпше для нього було б раз і назавжди порвати з течією, дервішами, стати слугою, писарем чи навіть гончарем, наплодити дітлахів і швидко зістаритись, щоб ніхто його не впізнав. Може, б так і сталося б, але купець, що взяв його з собою, упізнав у ньому дервіша, й ставився до нього як до духовної особи, хоч сам був християнином. То була довга виснажлива подорож для молодого розніженого чоловіка. Коли Юсуф побачив Берат з фортецею на горі, йому здалось, що він зробив коло, його навіть охопила паніка. Але придивившись, він побачив, що просто під горою тече ріка, і замок виглядає веселішим, отже, це інше місце. Купець під’їхав до нього на коні й сказав:

— Ми зупинимось у заїзді, а ти йди у хан[26]. Ти ж духовна особа, тобі не пасує бути там, де п’ють і хрестять їжу. Ти, певно, грамотний? Знаєш арабську?

— Так.

Юсуф волів лишатись серед челяді купця і не затримуватись у місті, але купець мав скинути в Бераті частину товару й заплатити чинш місцевому паші. Молодий дервіш відчув себе мишею, яка ховається від досвідченого кота. Хан — то було небезпечно, хтось міг його впізнати, принаймні, йому треба розповісти, хто він і звідки. Юсуф не знав, чи шукають його, чи ні. З іншого боку, він скучив за товариством, розміреним трибом життя і годинами мовчання. Для нього, можливо, то був останній шанс вхопити ковток повітря перед тим, як потонути.

Купець уважно подивився на нього і сказав:

— Я так і знав, що в тебе є клопіт. Не дивно, бо ти ще дуже молодий, спокуси до таких і липнуть. Але однак тобі не можна до заїзду. Там будуть розпусні жінки і вино, і якщо хтось дізнається, що ти дервіш, то скарають і мене, і хазяїна заїзду, мого приятеля. Я спершу думав взяти тебе як писаря до паші, але й мені клопоту не треба.

Юсуф опустив голову.

— На вулиці тебе спіймають. Тут повно турецьких солдатів. Я не з тих, хто торгує людьми. Я торгую тканинами і килимами. Я дам тобі подарунок для шейха текії, а ти вже сам придумай, як сказати йому правду, чи щось схоже на правду. В мене сестра вийшла за турка і прийняла іслам. Він — хороший чоловік, мій приятель.

Він розвернув коня і через плече кинув:

— На твоєму місці я б сказав, що хочу подивитися світ, перш ніж… Хіба не так? У нас, християн, так.

— Ні, не так. Я не готовий стати дервішем, принаймні, такими, як вони, після того, як…

— Це — бекташі[27]. У них не дуже суворі правила. Ти знаєш, хто такі бекташі?

— Чув.

— Іди до мого воза, напишеш листа шейху і отримаєш сувій тканини. То дрібниця для мене. Я завжди так роблю, коли приїжджаю у Берат, щоб пошанувати чоловіка моєї сестри.

Юсуф все ще вагався. Він жив у текії, яка захищала від пронизливих зимових вітрів, але не захищала від влади. Нині ти сидиш на шовкових подушках, а завтра — прикутий ланцюгом до стіни в кам’яному мішку, і гниєш, всіма забутий. Чи ти духовного сану, чи світського — не має значення. Але що він міг зробити? Пішов з сувоєм під пахвою туди, де вказав йому купець. Виявилось, що у великому місті ще небезпечніше, ніж на гірських дорогах. І першим питанням, яке йому задав воротар, було:

— Хто ти?

Вид у Юсуфа був мізерний: худий, в обшарпаному халаті. Але це не повинно було бентежити воротаря, бо подорожній для того й прибуває у хан, щоб освіжитись, перепочити і розповісти новини. Шейха не було на місці, посланця прийняв його секретар, чорнобородий випещений чоловік. Юсуф віддав листа і сувій. І додав від себе те, що не може зупинитись у християнській корчмі, і волів би перебути ніч у хані, а завтра вранці він вирушить далі.

— Куди? — спитав секретар.

— На прощу.

Не знати чому Аллах уклав в уста Юсуфа слово, яке він і не думав вимовляти:

— В Єрусалим.

Боже, спохопився він, чому Єрусалим, а не Мекка?

— О! — здивувався секретар. — Сам Аллах привів тебе до місця, де жив Шабтай Цві[28], що його вважали Месією, а він потім став правовірним. У Єрусалимі є брама, через яку входять Месії.

— Я з дитинства жив у текії, — сумирно відказав Юсуф. — Довго жив і не знаю, хто такий Шабтай Цві. Вибач.

— Йди у хан, там тебе погодують.

— Спершу я хотів би омитись і помолитись. Якщо вернеться шейх, доповіси йому і передаси лист від купця. Я сам писав того листа на його прохання і знаю його зміст. Я тут як посланець, розумієш?

Отак з ними треба, подумав Юсуф, і лишився задоволений собою. Був ще білий день. Омивши руки й ноги, він опинився у привітній прохолоді багатої мечеті, що розписана була червоним і золотим, з усілякими прегарними різьбами, дерев’яними і кам’яними. Там він відчув себе затишно, вперше, відколи покинув текію. Сяйво прекрасної мечеті огортало його, і він хотів би залишитись у ньому назавжди. Він і справді побув там довго, а потім, коли сяйво примерхло, відчув на собі погляд. У дверях стояв секретар. Він сказав:

— Я давно спостерігаю за тобою, брате. Особливо, за твоїми рухами і ходою. Ти — прекрасний танцюрист, твоє тіло створене, аби віддавати славу Всевишньому. Я хочу, щоб ти станцював сьогодні на зікрі[29], разом з іншими дервішами. Я дам тобі одежу, таку саму білу, як тканина в сувої, що ти приніс.

Юсуф розумів, що не сміє відмовитись, а тому, опустивши очі, смиренно сказав:

— Власне, я навіть не дервіш, а послушник, який змушений був покинути текію через певні обставини, і, боюсь, брате, що не досягнув майстерності у священному танці. Аби хоч не осоромив тебе.

— Мене не цікавлять твої таємниці, я бачу перед собою світлу людину. Просто, перш ніж покинути нас, станцюй нам, брате. Для всіх ти будеш дервішем, який прибув здалеку і дав обітницю мовчати від заходу до сходу сонця. Нам бракує п’ятого. Я думав сам узяти участь, але це не входить в мої обов’язки. А всі правила ти, певно, знаєш.

Юсуф кивнув.

— Тобі треба привести себе до ладу, а потім я відведу тебе до бібліотеки, щоб ти перепочив. Зі мною ти можеш розмовляти й після заходу сонця, якщо нікого немає поблизу.

— Буде багато гостей? — спитав Юсуф.

— Будуть люди з міста. Із замку нікого не буде, якщо шейх затримається. У нього там поважні справи у фортеці.

— А чому бракує одного?

— Ну… наш брат, як би сказати, вже не з нами.

— Помер?

— Не зовсім, — лице секретаря потемніло, ледь помітним порухом він показав на фортецю.

До Юсуфа зразу дійшов зміст його слів. Він схрестив пальці на кшталт решітки і запитально глянув на секретаря.

— Так, — зітхнув той.

— У нас теж фортеця на горі, — мовив Юсуф. — Я ніколи там не був, але нашого шейха кликали туди часто.

— Господь милосердний, — додав він. — А більше нічого я не хочу знати.

— Благословен хай буде Аллах, який послав тобі так рано мудрість!

Юсуф відвернувся, щоб секретар не побачив його усміху. У текії він був найгіршим послушником через свою непокірну вдачу. Не те, щоб він не слухався вчителів, просто не був улесливим.

Бібліотека при мечеті приголомшила Юсуфа багатством оздоб. Стеля і стіни були розписані птахами і квітами, так що книги на низьких, чудово різьблених полицях, перебували наче в райському саду. Тут були і сувої, переписані давніше, і друковані книги.

Я міг би назвати місцем прощі Конью[30], де спочиває прах великого Румі[31], чому ж я назвав Єрусалим? — подумав Юсуф.

— Те, що ти шукаєш, шукає тебе, — почув він голос і стрепенувся. То був внутрішній голос: цитата Мевляни, навіяна атмосферою бібліотеки.

— Пане Душі, які ж солодкі твої уста, що за сотні літ не висохли і не змертвіли!

Зворушений Юсуф сів на підлогу, вкриту килимом, який виткали ткачі його народу з суворим червоно-чорним великим орнаментом, що геть не пасував до блакитних стін з ніжними рожево-золотавими розписами. Втім, земля їхня червона, коли не вкрита травою, чого ж дивуватись? Батько любив говорити про черепок, який колись був людиною, так часто, ніби знав напам’ять усі рубаї Хайяма, хоча не знав жодної. Юсуфа це постійне нагадування про прах лякало. І чим більше він віддалявся від дому, тим менше здавалась йому людина схожою на глечик, і рідше снився кошмар: чорні люди в червоному полум’ї, що не кричать, не корчаться, а стоять нерухомо. Глина, важка й мокра, зникала з його життя довго, доки не перетворилась просто на землю, з якої щось виростає. А потім з’явились пташки, защебетали голосами Джамі, Нізамі, Рудакі… Тоді як Юсуф волів чути лише один голос — голос Святого Джерела, на пошуки якого йде мюрид, щоб стати шейхом. Як же він помилявся! Хотів стати лише красивим глечиком, замість того, щоб стати сонцем. Ось у чому причина твоїх негараздів, Юсуфе! Ти не хочеш стати шейхом, муллою, вченим суфієм чи купцем з повними тюками шовків. Ти просто хочеш уникнути страждань, від яких плоть висихає і кам’яніє.

— І що я маю для цього зробити? — спитав Юсуф.

— Звідки мені знати, чого хоче твоє серце? — відказав внутрішній голос. — Мусиш спершу знайти собі вчителя, і то не одного. Якщо він надто довго примушує тебе закидати в колодязь діряве відро, то кидай його і йди далі, бо життя людини надто коротке.

— Хто ти?

— Ібліс[32] або Джабраїл[33], вгадуй сам!

І на тому Юсуф прокинувся. Серце в ньому калатало, ноги боліли — як же він буде танцювати? Юнак налив собі ледь теплого чаю з гірських трав, іноді до нього додавалась м’ята. Іншого чаю, який п’ють на рівнинах, Юсуф не знав. Сіро-зелена колюча трава росла всюди: як поміж камінням, так і в червоній землі. Тут все ще моя батьківщина, думав він, але в Єрусалимі, Коньї, Константинополі, Софії, Афінах всюди правлять османи. Вони завоювали пів світу, як колись римляни, де ж їх стільки береться, щоб тримати народи в покорі? Якщо ти Божа людина, то пройдеш міст через вогненне озеро[34] і дізнаєшся, ким ти був до того, як у твої гори прийшли турецькі солдати. Вони сіють страх, обмежують свободу, і звільнитись від них з кожним поколінням стає дедалі важче. Рубці, виявляється, більш небезпечні, ніж рани: вони не болять, на них нема ліку, їх не витреш, як кров. Зате вони міцно прив’язують тебе до страху і не дозволяють радісно йти на пошуки істини самому, а не плентатись з караваном чи ховатись у текії. Чого може навчити вчитель, який чекає, поки до нього прийдуть учні? Він і є тим дірявим відром, яке марно опускають в колодязь.

Завтра на світанку Юсуф покине цей затишний притулок і вирушить до Єрусалиму, святість, оточену мурами. Ох, зітхнув він, кого б спитати, чому святість оточують мурами, а сонце, яке є найбільшою святістю, ні?

— Бо, — негайно відповів йому внутрішній голос, що належав невідомо кому, — святість все ще має тіло, вона як душа, схована в ньому, як джерело в землі, як птах у гнізді. Але сонце не має тіла. Воно — саме світло. Як Аллах.

Коли Юсуф вийшов з бібліотеки, сонце вже пішло на спочинок, тільки відблиск жеврів на верхівці мінарету, закликаючи голосом муедзина відбути вечірню молитву. Бунт, що зрів у Юсуфі, був зупинений лагідним вечором. Юсуф творив безмовну молитву, бо дав обіцянку мовчати на людях, хоча в бібліотеці міг розмовляти з книгами, птахами, що вилітали з книг, квітами, котрі проростали між сторінок, і глечиком, який міг бути колись людським тілом, але не душею — ні.

Музиканти сіли на підвищенні, вкритої килимами його батьківщини, щоб налагодити зв’язок людського життя з ритмом Всесвіту. Адже людина збилася з ритму, як збивається неслухняний син, що не хоче бути схожим на батька. Коли танцюючі відчують той ритм від підошв до серця, то вже танцюватимуть під спів цикад і шелест листя. Принаймні, так би мало бути, коли настає час зікру. Юсуф не знав тих, хто танцює разом з ним. Може, серед них є той, хто так боїться людей зі зброєю, що здатен донести на того, хто танцює поряд.

Страх, страх… Геть його! У Джірокастрі Юсуф мріяв станцювати у горах, куди не ступала нога людини, лише забігали дикі кози, рятуючись від мисливців. Тільки орли його могли бачити, приваблені запахом крові зі збитих ніг. Але тут у ньому в будь-яку мить в душу міг увійти раб, паралізований видом солдатського мундира. Юсуф уперше здолав шлях від однієї текії до іншої, наситився гомоном людей, криками ослів, гірськими краєвидами, де тут і там з’являлись християнські церкви і монастирі, жаром вогню від нічних багать, благословенними річками, з яких жадібно пили воду люди, коні та віслюки — тепер усього цього треба було позбутись.

Юсуф кружляв, схрестивши руки на грудях, щоб вберегти серце і душу від лихого ока, бо довкола були чужі люди. Він не міг їм віддати свою любов, бо йому не вистачало її навіть для себе. Страх, зневіра розгубленість знищували її паростки. Він не любив мертвих, яких не встиг полюбити живими, і якби батько не віддав його рано в текію, Юсуф з часом став би глиною для гончаря. Він не встиг покохати жодну жінку, бо не мав дому, куди б міг її привести. Він не мав друзів, яких би обирав сам. Він не знайшов собі вчителя, який навчив би його набирати відром з колодязя життєдайну воду мудрості. Але він любив танець, бо він для нього щось значив. Танцювати на людях він не любив, бо робив це не для них, і його одержимість могла їм зашкодити. Але зараз мусив відвести від себе підозри, а завтра покине Берат з його моторошною фортецею та усім її вмістом. Якимось чином секретар відчув його відданість танцю, на відміну від мюридів з Джірокастри, і він спробує не розчарувати його. І таким чином зіб’є можливих переслідувачів зі сліду. Юсуфа, який погано танцює, і Юсуфа, який перетворюється на птаха у танці, не можна сплутати. Вони — різні.

Вогнів не запалювали, ніч була зоряна. Біле вбрання дервішів додавало світла і водночас робило танцюристів помітними для присутніх, проводячи між ними межу. Так, кожен може стати дервішем, але не тут, не зараз. І це було справедливо. Бо за захопливим видовищем стояли роки тренувань духу й тіла.

Юсуфові руки опали, він більше не потребував захисту. Натомість вони почали шукати в темній безодні неба невгасиме, невидиме світло Всевишнього, щоб спрямувати його туди, де самотньо, боляче, страшно. Що відбувається з часом, коли ти кружляєш отак із заплющеними очима? Цього ніхто не знає. Чи це нехтування часом, відмова від нього, чи керування часом. Для танцюючого дервіша це не важливо. Головне — вчасно зупинитись, дійшовши до межі, за якою починається безумство. Бо треба жити далі. І зневага до власного тіла, акт самознищення — немилі для Аллаха. Якщо Він хоче забрати тебе до себе, то вирішить сам, коли це зробити. Та й світ людини не може існувати у темряві, так само як і без темряви.

В якийсь момент танцюючий дервіш починає розуміти, що його кружляння не має сенсу, але це ще не привід зупинитись. Тоді перед очима замість безвиразних плям людських облич починають з’являтися уривки спогадів, навіть видіння, найчастіше пов’язані з докорами сумління. Це — важке випробування. Щось подібне виринає перед сном і на порозі смерті, тому сон так часто порівнюють зі смертю.

Юсуф розплющив очі, спіткнувшись об щось м’яке, чого просто не могло тут бути. То було мертве немовля, замотане у мокре брудне ганчір’я. Синювате личко зі скривленими устами, напівзаплющені очі, рученята, як пташині лапки, — все це вдарило йому просто в груди, відняло руки й ноги. Юсуф як підтятий повалився на землю.

Таке трапляється з танцюючими дервішами, тому присутні тихо зойкнули, а чотири дервіші, як білі птахи, нахилились над Юсуфом, що був тут гостем. Те, що вони побачили, їх вжахнуло і безмежно здивувало: долоні Юсуфа були наче пробиті цвяхами, ступні теж, а на грудях розпливалася кривава пляма. Секретар підбіг, вхопив чорний плащ, потім ще один і накинув на нього, а чотири білі янголи підхопили нерухоме тіло і понесли…

…Шия Юсуфа була в незручному положенні і заклякла. Він поворухнувся, тихо брязнув ланцюг. Високо вгорі сірів чотирикутних неба і звідти падали темні сніжинки. Зима, згадав він. Ну й дивний сон мені приснився. Він сів на купці гнилої соломи, підтягнув коліна, обхопив їх руками. Сам собі нагадував старий замшілий пень, бо пробув у кам’яному колодязі дуже довго. Правда, він міг собі перегризти зап’ястки, розбити голову об стіну, перестати їсти, щоб скоротити собі час до вічності. Але в’язні чомусь роблять це рідко, особливо ті, про кого забули. Чи це йому сниться, чи навпаки, Юсуф не знає. Все — реальне.

Для Марії та Йони настав час йти далі. Коли раптом погасли всі вогники у підземному озері і в надрах гори почувся гул, Марія вхопила Йону за руку й потягла у воду. Йона не був готовий померти зараз. Ніхто не готовий померти зараз. Якби можна було випросити п’ять хвилин, але в кого? Стало так темно, що навіть смерть не змогла би втяти їх косою. І в темряві вода не обпікала крижаним холодом. Спочатку вода була по кістки, потім до колін, потім до пояса.

— Я вже не боюся! — раптом засміявся Йона. — Чуєте, діти, ваш тато не боїться!

— І я не боюся, — сказала Марія. — Чого боятися, як нас відпустили.

Вона мала на увазі мертвих свого роду, а живим зараз не до неї. Шукають її кості в попелі. Йона з нею, як тоді в дитинстві, вона тримає його за руку, і ніхто не дізнається, де вони загинуть, ніхто не буде їх судити, обмовляти. Вона ніколи не мала такої свободи. Ось вода сягнула їй під пахви. Дно було нерівне, кам’янисте, з виступами. Може, й справді тут був колись міст, але розсипався, бо ніхто вже не вірить, що до Єрусалиму можна дійти пішки. Трохи не про те треба думати, молодице, а про покаяння та розгрішення. Тільки що це за вітер знявся? Марія скрикнула, коли її підхопив вихор, але не випустила Йониної руки. Величезний рій бджіл, то були її бджоли, затяг їх всередину, сховав, як матку. Вони засвітились, і Марія бачила кожну бджолу, бурштинові тільця з темними пружками, серпанкові крильця. Йона закричав:

— Я знав, я знав, що ми врятуємось!

А Марія молилась:

— Ох, мої солоденькі бджілочки, ви мені простили! Тепер ніщо нас не розлучить.

Серце Марії жевріло від радості й просвічувало крізь золотисту хмару, що летіла, здавалось, крізь камінь. А Йона раптом згадав про дітей і гукнув:

— Діти, ви зі мною?

— З тобою, тателе! — відповіли діти.

Он воно як, тріумфував Йона, значить, світлі душі його дітей, раз їм дозволено летіти в Ерец Ізраель, хай будуть благословенні його сади і ниви, пожива для Божих думок. І очі його сяяли як алмази.

Старий Юсуф спав чи не спав, його думки перекочувались як хвилі на морі, котре він колись здолав, щоб ніколи не вертатися в червону землю. Баба Омар буде їхати низом, а я йти горою. Він буде вертатись з Єрусалиму, а я — йтиму до Єрусалиму. Він завершить свої справи, а я свої. Наші дороги розділилися. Сита старість не потрібна висхлому шлунку, м’яка постіль не потрібна тілу, що не відчуває ні холоду, ні болю, пишна одіж не повинна прикривати старечі кості, і сало не виросте на животі, щоб його перев’язав багатий пояс. Вистачить мотузки, сплетеної своїми руками із трав.

Чи вагався він, перш ніж покинути свій тимчасовий притулок? Звісно. Хотів би дізнатися новини, погомоніти про юнацькі літа, які так різко обірвалися. Але Юсуф не дізнався б, що ж трапилося з жінкою та дитиною: вони виявилися ближчими, ніж він думав. Ту малу він носив на руках, коли вона хворіла, шептав молитви, розказував казки своєї батьківщини і йому, здавалось, що вона розуміє його рідну мову, доки в її уста не увійшла мова материнська. Коли вона підросла, то кружляла з ним у танці, опираючись на ліву ногу, схрестивши руки на грудях. Коли не було поряд матері, звісно. Вони здіймали пилюку, й кури ховались по кутах подвір’я.

Коли під ранок стало холодно, серце його пронизала гостра думка: годі триматися за гілку дерева життя, як перестиглий плід. Нехай його зірве рука Всевишнього, а як не рука, то могутній подих. Сувій, що білим каменем лежав на грудях Юсуфа, був ним відкинутий. Для підсліпуватих очей він ще сяяв сніжно-білою непорочністю, хоч на ньому за ніч з’явилися сліди блощиць і пилюка. Старий обережно поклав згорток до інших дарів громади, перев’язав ретязь на латаному халаті, взувся у постоли, ще міцні, бо він мало ходив, поклав за пазуху надщерблену мисчину, з якої їв: її дали колись навзамін розбитої. Замотав голову ганчір’ям замість шапки, яку давно струбила міль. Наче все. Його не покидало відчуття, що він не все зробив. Що ж він забув? Пусте, головне, що він не взяв нічого чужого. Щось йому казало: жінка з дитиною не повернуться. Пошуки справедливості — тривалі та виснажливі й можуть закінчитися разом з життям.

Юсуф зачинив за собою двері, й погляд його упав на порожній глечик, куди він наливав воду для подорожніх. Певно, вночі хтось випив: звір чи людина. Він вернувся, наповнив його водою.

Небо видалося йому більш порожнім, ніж зазвичай, але водночас лагіднішим, схожим у світанковій імлі на запилюжену дорогу, яка потрохи переставала бути основною, відколи з’явилась залізниця з Яффо до Єрусалиму. Люди казали, що якщо притулити вухо до землі, можна почути, як стукають колеса по рейках, але Юсуф не перевіряв. По-перше, недочував, а по-друге, якби ліг на землю, то, може, не встав би. Земля давно чигала на його старе тіло.

Юсуф не молився: його життя було вже віддавна безперервною молитвою. Він перейшов дорогу і пішов тією стежкою, на яку досі тільки дивився з порогу хати. Не боявся, що його побачать з села, бо стежка майже відразу губилась серед скель, ущелин, та висхлих потоків. Ті, хто мав іти нею, вже перейшли. Добрі люди радили Джамілі відводити старого на кілька днів до Єрусалиму, навіть пропонували відвезти, щоб його надщерблена миска наповнилась дзвінкими монетами. Здається, хтось з родичів її зниклого безвісти чоловіка. «Такий показний жебрак був би з нього, — прицмокували вони. — Схожий на святого. А він би молився за своїх дарувальників. Ти знаєш, що раніше навіть звичай був відводити немічних батьків у пустелю, аби не об’їдали?»

«Тоді не було Аллаха в людському серці!» — вигукнула молодиця, і на тім усе скінчилось.

Певно, якби Джаміла вирішила по-іншому, він дозволив би себе відвести до Єрусалиму, але перед брамою розбив би свою миску об камінь і зник би назавжди з овиду цієї жінки. Зрештою, родичі чоловіка Джаміли були темні люди: у них навіть в селі мечеті не було з мінаретом, що єднає небо і землю.

Йти було спершу важко, але коли Юсуф вибрався на пагорб, свіже повітря наповнило його легені, та й ноги згадали, скільки пройшли в минулому. А там і Аллах помітив блиск його очей і послав йому козу. Їхню козу. Білу з чорною плямою на спині, наче хтось поставив печать на шовковистій вовні. Вона жалібно мекала, дрібочучи до нього, камінці так і пирскали з під її ніжок. Очевидно, вона почула його з пасовиська і прибігла, бо скучила за господарями. Вовняна червона стрічка на її шийці обшмульгалась, дзвіночок відірвався, і виглядала коза недоглянутою, нечесаною. Пастух би мав її завернути, але Всевишній зробив так, щоб цього не сталося, затьмаривши зір пастухові.

Про це Юсуф подумав згодом, але зараз не вважав дивом появу кози. Просто був зворушений. Почуття сирітства обняло його серце, притулилося теплим тільцем. Коза стала перед ним нерішуче, готова кожної миті втекти, але, почувши його голос, ткнулась мордою в груди.

— Скучила за нами? — спитав Юсуф. — Бідолаха, ніхто тебе не розчесав.

Він провів розчепіреними пальцями, витяг кілька колючок. Торкнувся набубнявілого вимені. Чи щось з пастухом трапилось, що коза недоєна? Але слабкі очі не могли розгледіти стада. Старий витяг миску і почав доїти козу негнучкими пальцями. Молоко перелилось через край, жадібно всмоктуючись сухою землею. Кози — матері покинутих і осиротілих дітей. Юсуф теж відчув себе зараз сиротою. Не волоцюга, не дервіш, а сирота. Універсальний, космічний сирота.

— Як же ти згубила свій дзвіночок? Хто буде за тебе дбати, як ти тепер майже нічия? Я не маю при собі жодного брязкальця, щоб тобі подарувати. Але ми могли б удвох піти до Єрусалиму, щоб ти знайшла своїх господинь — велику та маленьку.

Коза зітхнула, як людина.

— Подумай. Тут водяться розбійники, тебе можуть відібрати у мене. Ти мусиш зробити правильний вибір. Або вернутись до стада, або йти до Єрусалиму. Я б не хотів, аби мої останні дні на землі були затьмарені твоєю недолею.

Коза тихо мекнула і скосила око на кущик трави, що наїжачився на кам’яному виступі, під яким була заглибина, достатня, аби літній чоловік міг собі перепочити після ситного сніданку. А тим часом коза вирішить, як їй бути. На таке поважне рішення потрібно трохи часу.

Коза пішла до кущика, а Юсуф згорнувся, як дитя в материнській утробі, під виступом, з губами, білими від молока, і вмоченою в молоці бородою. Це не було те, чого він очікував — стати листком, яким крутить вітер. Юсуф радше скидався на насінинку, яка впала у щілину між камінням і готується прорости. Нічні думки так не схожі на вранішні. Власне, подолавши перший підйом, він втратив відчуття реальності того, що кожен крок наближає його до Єрусалиму, бо тоді не зупинявся б перепочити. Могла б виповзти змія, підкрастися скорпіон і покласти всьому край. Але він не міг побороти у собі блаженну сонливість, тим більше, що стежка вела по повному безлюдді, як йому казали. Якщо він знесилиться, то його ніхто не підбере, хіба що якийсь здичавілий від самотності бедуїн. Якщо такі ще тут існують. Їхній простір скорочували колоністи, що прибували до Палестини, намагаючись перетворити пустелю на поля і сади, залізні коні полохали овець та верблюдів. Наразі тільки верхи були ще вільними. Тож Юсуф вчинив розумно, влаштувавши собі короткий перепочинок.

Чи то був сон, чи напівсонне видіння, але тривало воно дуже коротко. Юсуф зазирнув у безодню. Сам він начебто спав, але ноги його не спали, а продовжували йти стежкою. І на дні ущелини він побачив два людські тіла — велике і маленьке. Юсуф вжахнувся і прокинувся. Він звівся на ноги і подибав стежкою над самою прірвою. Може, сталося щось непоправне, може, жінка з дитиною лежать на дні ущелини з переламаними кістками. В уяві Юсуф бачив їх або в чоловікових родичів, або в Єрусалимі, але аж ніяк не на дні прірви. Він був переконаний, що таке не входило у плани Всевишнього. Це все витівки Ібліса.

Ноги ковзались по камінні, будь-якої миті Юсуф міг зірватися вниз, тіло його перетворилось би на купку кісток, а миска розбилась би на друзки. Так навіть було би краще, якби не ставало на заваді його останньої місії.

— Хай Ібліс мене скине у прірву, — мовив старий дервіш пошерхлими вустами, — але Аллах дасть крила моїй душі, щоб злетіти до сонця.

Сказав замість молитви. Він продовжував зазирати у кожну прірву, що була часом широкою, часом вузькою, часом світлою, а часом темною, і якби його хтось бачив, то відразу зрозумів би, що він робить. Тільки не знав би кого шукає: людину чи худобину. І з кожним разом він радів, що не знаходить нікого. І що сон його — лише виплеск тривоги за Джамілу з донькою, які шукали справедливість у грубому чоловічому світі. І врешті вже в сутінках стежка відвернулась від прірви, і на стежці його чекала коза, яка не повернулась до стада, побігла на поклик тисяч голосів Єрусалиму, цього бджолиного рою, де вона чула знайомі рідні голоси. Вона йшла на їхній поклик, як тільки його відчула. Старий дервіш знайшов у тому Божий промисел, згідно з яким саме біла кізка стане його провідником. Він обрав ту стежку, яку обрала коза. А вже трохи згодом, коли Єрусалим унизу замерехтів вогнями, в тім числі й електричними, які забарвили небо, коза привела його до двох мандрівників — чоловіка і жінки. Тих, кого провістила йому доля. Хоча кози в тому видінні не було. Вони сиділи на пагорбку, насторожені, приголомшені і розгублені. Одяг на них був мокрий, наче вони виринули з моря, а чоловік ще й був поранений.

— Ця коза дасть себе подоїти, ви, певно, голодні, — сказав Юсуф, витягуючи з-за пазухи жебрацьку миску. Ні, тепер він був тим, хто дає, а не бере.

Коза спершу обнюхала його, а потім підійшла до жінки, не молодої і не старої, з чужого краю. Жінка погладила її, поцілувала в чоло і сказала:

— Дайте миску, добродію, я сама подою кізоньку, якщо ваша ласка.

Її супутник, хтозна ким він їй доводився, братом чи чоловіком, теж був немолодий, у віці, коли людина відчуває тягар незробленого і незвіданого. Коли у ній з’являється туга перелітного птаха, на очах якого пустіють ниви. Він мовчав, тільки раптом посміхнувся, як дитина. Старий простяг жінці миску, а сам сів на камінь. Той камінь здавався спеціально призначеним для того, щоб з нього дивитися на Єрусалим. Юсуф не бачив картин, які оглядали в дитинстві Марія з Йоною, але знав, як має виглядати місто. Оточене мурами, з брамами, що замикаються на ніч. Класичне місто, з якого замальовують Град Божий. Тому його не вразили знайомі обриси, лише неприродне світло від електровні, якого він раніше не бачив. Його міста були темні. Юсуф надто довго йшов до Єрусалиму, і первісне бажання у ньому пригасло. Натомість увага його зосередилась на тих двох, з чужою вірою, хоча він якимось чином їх розумів, а вони його. Видоєна коза лягла посеред їхнього гурту і заснула. Троє людей перебували у якомусь дивному заціпенінні, а морок спадав швидко, і над тепер невидимими сухими пагорбами посвистував холодний вітер, від якого вони всі мерзнутимуть без вогню, навіть якби знайшли з чого його розпалити. Багаття привабило би до них волоцюг, для яких коза була б ласою здобиччю. Але нічого, перебудуть якось ніч. Завтра Єрусалим їх побачить, а вони вже бачать його сьогодні в примарному ореолі блідого світла. У цю містичну мить їхні тутешні тіла стали схожими на тіла в іншому світі.

Йона лежав у печері в Карпатських горах, блідий, бо кров витекла з нього у злежане торішнє листя.

Марія лежала під лавою у сінях, задушена димом, і вогонь лизав стіну коло неї.

Юсуф закляк на ланцюгах у в’язниці, надто просторій для його мізерного, з’їденого вошами тіла. Вранці вартовий гляне на нього крізь отвір вгорі і зрозуміє, що він мертвий, бо бачив таке не раз. А може, це виявить наглядач, що принесе воду і шматок хліба.

Ці видіння змусили їх діяти. Вони не могли померти, не здійснивши своїх планів. То було б несправедливо. Марія, Божа мати, впустила б сонце, Левіафан сплив би догори черевом у світових водах, чи викинувся б на берег. Ніч не перешкоджала трьом подорожнім відчувати подих Єрусалиму: вони мали врятувати його від загибелі. Йона отямився перший і помацав вовняну стрічку на шиї кози, навіть спробував запхати їй палець у вухо. Коза невдоволено мекнула. Йона засміявся:

— Шукаю записку.

— Яку записку? — спитала Марія.

— Ну, та оповідка про козу, яка водила людей до Єрусалиму, що я тобі розказував. Чи, може, то мені треба її написати і відправити козу по батька?

— Та ж твій батько помер, що ти таке кажеш?

— Ну, по Дебору, жінку мою.

— Бійся Бога, Йоно, в тебе часом не гарячка? Та ж твоя Дебора повісилась.

— Тихо, — засичав Йона. — Діти почують і будуть плакати, накличуть на нас біду. Мені просто не по собі.

Старий не міг дотямити, про що йде мова, але заступився за козу:

— Ця коза належить жінці, в чиєму домі я прожив останніх кілька літ. Нещодавно ця жінка забрала малу доньку і пішла шукати справедливості. Мабуть, таки до Єрусалиму, а не до села, звідки родом її чоловік.

— То ви шукаєте цю жінку? — спитала Марія.

— Ні, але якщо знайду, буду радий. Коза приведе нас до цієї жінки, а не до Єрусалиму.

— Мій чоловік вважав, що кози забагато їдять, і в нас були корови.

— А що ти робиш тут з чужим чоловіком? На блудницю ти не схожа.

— Розповісти — не повірите. Та й довго доведеться розповідати, — всміхнулась Марія. — Та й вдова я, а Йона теж вдівець, і нема чого нас судити. Дякую за те, що дозволили подоїти козу і напитись молока.

— Пусте, — відмахнувся старий, — двічі на день козу треба доїти. Ви, певно, відстали від прочан, але не бійтесь. В Єрусалимі сходяться всі дороги. Але майте на увазі: в цю пору тут блукають злі духи, бо побожні люди для них найласіша здобич.

— Господи, помилуй! — зойкнула Марія і перехрестилась, а Йона сказав:

— Як на те пішло, то моє тіло носить духів моїх померлих дітей, тож мені вже нічого не страшно.

— Може, ви, дідусю, знаєте, як зробити, щоб духи знайшли собі іншу оселю, бо Йона вже висох як скіпка?

— Як вигнати шайтана молитвою, знає кожен дервіш, але йому не це потрібно, правда ж, Йоно?

— Я їхній татко і хотів би для них якнайліпше. Я вже було йшов признаватись ребе, а вони як засміються, як заспівають — не можу!

— Велика в тобі любов, Йоно, — зітхнув Юсуф. — Знаєш притчу царя Сулеймана про двох матерів, які не могли поділити дитину?

— Знаю.

— Єрусалим прийме тебе і розділить твою любов, роздасть її всім, хто потребує. То станеш кругловидий, як повний місяць.

Очі Йони засяяли.

— Ви що, ясновида, дідусю? — тихо спитала Марія. — Може, ви мені скажете, може, хтось нарешті скаже, чому після прощі до Святої Землі моє життя похилилося як билина, занепало, і стала я ворогом своїм домашнім?

А оскільки старий недочував, то не відповів нічого. Врешті Йона кашлянув.

— Ти ж сама казала, що Бог перевіряє тих, кого любить. Хіба патріарх Йов не терпів? Хіба не молився кожен день Г-ду? А однак втратив усе. А потім Г-дь повернув йому все, що втратив?

— Так-так, — гірко мовила Марія. — Він уже повернув мені бджіл, яких убила моя сестра.

І вона знову перехрестилася.

— А де ці бджоли? — роззирнувся Йона. — Мали б сісти роєм і чекати, поки ти не знайдеш вулики.

— Там внизу є старі оливи з дуплами, отам оселяться мої бджоли, стануть вільними. Я не забиратиму в них мед. Тут їм буде тепло і квіток вдосталь.

— А як ти їх впізнаєш, Маріє?

— Нащо мені впізнавати? Господь знає, що то мої бджоли.

Марія тихо заплакала, так тихо, що тільки Йона це помітив, бо сидів близько. Його тіло ніяк не могло висушити одежі на ньому. Важку шинель він згубив по дорозі, а в ній була зашита гілочка з Дебориного дерева. Він не думав, що буде так холодно. Але якщо лягти на землю, нагріту сонцем, то, може, вгріється. Старий вже це зробив, втішивши Йону словами про любов. Йона допоміг Марії вкластися коло кози, коли та нарешті виплакалася, як йому здалося, але не ліг коло неї.

Насправді в Марії продовжували текти сльози, як тече вода з гір на долину, і на ранок вода в криницях Святого Міста була солонуватою на смак. У ній змішалися сльози скривдженої дівчинки, зґвалтованої дівчини-жони, зрадженої дружини, матері. Сльози полегшення і надії, що світ не завжди буде таким безжальним і жорстоким, сльози жінки, яка не хотіла покидати Єрусалим, бо тільки в ньому відчула себе людиною, а не шматком м’яса. Її сльози першими прибули до Єрусалиму, куди злітаються всі бажання й надії людей простих, не зіпсутих непотрібними знаннями, зі щирою вірою в те, що у світі мусить бути бодай одне місце, яке тебе зігріє, приголубить, відкриє твоє серце, навчить знову сміятись і плакати.

Бідна Марія, думав Йона, який знав її ліпше за батька, матір, сестер і чоловіка і завжди міг відчитати на її обличчі книгу життя.

Юсуф знову відчував землю під собою, суху і теплу. Вона щось забирала у нього вночі, а вдень віддавала. Він ніколи не натирав мозолів за плугом, не сіяв зерно, не косив і не жав. Він не змінював цієї землі, не перетворював, і його сліди були легкі, як сліди звіра, що теж нічого не змінює і не перетворює. Бо навіть посаджене дерево щось забирає в землі, а Юсуф не посадив дерева, не побудував дому, не народив сина чи дочки, не вкоротив зумисне віку жодній істоті. А однак мусив як і всі віддати своє тіло землі, як трухлява деревина. Ніхто ніколи не чув від нього сповіді, навіть той мрець на березі Мертвого моря, чию могилу він цілу ніч охороняв від злих духів. Але тепер він вирішив ступити на небесну дорогу і навіть мав попутників з чужого краю і чужої віри.

Пророк Іса перед тим, як його розіп’яли римляни, хотів висповідатись перед своїми учнями, але ті заснули і збудились тільки, як прийшли стражники арештувати Вчителя. Опинитись наодинці зі Всевишнім страшно: той мовчить, Йому і так все відомо. Він не дає порад, не втішає, не з’являється на поклик грішника чи навіть праведника. Може, твої слова для нього як тремтіння мухи, що б’ється у тенетах павука, писк миші, мекання кози? Всі істоти для Нього рівні, всіх Він любить, навіть злих і недостойних. Можна відчути Його присутність у камені, хмарі, квітці, але як відчути її в людині? Щоб знайти когось рівного собі, не більшого, не меншого, а рівного. Аби покінчити з самотністю на землі, бодай на мить вгамувати пекельну спрагу.

Йона сидів і дивився на Єршалаїм, як син дивиться на батька, як дивився, зрештою, все своє життя. Не так, як блудний син дивиться на віднайдений знову отчий дім. Він побував на війні, і хоч з нього був не бозна-який вояка, але він знав, як виглядає село чи місто перед боєм і після нього. Тому той перший Йона, майбутній пророк, пройшовши стадію страху, оновившись після бурі й полону в череві Левіафана, дивився на Ніневію очима воїна, який збирається взяти місто і закінчити війну. Наш Йона був бідним подільським євреєм і мав скінчити життя чи на постелі вдома, чи загинути під час погрому. Але його спасла віра в тунель, що приведе до Єршалаїму. І тепер під небом Ерец Ізраель він благословляв печеру, до якої видряпався після розгрому його роти, можливо, він був єдиним, хто вижив у тому кривавому місиві, де забувають не лише молитви, а й ім’я Бога. В гарячці, ослабленні, апатії зріло зерно нового Йони, яке навіть не могла розгледіти товаришка дитячих літ Марія. Не для того він втратив усе, щоб ще й втратити себе. Його душа зараз належала космічному хору, і він мусив стояти на чатах, охороняючи від нічних духів і лихих людей жінку, старого і козу. Він був цьому навчений у війську, отже, згодився досвід. Для Марії він усе ще лишався тим самим Йоною, відкритим, щирим, зичливим. Майже братом, якого вона не мала. Але Йона не хотів більше таким бути. Його м’якість не дозволяла йому зламатись, але могла бути легко розчавлена, як комаха, що повзе по землі. Той, хто бодай раз тримав у руках зброю, той набув твердості тіла і духу, навчився бути насторожі. Передусім, щодо старого, який з’явився одразу після кози. Не тому, що він міг бути супротивником, але якби раптом почав задавати питання, на які Йона або не мав відповіді, або ці запитання могли його знесилити, пробити молодий панцир на ньому… Хай у старого будуть свої справи в Єрусалимі, а в них із Марією свої. Та раптом Юсуф покликав його сісти, а тоді прилягти поруч, щоб його силует не привабив волоцюг, які знаходили собі прихисток у тутешніх печерах, то Йона відразу послухався і прийшов. Юсуф сказав:

— Ти перша й остання людина, якій я можу звіритися, бо мій час добігає кінця. Ти можеш навіть не слухати, тільки вдавати. Не можна висповідатись перед каменем, деревом, звіром, птахом. Для цього потрібна людина, яка тобі рівня. Тому ні мулла, ні шейх, ні хафіз для цього не підходять. Як і жінки. Якщо ти помітиш тіні, що скрадаються довкола — не відволікайся. То духи. Поки я тобі розповідатиму, а це триватиме не дуже довго, ми будемо невидимі для живих. А потім ти можеш молитися згідно зі своєю вірою чи стояти на чатах, аби ми дожили до ранку. І увійшли в браму тричі святого міста. І я теж буду молитись згідно зі своєю вірою і своїм звичаєм.

— Так, батьку, — мовив Йона. — Я вислухаю, бо розумію, як це важливо для тебе.

— Не так для мене, як для неба, — зауважив Юсуф, кивнувши на небо, повне зірок, блискучих та великих, що палали якимось гарячковим світлом.

Йоні те небо видалось незнайомим, і він мимоволі зіщулився, бо злякався майбутньої розповіді. Марія лежала під боком кози, може, заснула, може, все чула. Йона мав би зараз думати про те, що розведе їх по різних кутках Єршалаїму, але про це він думав якраз найменше.

Сповідь старого дервіша

— Коли я жив у текії, а минав уже четвертий рік мого перебування, і я, можна сказати, засидівся. Батько віддав мене туди, аби не ділити майно між трьома синами, і ще тому, що я надто часто бігав до мечеті, замість того, щоб допомагати йому. Насправді я лише в мечеті міг сховатися від дошкульних знущань старших братів. Зрештою, своїм вчинком батько врятував мене від майбутньої холери, яка винищила весь мій рід, як я дізнався лише кілька днів тому. На мені наш рід і закінчиться, але я не відчуваю через те жалю, бо Аллах знає, що робить. Коли я покинув текію, то повернувся у село, бо не знав, що мені далі робити. Може, праця гончара привела б потік мого життя у спокійне русло, але батько вже помер, а брати самі ледве кінці з кінцями зводили. Я взяв надщерблену миску з-під хати і пішов. Став жити не тим життям, яке мені було призначене, і страшно подумати, що написано про мене в Книзі життя, яка зберігається на небесах. Спогади мої стали спогадами чужої людини.

Про те, що за стінами текії панують інші закони, казали всі, хто приходив з того боку муру, а їх було не надто багато. В нас не було хану, стайні для коней, не було навіть святої могили, яка б приваблювала прочан. Текія існувала заледве кілька років, а в нашого шейха борода була навіть не посріблена. Батько його був великим цабе у фортеці й давав щедрі пожертви на текію в надії, що вона колись стане славною. Ми, п’ятеро хлопців і троє старших дервішів, наших наставників, більше бачили батька нашого шейха, аніж його самого. Шейх залежав від батька, батько від паші, паша від султана, а султан від тих, хто його підтримував. І те, що в нашій текії були інші закони, ніж у краю, врешті виявилось неправдою. Якби батько нашого шейха чи паша впали у немилість, то наш райський куточок перетворився б на пустир, вкритий покришеним камінням. Ми були там наче птахи в пташнику. Не скажу, що мені там було зле. Спершу я скучав за домом, потім перестав, захопившись танцем. Ми мріяли, що колись помандруємо в світ, як справжні дервіші, будемо служити Всевишньому і людям. Ми працювали в садку, на городі, заучували Коран і вірші великих поетів. Зікр був для нас шансом здобути похвалу. Батько шейха вельми полюбляв танці дервішів і найняв нам вчителя із самої Коньї. Може, вони давали йому змогу забути про тягар служби, може, тішили його самолюбство, не знаю. Він не був турком, народився тут, а таким важко було досягти становища при дворі паші. Тому він дуже переймався, аби вільнодумство не звило гнізда в нашій текії. Приймали сюди хлопців з бідних родин, так було певніше.

Я був сином гончара і довго вважав, що постав із глини. Танець усе змінив. Навіть те, що не вдавалось змінити вивченням Корану і молитвами. Слова стали невидимими, розчинившись у божественному світлі. Я продовжував жити у текії, яка виявилась для мене в’язницею. Танцювати перед публікою мені подобалось, бо я мав надію, що мене хтось забере звідси, бо як танцюрист я не був надто цінним. Тоді б мене не відпустили нізащо. По-справжньому я міг танцювати, славлячи Всевишнього, лише на самоті. В гурті я ледве стримував своє марнославство, що теж було гріхом, а шлях до гріха завжди коротший ніж до Всевишнього. Поговорити про це я не мав з ким, бо кожен з моїх товаришів був собі на умі. Всі ми були вирвані з родин, де вірили, що людина проходить шлях від глини до глини. Це створювало між нами певну напругу й недовіру. Шейх, син того чиновника з фортеці, створив текію за своєю подобою, і наріжним каменем її було марнославство.

У краю, де я народився, настала зима. Снігу ще не було, але віяли потужні холодні вітри. У текії настав день пам’яті великого Румі[35] й усі готувались до зікру, куди сходилось багато мешканців міста. Я і мої товариші мали увечері танцювати. Коли я ніс до нашої спальні згорток зі святковою одежею, то раптом почув плач дитини за муром. Я штовхнув товариша: «Чуєш? Дитина плаче!» Воротар саме закривав браму. Він визирнув: на вулиці було темно і завивав вітер. «Я нічого не чую, — сказав він. — Певно, якась жінка йшла з дитиною повз текію». Ми повернулись, бо гості чекали. Поки я одягався, то уявляв собі сповите немовля, яке лежить на холоді в темряві, і в мене пропав святковий настрій. Був голодний рік, у матерів пропадало молоко в грудях. Так казали мої товариші, до яких потай приходили родичі, і вони виносили їм те, що самі не доїли. Я б теж так робив, але мене ніхто не провідував. Старші дервіші казали, що слідом за голодним роком приходить моровиця. Вона сходить, як зерно, що дрімає до часу в землі.

Я думав, що зікр переб’є тривогу. Може, то справді йшла жінка з немовлям і вже вона десь у теплій хаті. Але коли ми поспішали на свято, я знову почув той плач крізь завивання вітру.

— Хутчіш! — крикнув учитель. — Час починати!

І ми побігли через двір до зали, де взимку проводили торжество.

Оповідали, що особливо побожні дервіші зникали під час танцю, перетворившись на жмут сонячного проміння. Їх шанували найбільше. Траплялось, що деякі падали мертві, наче птахи з неба — ті потрапляли відразу в рай. Я бачив, як падали танцюристи і з рота у них йшла піна, що виглядало моторошно. Хоча глядачі вважали це також проявом святості. Ми потай вправлялись у спальні, дуже тихо і повільно кружляли, змагаючись, хто довше протримається. Шейх не повинен був схвалювати дух змагання, бо смиренність і скромність в Аллаха в більшій пошані. Але наш шейх був молодий і недосвідчений: він хвалив то одного, то другого з нас, щоб ми відчували ревнощі і прагнули вдосконалити своє мистецтво. Лише згодом я зрозумів, що це мудро, адже долання спокус є частиною війни з шайтаном. Я й гадки не мав, що у шейха могли бути якісь більш приземлені мотиви ставити одних учнів над іншими. «Є танець для людей, а є танець для Всевишнього, — повторював нам учитель з Коньї. — Не треба зневажати перший, бо це зневага людей, які прийшли на зікр. Ви показуєте людям, як можна досягти просвітлення, і їх лякає, коли хтось з дервішів впаде і почне битися в корчах. Тоді вони відчувають, який сильний шайтан, і ревніше моляться. Справжній танець не супроводжується ні музикою, ні співом. Його танцюють на самоті — в пустелі чи на вершині гори, не чекаючи нагоди. Ви змінитеся, коли відчуєте, що під вами немає землі, коли зникне точка опори. Бо опора у вашій вірі, а не лівій п’яті». Яким я його пам’ятаю. Жилавим, з вогкими чорними очима; висока шапка, яку він носив, додавала йому зросту. Не пам’ятаю, щоб він колись сміявся. Але він мав у місті дружину й дітей, тож, певно, сміявся вдома. Замолоду він навчався у Коньї, де спочиває тіло великого Румі, і часто повторював його слова, які завжди були зі мною: «Ми рідко чуємо музику, що йде зсередини. Але тим не менше, ми всі під неї танцюємо». Вчитель часто хворів, мав дихавицю, але світло Мевляни пробивалося крізь його сірувату нездорову шкіру. Коли він закінчував урок і йшов додому, то світло гасло, і вся його постать наче промовляла: життя засмоктує нас, як пісок воду. Бо він дуже боявся втратити це місце.

Зрештою, подібне я чув і від інших майстрів: про самотність, пустелю, єднання з Богом. Це було наче всоте повторювати ім’я троянди. Але колись ти вимовляєш його вперше, тому слова нашого першого вчителя проникали нам просто в серця. А вже потім ми збагнули, що наші старання мають стосунок до того, наскільки щедрими будуть пожертви на нашу текію.

Ми не відчували нестачі ні в чому, окрім свободи. З ґанку текії ми бачили величні пласкі верхи й мріяли колись на них піднятися і станцювати. Але старші дервіші нам пояснили, що влітку нам не піднятись туди через спеку, а взимку через сніг, і що верхи патрулюють загони паші. А якщо ми самовільно подамось туди, то нас виженуть з текії, і доведеться вертатись у голодуючі села. Легко злякати хлопців, які не знають нічого про життя дервішів і про цей світ, з якого їх висмикнули дітьми. Я не був кращим за своїх товаришів, нічим, як мені здавалось, не вирізнявся і в танці: ми танцювали злагоджено, симетрично, і навіть скинуті чорні плащі мали однакову форму, коли опинились долі. Цієї злагодженості домагався вчитель, перетворивши нас на солдатів. Ми одночасно заплющували і розплющували очі, обертались з однаковою швидкістю — безбороді юнаки з гнучкими, як лозини, тілами, які ще не знали жінки. Нам ніхто не казав, що кульгавість, змужніння увільнять нас від цієї красивої в’язниці, і ви будете танцювати босоніж, у драному халаті перед невибагливою голотою, врешті жебрати, розплачуючись молитвою. Одержимість зараз недоцільна, вона знадобиться тоді, коли ви скинете з себе усе це пишне пташине пір’я. Тоді вас називатимуть юродивими, блаженними, а як пощастить — цілителями, бо мусите ділитися своїм даром. У горлі клекотітимуть слова, як юшка в казані, доки ви ними не захлинетеся. А може бути й так, що ви оберете тихий пристанівок, матимете жінку і дітей, і по смерті станете глиною, а не жмутком сонячного проміння.

І раптом я знову почув дитячий плач і опинився перед зачиненою брамою. З чорноти угорі сипався білий лапатий сніг. Я виліз на горіхове дерево, звідти на мур і зістрибнув на той бік. Не пам’ятаю, як мене вирвало з танцю і винесло надвір, тільки як перестав відчувати під ногами землю й підніматися вгору. Я пішов вздовж муру, тримаючись за нього рукою, бо тіло моє було надто легке, щоб протистояти вітру, і наткнувся на м’який згорток, який ще зберігав тепло. Я обгорнув сповиток рукавами й притулив до грудей. Мені треба було знайти для немовляти теплий дім. Я навіть не знав, хто це, хлопчик чи дівчинка. Стукати у браму текії мені не давав страх, та й навряд, чи воротар почув би. Вітер плювався снігом і сухим листям. Ніде не світилось. Я завмер посеред вулиці. І відчув, як всередині згортка тіло немовляти здригнулось і випросталось. Я став наче янголом смерті, Азраїлом, але відразу по тому захлинувся розпачем. Якби я наполіг, то можна було б врятувати дитину, яку нещасна матір підкинула під текію, а сама втекла. Згодом мене звинуватять саме в цьому ситі лицеміри, які у той час насолоджувались у теплій залі танцем молодих дервішів, загнавши в моє серце цвях довічної провини.

Ніколи не забуду тієї тиші смерті, коли я опинився перед брамою міського цвинтаря. Ця тиша була в мені, вона принесла відчуття, що я несу важкий тягар, а що може бути важче, ніж мертве покинуте немовля, нікому на світі не потрібне? Я не встиг навіть його побачити, боявся розгорнути ганчір’я, в яке сповили дитя. Вже потім, коли від мене відібрали мою надлюдську ношу, я дізнався, що то був необрізаний хлопчик. Християни казали, що він їхній, а мусульмани, що його просто не встигли обрізати, бо пуповина ще не відпала. А ще були такі, що вважали, ніби я хотів живцем закопати дитину, щоб принести її в жертву шайтану.

Мертва дитина невідомої матері, яка прийшла звідкись до нашого міста, отримала надзвичайно велику увагу. А імені так і не отримала. Мене перестріли стражники, що обходили цей квартал.

Старий сказав:

— А тепер — спати, бо завтра ми зійдемо до міста, яке називають Єрусалимом, і, дасть Бог, це буде саме те місто, а не інше.

Йона сказав:

— Світ повівся з тобою жорстоко. Це все, що я можу сказати. А ти повинен дати дитині ім’я, бо як же без імені? Навіть Б-г його має.

— Ні.

— Назви її. Ти став її батьком, бо носив усе життя в собі. Дай їй хоч яке-небудь ім’я, ні, дай своєму синові найпрекрасніше з усіх імен!

— Я подумаю, — сказав старий, зібгався калачиком на сухій кам’янистій землі, відвернувшись від Йони, Марії, кози і всього світу. Наче не було йому діла до того єдиного слухача, якому він довірився. Виглядало, ніби він не покладав великої надії на Єрусалим, бо прийшов сюди не для того, щоб жити, а щоб Всевишній відділив його душу від тіла. Глина піде до глини, світло — до світла.

Лишався зовсім невеликий відтинок дороги до того місця, куди вони прагнули прийти, бо інші місця не давали їм прихистку. Доля, війна, зрада, буря вигнали їх з рідних сіл і привели врешті в Єрусалим, місто на семи горбах, останній притулок, бо всі дороги з Єрусалиму ведуть в нікуди.

Якщо я помру в Єрусалимі, думав Йона, то мої діти, Маріам та Ісаак, не матимуть потреби шукати інший дім. Він відчував їх зараз у собі як дві грудки теплого тіста. Вони не боялися святого міста: були безгрішні й захищали тепер Йону, як він захищав їх раніше від екзорцистів та фарисеїв.

Марія спала і їй снилась хмара, що повисла над Калинівкою, Сербинівкою та Острополем, хмара, схожа на купу вовни. А вона сидить на траві, серед своїх вуликів з іменами святих апостолів, і пряде хмару. Накручує нитку на веретено, а за її плечима стоять мати, баби і прабаби й кажуть:

— Годі тобі, дитино, прясти хмару. Дощу не буде.

Але Марія знає, що то не та хмара, яка посилає дощ, а інша, яка затуляє лик Божий. Пахне вона попелом, кров’ю, потом і слізьми. А мати, що стоїть найближче до неї, питає:

— Доню, що ж ти будеш робити з тим, що напряла?

І нитка уривається. Марія смикається, коза невдоволено мекає. Над Єрусалимом рожевіє небо. Розвидняється.

Що ж я буду робити з тим, що напряла, — похмуро думає Марія. Вона встає, ховає волосся під хустку, закасує рукави і доїть козу, що зріднилася з нею у сні.

Йона прокидається і перша його думка: старий помер, бо ж висповідався перед ним, облегшив душу, як коза переповнене молоком вим’я. Тільки молоко його оповіді гірке, не до пиття. Але старий ворушиться, сідає.

— Поснідайте, чим Бог послав, — посміхається Марія. — Я вже попила молока.

Коза відходить, вишукуючи вбогу травицю. Марія пригадує, яка щедра і багата трава у них в Калинівці, а кози ще й норовлять залізти в город.

Внизу — рожевий і золотий Єрусалим у вранішній імлі. Марія вперше бачить його таким і не впізнає. Її охоплює почуття дитячої радості перед незвіданим. Якби ще стати невидимою і літати, мов птаха, куди заманеться.

В Єрусалимі

В Єрусалимі всі брами були зачинені, двері позамикані, а вулиці порожні. То був не той Єрусалим, який покинула Марія, не той Єршалаїм, який бачив на картинках та рейзеле[36] Йона, то був не той Єрусалим, куди носила продавати трави і сир Джаміла. Ще ввечері, коли вони дивилися згори на Єрусалим, він мав зовсім інший вигляд: у ньому відчувалося життя, втомлене, буденне, з купами сміття, численними храмами, куди скликали вірних на молитву, а згодом місто до ранку належало грабіжникам, повіям і турецьким стражникам.

Та, зрештою, ні Марія, ні Йона, ні Юсуф не хотіли бачити буденного Єрусалиму, тобто якого-небудь, що розбив би їхні сподівання і притлумив сакральне світло, яким наділили його люди. Коли всі троє, разом з козою спустилися вулицею Пророків до Дамаських воріт, то зрозуміли, що не зможуть увійти в місто: брама була зачинена.

Що ж вони зробили не так? Може, річ була в тому, що всі троє сподівались потай, що Святе Місто покладе край їхнім стражданням, дозволить нарешті звільнитися від тенет сумнівів і слів, породжених сумнівами, навчить розрізняти шайтана від янгола, що вони позбудуться всіх боргів перед світом, частиною якого вони себе не відчували, і який мстив їм за це? Щоб відчути реальність і себе в ній, вони наблизились до брами, найбільшої і найвеличнішої з брам Святого Міста, відданій торговцям з їх убогим крамом, завдяки якому вони могли поїсти, прикрити тіло чи облаштувати оселю. Марія добре пам’ятала невпинний потік людей, гамір, крики. Вона притулила вухо до брами й відчула, як стугонить кров у скронях. Коване залізо було холодне і шорстке.

— Що ж з нами тепер буде? — спитала Марія в серця Єрусалиму, прикритого бронею.

Юсуф стояв, задерши голову, і дивився у небо. Йона теж був розгублений, а коза побігла пастися на зелений моріжок під стінами, де росли величезні старі сосни і безплідні дупласті оливи. На ясному небі розпливалось білою плямою сонце.

— Маріє, ти тут була, — сказав Йона, — є десь інші брами?

Марія обернулась, поправила хустку, що з’їхала на чоло.

— Та є. Ми входили цією і виходили так само, але нам показували й інші. Як підемо вздовж муру, он туди, то вийдемо до Оливної гори і Кедронської долини.

Вона поблідла, згадавши те, чим їй дорікали знайомі прочани, знайшовши її посеред Кедронської долини на старезному цвинтарі. Довкола неї вилось всіляке гаддя. Сама вона нічого не пам’ятала, але воліла би опинитись у сні в Саду Гетсиманськім, де Юда зрадив Спасителя. А не серед порепаних могильних плит людей, що жили тисячу років тому, де араби вдень пасли своїх кіз.

Розкраяне яблуко не зростеться. Можна стиснути його в руці, так воно виглядатиме цілим, але як тільки відпустиш пальці — розпадеться. Таке це місто, такий світ, один лиш Наріжний Камінь неподільний. Ставши на нього, навіть дитина може змістити Всесвіт. Століттями полювали за Ковчегом Завіту, Чашею, Списом, але ніхто не намагався заволодіти Наріжним Каменем. Так думає Юсуф, йдучи помалу, але впевнено. Його постоли не витримають нерівного каміння, і тоді він йтиме босий. Ця жінка вже була в Єрусалимі, впізнає його будівлі, але не знає, куди поділися люди. Втім, немає ні птахів, ні ослів, ні верблюдів, ні мулів. Усі вікна зачинені віконницями, всі двері замкнуті, але не це дивно. Може, це день, коли мертві навідуються до своїх осель і родичі замикаються з ними від заходу до заходу сонця, пригощаються і гомонять разом. Дивно, що простір якийсь викривлений, контури розмиті. Мабуть, таке трапляється з містами, які покинули мешканці не раптово, а цілком усвідомлено, прихопивши з собою духів, злих та добрих.

Вони спускаються вниз, залишаючи мури вгорі. Ось що дивно — тут речі не відкидають тіні.

Я все ще у печері, й це мені сниться, думає Йона, відчуваючи наїжачену ворожість, що лине від мурів.

Я все ще у сінях, все в диму і то мої передсмертні марення, думає Марія.

Я все ще у в’язниці, думає Юсуф, мені привиділося в гарячці Святе Місто.

Тільки козі байдуже. Вона поскубла травички і наздоганяє людей.

Отак вони йдуть вистеленою камінням дорогою, обабіч якої ростуть високі бур’яни, сірі й сухі. Мури закінчуються, але стежка ні. Перед ними постає Оливна гора, біля підніжжя якої Гетсиманський сад. Марія радісно зойкає, упізнавши кам’яну огорожу довкола саду.

— Там, — показує вона рукою, — цвинтар, з якого почнуть воскресати мертві. Там ні деревця, ні травички, сам камінь.

Йона мовчить. Він уже чув розповідь Марії, і побачене підтверджує її слова.

— А там — гріб Матінки Божої, глибоко-глибоко під землею…

Йона киває кожного разу, а потім згадує за старого дервіша, що представляє іншу віру, й обертається. А тоді бачить на пагорбі мури Єрусалиму і в них пролом.

— Дивись, Маріє, що там за діра в стіні. Чи, часом, це не Брама для Машіаха?

— Господи! — Марія затуляє рот рукою. — Та ж вона була замурована!

Маленький Ісаак питає:

— Тату, то Машіах прийшов?

— Машіах прийшов? — відлунює голосок Міріам.

У Йони підгинаються ноги, він падає на коліна. Машіах!

— Ми побачимо його, тату, побачимо?

— Певно, що так, дітоньки.

— Він поверне нам маму?

— Якщо то справжній Машіах, то поверне.

Ох, думає Йона, задля цього все склалось, як склалось. Я мусив потрапити до черева Левіафана, аби зрозуміти, що мені потрібний Єршалаїм. Бо навіщо йти бідному єврею за тридев’ять земель, коли його Остропіль — Єршалаїм, і Меджибіж — Єршалаїм, і Полонне, і Немирів. Можна було жити там довіку: добре, то добре, зле, то зле. Ходити до синагоги, справляти шабат, святкувати Хануку, Пурім, Суккот, і промовляти на Йом-Кіпур: «Зустрінемось в Єршалаїмі!» Але Машіах! Машіах може оминути Остропіль, але ніколи не омине Великий Єршалаїм, Давидове місто!

Йона зірвався на ноги і подерся догори, не шукаючи стежки, бо її й не було, хапаючись за стебла колючих трав. Нога його знову почала кровити. По тих слідах можна буде знайти Йону. Але ні Марія, ні Юсуф не дивились на сліди, а на худорляву постать в подертому брудному мундирі, спочатку занепокоєно, а потім їх охопило дивне заціпеніння, навіть байдужість. Сонце сліпило й пекло, хоч був ще ранок. Ті, що померли тисячу років, і ті, торік тому, лежали поряд під сухою кам’янистою землею, і Марія гостро відчула їхню присутність. Мабуть, їх привабив запах живої крові, як то було в печері. Правда, Марія не розуміла того зв’язку. Вона знала, що з кров’ю витікає життя, і цього було досить. У скронях їй гупало, чоло стало холодним як лід, і вона не знала, що робити. Постать Йони зменшувалась, і раптом він зник. Позаду неї був Гетсиманський сад і камінь, на якому Спаситель просив Отця пронести повз його уста чашу страждань. Їй хотілося просто піти туди і виплакатись, облегшити своє серце. І вона могла це зробити уже зараз. Просто перейти висхле русло Кедрону і піднятися схилом Оливної гори. Йона так і зробив, пішов до свого Машіаха, покинувши її зі старим магометанином і козою. Але за тими мурами, в яких пробито діру, є Хресна дорога і Гріб Господній, і Голгофа, прохолодні кам’яні склепіння, і Стіна Другого Храму. Там можна заново пережити найглибші почуття єднання з Господом, пізнати силу Його любові. Тому вона й не хотіла першого разу покидати Єрусалим, бо де б вона наситила свою зголоднілу за добротою душу? Таку, яку отримувала в дитинстві від Йони, а він черпав свою любов з джерела, і джерелом був Єрусалим. Він пішов до свого джерела, не покинув її. Тому Марія зробила свій вибір. Вона трішки завагалась, бо не взяла з собою Юсуфа, залишивши його стояти над руслом висхлої ріки. Щось втримало її, шепнуло делікатно: не втручайся.

Старий дервіш дивився на золотий купол над скелею, схожий на сонце: модель світу, поділеного на чотири частини, де четверта частина належала Молоху. Він не знав, що це формальний поділ, не реальний. Долі й думки людей, які тут мешкали чи перебували тимчасово, змішувались, взаємодіяли, створюючи комфорт, любов чи ненависть. Він ще трохи подивився, як небесне світило взаємодіє з рукотворним куполом, і осліп. Це було потрібно, щоб прозріти, і зовсім його не налякало. І перше, що він зробив, це дав ім’я хлопчику, який помер у нього на руках, і тому міг вважатися його сином. На забутій ним мові свого народу:

— Ілір, що означає «вільний».

Він проказав його тричі, і душа його сина вилупилась із кам’яного яйця і полинула на небеса. А друге, що зробив Юсуф, це згадав, як водив у дитинстві пальчиком по червоно-чорному килимі, витканому кимось із жінок його роду, під якими були заглибини — схрещені лінії, горизонтальна мала дві ямки по боках[37]. То був перший знак, прочитаний і відчутий неписьменним хлопчиком. Юсуф спитав діда, що то таке, і той, озирнувшись, гримнув:

— Навіть твій батько не знає, що то таке, вилупку! Забудь те, що знайшов!

Юсуф заплакав і забув. Забути було легко: в їхньому селі не залишилось жодної християнської родини, а на місці церкви стояла мечеть.

І третє, що зробив Юсуф, це покликав козу, вчепився кощавими пальцями в її ошийник, і вона повела його до пролому на місці Золотої Брами. Під ногами осипались камінці, ніздрі лоскотали останні запахи, що його віддавали прив’ялі трави, і не було тут ні сліду стежки. Та куди б він не пішов, руки незрячого врешті вперлися б у стіну, всипану знаками, що життя залишило на її старечому тілі. Один капець порвався вже майже вгорі, він скинув другий і шпурнув позад себе, і босий увійшов до Міста Наріжного Каменя, потрапивши майже відразу на останній неправедний суд в цьому місті.

Певно, Машіах вже покинув Єршалаїм, забравши з собою всіх живих-здорових та недужих, дорослих і дітей, хоча Йона збирався це вияснити в одному-єдиному автентичному місці, видимому людському окові — біля стіни Другого Храму, викладеної з великих шорстких блоків, що увібрали у себе піт і бруд тисяч і тисяч людських рук. Він не знав куди йти. Не знали цього ні його розум, ні серце. Увійшовши в пролом, він потрапив у темний тунель, схожий на той, остропільський, під мостом: вогкий і темний, де тхнуло пліснявою, а ноги вгрузали у пил. Тунель нагадував гробівець з високим склепінням і запахом тліну. Наче я помер і воскрес, подумав Йона, прямуючи до світла. Через глуху тишу він здогадувався, що і тут немає людей. Він не довіряв власним очам, тим більше, що в першу мить стало боляче від світла. Тому він заплющив очі, щойно увійшов до серця Єршалаїму. Хоча мав би наситити відразу очі й серце видивом найсвятішого міста, де зустрінуться всі євреї і Б-г прийме їх у свої обійми. Але боявся, що ця радість надто велика і може його вбити чи зробити шаленцем.

Натомість він наставив свої вуха і став слухати, чи є життя в Єршалаїмі, чи воно застигло, як піщинка в скляній краплі. Його огорнуло тепло, і спершу він не відчував нічого, крім присутності сонця, яке повисло над Єршалаїмом. Потім легенький вітерець дмухнув йому в лице, звук води з підземних тунелів, і стук його схвильованого серця. Якщо він зараз сам, то невдовзі до нього приєднаються Марія і Юсуф, і, звісно, коза, яка приводить до Єршалаїму. Це його втішило і він чомусь сказав до своїх дітей:

— Не бійтеся!

Хоча ті вже не мали чого боятися, тільки вигнання з Йониного тіла. Він мав би їм сказати:

— Діти, от ми й прийшли у Єршалаїм.

Але навіщо говорити пусті слова? Вони і так це знали. Вони знали таємниці життя і смерті.

Йона прогнав усі думки від себе: він чекав Знаку. Тримати очі заплющеними було важко, тремтіли повіки. Але не можна довіряти очам, якщо не певен, що вони є вікнами твоєї душі.

Тиша.

Потім щось зрушилось.

По зарослій щетиною щоці проповзла бджола, наче сльоза. Ніжно залоскотала лапками, і її тільце вібрувало від того світу, що вона носила в собі. Дебора! То була остання звістка від неї перед тим, як вони зустрінуться в світі мертвих. Своїм дотиком вона попрощалася з ним і дітьми.

До глибини єства Йона раптом усвідомив слова Великого Бешта: «Якщо ти хочеш йти до Єршалаїму, не йди, бо то нечистий спокушає тебе».

Йона розплющив очі й побачив те, що побачили Марія і всі люди, що побували в Єршалаїмі раніше. Кам’яне чи навіть скам’яніле місто, яке втратило свій блиск. Місто, де моляться і плачуть, радіють і живуть. Місце, де просять, а не віддають. Місто, яке потонуло в камені, з вікнами, в які не зазирнеш, із рослинами, які не виживуть без людей, — краще б їх не бачити, як вони вмирають. Чи дістанеться він до води у місті, яке в усіх викликає спрагу ще до того, як туди потрапиш, а після того — ще більшу.

Йона проковтнув слину і згадав, що він лише поранений солдат, може, навіть і дезертир, з Подільської губернії Московської імперії, і кров досі сочиться з його пораненої ноги. Тому найкраще для нього знайти стіну Другого Храму, притулитися до неї і спитати Г-да, що йому далі робити. Спершу йому здалося, що він марить у гарячці, коли до його свідомості проникла музика, і замість того, щоб шукати Другий Храм, він почвалав їй назустріч, зрештою, вона була йому ближче — він чув її з дитинства, правда, завжди віддалік. Тільки двічі близько: на своєму «чорному весіллі» і тоді в Меджибожі, в корчмі, де зробив другий найважливіший крок у своєму житті. Перший був, коли він врятував Марію з чорної пащі аркади, а другий, коли пішов на війну.

Йона вийшов на сходи і згори побачив велетенську Стіну, викладену з сіро-жовтих блоків, а під нею малу скулену постать музиканта, що розтягував міхи баяна. Коли він на тремтячих ногах, з серцем у п’ятах перейшов через широкий майдан, то побачив, що музикант ще не чоловік, але уже й не хлопець — на підборідді у нього пробивався рудуватий пух. Хлопець припинив грати, обійняв баян, наче хотів ним захиститись, і спитав:

— Ти Машіах?

— Ні, я Йона з Острополя. Ми з тобою бачились в Меджибожі, в корчмі, ти ще хотів навчитися грати на баяні.

Йона раптом зрозумів, що якщо й хотів когось зустріти в Єршалаїмі, то цього хлопчину, Єгуду, який мав віру, більшу, ніж у нього. Йона, як усі євреї, мріяв побачити Ерец Ізраель, а цей молодий чоловік навчився грати на баяні, кинувши свою ґміну і родину.

— Як ти сюди потрапив? — спитав Йона. — Я радий, що ти став музикантом. Певно, заробив багато грошей, сів на корабель і приплив до Палестини?

Йона хотів, щоб так було, щоб у цього хлопця все вийшло завдяки терпінню і волі. Бо сам він був листочком, який вітер шпурляв і шматував, бо сам він був нікчемною людиною без таланту. Не спромігся навіть обрати собі підхожого ремесла.

Хлопець похитав поголеною головою:

— Ні, дядьку, все не так. Ми мандрували, я трохи навчився грати на баяні. І тут злягли всі від тифу і опинились у Проскурові в шпиталі. Нас не дуже хотіли брати туди, але коли дізнались, що ми музиканти, то пожаліли. Бо, сказав лікар, війна війною, але якщо не буде музики, то навіщо людям жити? Але було вже запізно, всі померли, тільки я лишився. Не думайте, що я просто взяв баян собі. Я вижив тому, що стежив, аби ніхто не вкрав його в мого учителя. Я обмотав його паском: один кінець прив’язав до руки вчителя, а другий до своєї. А коли вчитель почав марити і кидати собою, то я взяв баян під свою опіку. Вчитель, до слова, забув про інструмент, що годував його, натомість пригадав гроші, які йому колись не заплатили на весіллі, і сипав прокляттями. З його криків та белькотіння я зрозумів, що він із Тульчина. Я переживав, що баян доведеться віддати родині, бо скрипку вже забрав якийсь чоловік, назвавшись братом покійного, а заодно й прихопив бубон. Думаю, то був якийсь шахрай. Він уже націлився було на баян, сказав, що відкупить його у мого вчителя, той якраз трохи прочумався. Ну, злякався я, то вже все. Ви, дядьку, самі бачили, що вчитель не дуже мене любив, чимало штурханів я отримав від нього. Собакою міг мене обізвати. Я тоді вирішив, що помру, якщо заберуть баян, бо був надто ослаблений, щоб його боронити. Але раптом вчитель вхопив мене за руку і прохрипів:

— Си-и-н!

— Чому ти не сказав мені, що то твій батько? — пробурчав той чоловік, в якого на лиці було написано, що він не музикант, а гендляр і шлімазл.

Він пішов, а від тих слів я почав одужувати. А вчитель мій вночі відійшов у вічність. Я не мав сили підняти свій баян і попросив санітара покласти мені його під ковдру. В тому шпиталі були дуже добрі лікарі і санітари. Вперше за кілька років я спав у ліжку і мені носили їсти й пити. І довго не виписували, бо коли піддужчав, то грав вечорами на баяні в палаті, й туди сходилося багато люду. Може, не дуже добре грав, мені й зараз далеко до мого вчителя. Ти не стрічав його тут?

Йона здивувався:

— Та ж він помер!

— Ну, так, але ж кажуть, що всі ми зустрінемось в Єршалаїмі!

— Але ти живий!

— Хіба?

— Ти що, не знаєш, як сюди потрапив?

Єгуда похитав головою.

— А що ти робив, як вийшов із шпиталю?

— Пішов вулицею зі своїм баяном. Та годі вам, дядьку, я знаю, що я мертвий. І ви також. І вбили вас на війні — хіба не видно!

— Неправда! — заперечив Йона. — Мене проковтнув Левіафан, а потім нас з Марією винесли бджоли…

— Ги-ги, казочки комусь іншому розказуйте!

Та певно, подумав Йона, воно й справді схоже на казку. Він пригадав себе парубчаком: як душа його рвалася у світ, але мати її не пустила. Тобто жаль до матері не пустив.

— Ет! — махнув він рукою. — Думай собі що хочеш. Мені все рівно.

Він підійшов до Стіни Другого Храму, притулив до неї лоба і сказав Ісааку та Міріам:

— Може, вийдете, дітки? Далі вже нема куди йти. Тут — серце Святого Ізраїлю.

— Ні, тату, нам страшно! Тут в стіні хтось є.

Йона притулив вухо до стіни і приклав долоні до шорсткого каменю. І у вухо заповзли йому молитви тисяч і тисяч прохачів. Були серед них пусті, були недобрі, були щирі, дуже дивні, записані на папірцях, чоловічі, жіночі. Він пробурмотів збентежено:

— А й справді, гамірно тут.

І обернувся до хлопця:

— І що ж ти думаєш далі робити?

— Мені тут добре, — відказав хлопець, — от тільки теє…

— Що?

— Я мушу лишити по собі учня, якому колись передав би баян. Може, хтось надійде та зголоситься.

— Мені здається, тут нікого немає. Навіть пташок.

Йона промовчав про бджолу, що була душею Дебори, і десь тут літала з Маріїними бджолами. Певно, хтось зрізав в Острополі дику грушу, тож душа Дебори перетворилась на бджолу. А ця істота має крила, їй неважко потрапити до Єршалаїму. Він глянув згори на худу спину молодого баяніста з відстовбурченими лопатками, наче звідти збиралися проклюнутися крила.

— Нема, кажу, — повторив Йона.

— Чому?

— Певно, пішли з Машіахом, який пробив замуровані ворота.

— Куди пішли, не знаєте? — діловито запитав Єгуда.

— Звідки мені знати. Може, й мертві воскресли і теж пішли. А ми з тобою проґавили Судний День.

Дивно, але Йона так довго мріяв про Єршалаїм, що тепер в ньому наче щось перегоріло. Але музикант теж не виглядав засмученим.

— Ясно. Доведеться вам, дядьку, стати моїм учнем.

— Мені слон на вухо наступив, — засміявся Йона. — Я хотів би відбудувати Храм, але хто в ньому буде молитись? Нема ні Скрижалей, ні Ковчегу Завіту. Складати камінь до каменя не така вже хитра штука, я зміг би. Але вчитися грати на баяні — це ого-го. Так що навчи мене, будь ласка, бо тільки на тому світі мерці нічого не роблять, а сидять під стіною і чекають на молитву. А тут з тобою ремесло здобуду хоч на старості літ. Можеш мене обзивати і штурхати навіть.

— Таке скажете, дядьку Йоно! Давайте зараз вчитись, чого відкладати!

Йона сів поруч і покірно прийняв на коліна благенький ошарпаний баян, дивуючись його вазі, бо добряче охляв. Востаннє він рив окопи ще восени, а що зараз? Літо? Осінь? Зима? Не весна точно, бо квітучих дерев він не бачив.

Баян переходив із рук в руки, то ричав як лев, то ревів як корова, то хрипів як сухотник, аж тут Йонині діти закричали:

— Тату, тату! Хто це йде?

Йона підняв голову. Нагорі, на тих сходах, що він ними спустився, коливався велетенський чорний стовп. Але коли він придивився краще, то побачив, що то не стовп, а потвора з руками й ногами, вся чорна, навіть в чорній одежі. Від неї віяло чимось гіршим, ніж смерть. Йона заціпенів, тільки в голові у нього заметушилась, як пташка в клітці, думка — Зло. Зло. Зло. І хлопець теж глянув угору і, хоч був він блаженний, одержимий музикою, його охопив страх. А він же й війни в очі не бачив. Такий велетень змусив би вояків тікати, бо його не подужає жодна зброя. Він не мав тіла, саму лиш чорноту. Як можна знищити те, що не має плоті? Почвара, певно, відчула присутність живих душ, як мерці тягнуться до живої крові. Може, Йоні вдасться відволікти увагу, а тоді хлопець втече, він же не поранений, ноги має здорові. Але діти?

— Тікайте, діти, — прошепотів Йона. — Сховайтеся у шпарини, бо велетень знищить і мене, і вас.

Звідки він це знав? А звідки знало його серце, що це дуже недобре для нього, його дітей, для Єршалаїму, для святого місця, яке буде спаплюжене.

— Дядьку Йоно, — тремтячим голосом спитав баяніст, — а яку ви пісню любите найбільше?

Для когось таке питання в такий час видалося б дивним, навіть Йоні здалося, що воно йому причулося.

— Та знаю, знаю! — махнув рукою хлопець. — Можете не казати.

І підвівшись, він заграв «Бейзе вінтн», пісню, яка вирвала Йону з Меджибожа, допомогла здолати поріг, за яким починається широкий світ. Тоді вона приголомшила його суголосністю з його долею, а зараз мала вразити Єршалаїм.

— Я грав цю пісню вмираючим, і дехто, мені казали, навіть одужав. Підтягуйте, дядьку! Я знаю, що я не помер, тепер я вірю. Підтягуйте!

Вони відірвались від стіни і вийшли на площу навпроти сходів. Як буря вириває птахів із гнізд, так пісня «Бейзе вінтн» вирвала зі шпарин Стіни Другого Храму листи людей зі всього світу, серед яких були не лише євреї. Вони розгорнулись і стали кружляти довкола музикантів. Тепер Бог Ізраїлю міг їх прочитати, хоча сповнити усі бажання Йому б не вдалося. Ті, які суперечили одне одному, падали на землю, ті, які були вже не на часі, теж. Але решта листів, чистих і щирих, утворила білий стовп, що став білим велетнем, і вступив у бій з велетнем чорним. Коли один з музикантів втомлювався, інший брав баян до рук, щоб пісня не закінчувалась.

Юсуф наблизився до натовпу людей, що збуджено сипали прокляттями. Він здогадувався, що це останній іспит, остання перепона, і вчинив так, як вчинив. Він був певний, що Аллах недаремно відібрав йому зір, і поверне, коли для цього настане час. Він обережно ступав по нерівних кам’яних плитах, коли хтось шарпнув його за плече дужою молодою рукою:

— Куди прешся, старий!

— До Наріжного Каменя.

Молодик реготнув і тицьнув йому в руку зазубрений камінь.

— Ось твій Наріжний Камінь! Те, що від нього лишилося. Кинеш його у блудницю, що зрадила свого чоловіка!

Юсуф подумав, що це якась метафора, і відштовхнув руку з каменем:

— Я прийшов сюди молитися, а не каменувати.

Про свій намір вручити Всевишньому душу під час танцю він промовчав.

— Мусиш скоритися, бути як усі! — погрозливо засичав молодик. — А тоді йди до шайтана!

— Я йшов сюди не до шайтана, а щоб вклонитися каменю, з якого почався світ. Відпусти мене, прошу. Я сліпий. Камінь, кинутий сліпим, не влучить у ціль.

— Ти можеш вклонитися тому каменю, діду, що я тобі дав. Ми розкололи Скелю на тисячі шматків, аби звершити суд. Не будемо ж задля того, щоб покарати блудницю, руйнувати свої домівки. І як бачиш, світ навіть не похитнувся.

— Я не знаю, чи похитнувся світ, — мовив Юсуф. — Не можу перевірити твоїх слів очима, тільки дотиком. Відведи мене під Купол!

— Я не маю часу на такі дурниці. Але коли ми обидва кинемо свої камені у блудницю, тоді, можливо, відведу тебе, куди просиш. Обіцяю!

О Всемогутній! — подумав Юсуф. — Це найстрашніше випробування з усіх, що я чув.

Втім, відповіді від нього не чекали. Молодик штовхнув його у натовп, що неприємно тхнув, наче багато років ці люди провели у підземеллі. Якщо їх можна було назвати людьми. Втім, то не могли бути і злі духи. Ті розірвали б дервіша на шмаття, як тільки б зачули людський дух.

— Тихо!

— Тихо!

— Тихо!

Хвиля голосів потрохи ущухла. І хтось з суддів, певно, найголовніший, сказав:

— Отже, ця блудниця могла б і далі займатися своїм мерзенним ремеслом, але вона забажала повернути собі чоловіка, який її покинув не заради іншої, як вона стверджує, а тому що дізнався від інших, хто вона така. Він приховав цей факт, щоб не заплямувати свій рід, за що буде покараний. Або — ні. Як ви вирішите.

— Ні!

— Треба покарати!

— Хай сплатить штраф і живе далі!

— А що ми повинні зробити з малолітньою донькою блудниці, яку чоловік не вважає своєю?

— Повісити! Втопити! Продати!

— Тату, — шепнув Ілір, кладучи руки на плечі Юсуфа. — Ти знаєш, про кого йдеться. Ти — свідок. Знаєш, що Джаміла не винна. Знайди слова, які зупинять цих нелюдів. Те, що вони вчинили з Наріжним Каменем — ніщо у порівнянні з несправедливим судом.

— Де ти був ціле моє життя, Іліре! — зойкнув старий.

— Чекав на своє ім’я, тату.

— Я й досі не знаю, звідки ти взявся.

— Моя мати ґвалтом завагітніла від турецького солдата. Вона померла при пологах, а її родина, щоб приховати ганьбу, віднесла мене під текію, сподіваючись, що святі люди підберуть сироту. Вони були дуже бідні.

— Я не встиг…

— Мої страждання тривали коротко, а ти мучився через людську байдужість багато років. Забудь. Скажи те, що маєш сказати!

Темрява, в якій перебував Юсуф, не була більше темрявою, що настає, коли заплющуєш очі, аби зосередитись на якійсь думці. Вона була незручною. Брутальною, насиченою неприємними запахами, дотиками, криками. Хоча добре, що він не бачить цих людей. Вони були потворні, без дрібки світла, без милосердя і без віри. Їхній бог був на землі, такий самий ниций, як і вони, спраглий крові. Ось до чого довели чесну жінку пошуки справедливості. Ось що таке вселенська кривда. Та, навіть, якби вона і согрішила, забивати її камінням — вкрай жорстоко. У його краї не було такого звичаю. Хоча, викинути новонароджене дитя на холод, таке саме звірство. І гріх його теж там, він вчинив його, аби панство могло святкувати день пам’яті Великого Румі. Зло як сонце, хіба можна його зупинити?

Ілір зник, забравши руки з його плечей. Живий, він ніколи не належав би Юсуфу, куди б той пішов з ним? Але мертвий він став його сином, хоча багато років не міг зізнатись у цьому навіть собі. Навіть тому приятелеві, який вирішив стати заклиначем змій, порвавши з голодним безпритульним життям, перетворитись по смерті на кавалок глини замість жмутку проміння. Ілір міг нашептати йому янгольські слова, які б Юсуф вимовив громовим голосом пророка. Але, може, це сталось, бо з потаємних глибин родової пам’яті почали спливати слова пророка Іси, які дід, прадід, прапрадід чули у храмах, нині перетворених на мечеті:

— ХТО З ВАС БЕЗ ГРІХА, ХАЙ КИНЕ В НЕЇ КАМЕНЕМ!

Ось які бути це слова. І Юсуф кинув їх у юрбу замість каменя кволим старечим голосом. Проте дива не сталося. У мові цієї мерзенної черні не було слова «гріх». Вона сама була гріхом супроти Всесвіту. Ближчі до старого почали питати:

— Що? Що?

Замість того, щоб сказати:

— Тихо! Святий чоловік має щось нам оповісти. Давайте послухаємо його!

Звісно, Юсуф би міг виступити свідком, проте свідків вистачало і без нього. Всі вони були куплені, навіть ті жінки, з якими Джаміла ходила продавати зелень до Єрусалиму. Вирок було винесено наперед, а те, що відбувалось зараз, мало на меті розігріти ненависть.

Ще мить — і каміння полетить у дві маленькі скороблені постаті з мішками на голові. Юсуф хотів прорватися наперед, але юрба стисла його, як пащека хижого звіра, і він раптом провалився у темний слизький морок. Опинившись на дні колодязя, він розкинув руки і почав кружляти, відштовхуючись лівою ногою. Він уявив на собі білі шати і високу шапку, стан його підперізував тканий пояс, а не мотузка, сплетена з трави. Він вигвинчував своє тіло з мерзоти і темряви, знявши довкола себе вихор. В тому вихорі були спогади, вчинки самого Юсуфа, уламки Наріжного Каменю, демони з їх неправедним судом. Він перетворився на темне кільце і й піднявся угору. І тоді Юсуф побачив світло, бо сам став світлом. І Камінь став світлом. Юсуф стояв на ньому твердо. А демони, дико зойкаючи, полетіли у пекло.

— Як довго я йшов до цього, — подумав радісно Юсуф.

— Рівно стільки, щоб жалість перетворилась на любов, — відповів йому син його Ілір.

Марія заблукала в Єрусалимі. Вона не знайшла дороги до Гробу Господнього, піднімаючись і опускаючись липкими від бруду сходами, обходячи возики з прив’ялими овочами та всяким іншим товаром. То не був Єрусалим, яким вона не могла насититись, який спрощував і облегшував їй життя, в чиїй любові вона танула, наче віск. Марія не знала слів Геракліта про річку, в яку не можна вступити двічі, але знала слова «Вернися в Дім Свій». Вона була переконана, що це і є її дім. У стінах були двері, з заліза чи твердого дерева, з прогнутими одвірками і стертими порогами. Жодні з них не вели до місця присутності Спасителя, і, врешті, самотня втомлена Марія впізнала серед тих незнайомих будинків один — лічницю для одержимих Єрусалимом, де вона провела одну ніч.

— Отак, — мовила вона гірко. — Отут моє місце.

Їй було соромно за себе. Вона усвідомила, що дитяча мрія, здійснена запізно, може привести до ланцюжка помилок. Всі люди довкола неї — рідні, сусіди, священники — бажали одного: щоб вона не зашкодила тому світові, який вони створювали століттями, і який давав їм шанс вижити. Звичаї, обряди, правила, забобони — вона все розколола, мов гарбуз, одним ударом.

То був понурий, темний дім з густими решітками, склепінчастими коридорами, куди ледве проникало світло. Тепер він був тихий і порожній, а колись у ньому велися битви не на життя, а на смерть. З криками, стогонами, плачами і мовчанням лікарів та санітарів, які діловито снували свою павутину. Марія не забула, де її тримали: в кінці коридору, по ліву руку. За дверима із заґратованим віконцем, з тапчаном, оббитим цератою, і пригвинченим до підлоги. На нього вона і лягла, усім своїм натомленим тілом прикипівши до гладенької прохолодної поверхні. Тут до неї не приповзуть гидкі чорні хробаки. Їй треба відпочити, заснути.

Але сон не приходив. Було холодно, аж цокотіли зуби. Якісь тіні намагались забалакати до неї, але вона затулила вуха. Коли стало зовсім нестерпно, Марія простягла руку в Остропіль свого дитинства і вихопила з рук торговця сувій білого полотна, обгорнулась ним, відгородившись від світу божевільних і божевільного світу. Вона нікому не принесе нещастя: ні дітям, ні бджолам, ні Калинівці, ні Єрусалиму. Вона не дасть себе використати.

Скільки тривав цей стан: годину? день? вічність? Марія гойдалась, наче дитя в сповитку, їй здавалось, наче хтось здалеку співає, тільки не розібрати слів. І під той спів вона заснула, було у ньому щось заспокійливе.

Біла коза протупала по коридору, просунула рогату голову у двері й мекнула. Білий згорток на тапчані навіть не поворухнувся. Коза підійшла ближче, ткнула морду в плече жінки, яка доїла її вранці, і якій належало передати послання. Марія прокинулась, побачила козу і світ знову став простим і зрозумілим.

— Тебе, напевно, подоїти треба? А де Йона, дідусь? — спитала вона, позіхаючи.

Так, ніби коза могла відповісти їй людською мовою. Але та відразу побігла до дверей, озирнулась, кличучи за собою. Марія почула себе так, наче воскресла з мертвих.

Коза вела її лабіринтами вулиць, таких глибоких, що туди майже не потрапляло сонце. Сутінки перейшли у темряву, і на небо висипали зірки. Було їх так багато, що Марія зупинилась і сказала втішено:

— То мої бджілоньки стали зірками!

Небо блищало, аж переливалось тим роєм. Але коза навіть не глянула на небо. Її куций хвостик докірливо тремтів, поки вона чекала на Марію.

— Йду вже, йду!

Марія думала, що коза приведе її до Йони і дідуся, але та зупинилась коло безформної купи, яка біліла під стіною. То були жінка і маленька дівчинка, зв’язані однією грубою мотузкою, ледь живі від страху і втоми. Марія звільняла їх довго, розплутуючи вузли, які простіше було б розрізати. Як вже колись розв’язувала себе, врятувавшись з вогненного пекла. Марія розтерла руки спочатку дівчинці, тоді матері, витерла їм сльози, а потім подоїла козу в стару надщерблену миску, яку знайшла неподалік, і напоїла їх молоком. Засинаючи, дівчинка сказала:

— Дідусь пішов на небо!

— Так, йому вже час, — відповіла мати.

— Ага. А що то за музика грає, і хто співає?

Янголи, подумала Марія, прислухаючись до співу Йони, до якого вплітались дитячі голосочки.

— Певно, янголи, — відповіла Джаміла. — Спи, доню.

2017–2019 рр.

Подяки

Спершу про пісню «Бейзе вінтн». Ця пісня була страшенно популярна під час Першої світової війни, хоч написана у 1902 році. Автор тексту на ідиші — невідомий. Мелодія нагадує нашу «Шабелину», отже, пісня була створена в Україні. Дякую Daniel Kahn за можливість почути її наживо у Львові на клезмерському фестивалі. Без цієї пісні не було б моєї книги.

Книгу б я не написала, якби не моя близька подруга Таміла Процюк не розповіла мені про прапрабабусю Марію Остапчук із Калинівки біля Острополя, яка напередодні Першої світової війни побувала на прощі у Святій Землі й привезла звідти путівник, який досі зберігається в родині. Дякую тобі, Таміло, за допомогу, а також твоїм чоловіку і сину — Леоніду та Леоніду Макарчукам, сестрі — Валентині Процюк, яка без вагання позичила мені путівник. Особлива подяка правнуці Марії — Ганні Порфирівні Процюк з дому Петриченко, яка ціле життя берегла пам’ять про свій рід. Усі дійові особи включно з Марією — не мають нічого спільного з реальною історією роду Марії Остапчук.

Дякую за консультацію і підтримку історикам і членам моєї родини Ладі Москалець та Томашу Янковскі.

Велика дяка історику Ігорю Западенку з Музею-заповідника в Меджибожі за те, що допоміг мені зорієнтуватись в моїх дослідженнях.

Дякую Василю Ґабору, моєму видавцю, за довіру і увагу до моєї творчості, за те, що у цьому меркантильному світі зберіг шляхетність і честь, і одержимий українською книгою, як одержимі Єрусалимом герої цієї книги.

Інформація видавця

ПРИВАТНА КОЛЕКЦІЯ

Серія заснована 2002 року

Літературно-художнє видання

Галина ПАГУТЯК

ПУТІВНИК РОЗГУБЛЕНИХ

Роман-містерія

Видавець Василь Гутковський

Художнє оформлення Андрій Кісь

Комп’ютерне верстання Роман Íвах

Літературний редактор Наталя Троян

Здано на складання 02.07.2020 р.

Підписано до друку 21.07.2020 р.

Формат 60х90/16. Папір офсетний.

Гарнітура Times New Roman. Друк офсетний.

Умовн. друк. арк. 10,0.

Обл.-вид. арк. 10,48.

Замовлення № 767.

Літературна агенція «ПІРАМІДА»

Україна, 79006, а/с 10989.

м. Львів, вул. Коперника, 10.

тел./факс: (032) 235-53-28

e-mail: piramidabook@ukr.net

www.piramidabook.com

Надруковано з готових діапозитивів у друкарні ЛА «ПІРАМІДА»,

свідоцтво державного реєстру: серія ДК № 6442 від 22.10.2018 р.

Пагутяк Галина.

П 12 Путівник розгублених: роман-містерія / Галина Пагутяк.

Львів: ЛА «Піраміда», 2020. 160 с.

ISBN 978-966-441-598-6

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 40: <…> вірила йому, [щоб] => що б він не казав <…>

с. 43: Очі твої були такі [самі як,] => самі, як дно криниці Вчителя <…>

с. 45: <…> стрінеться хтось такий [мудрий,,] => мудрий, як Учитель <…>

с. 50: <…> чому він вже втретє сюди приїжджає, [тож] => то ж гроші великі <…>

с. 69: Вона тугіше зав’язує хустку [рід] => під підборіддям <…>

с. 76: <…> щоб не [овелося] => довелося вибирати <…>

с. 82: <…> не буде [зв’язуватиме] => зв’язувати мені руки <…>

с. 85: <…> крім зотлілого лахміття і бляшаної [медузи] => мезузи <…>

с. 87: Оповідь про подорож до [Меджибора] => Меджибожа <…>

с. 100: Ця [думки] => думка жалить Марії серце.

с. 107: <…> [як би] => якби дізналися, що я ношу їх <…>

с. 115: <…> Джаміла про [не] => неї розповідала.

с. 115: <…> його [виклали] => викрали і продали у рабство.

с. 126: <…> не дізнався б, що [з] => ж трапилося з жінкою та дитиною <…>

с. 129: <…> подибав стежкою [на] => над самою прірвою.

с. 157: <…> таких глибоких, що [тули] => туди майже не потрапляло сонце.

Примітки

1

Діббук (іврит) — душа померлого, який вселяється в живу людину, якщо та була недостатньо обережною, наприклад, залишилася сама коло тіла померлого, якого ще не поховали.

2

Чорне весілля — ритуальний єврейський шлюб, який відбувався на цвинтарі. Мав на меті зупинити моровицю. Одружували, як правило, пару дуже бідних людей або калік.

3

Кіркут — єврейський цвинтар.

4

Євреї вимовляють назву міста Єрусалим як Єршалаїм.

5

Ізраель Баал Шем Тов (Володар доброго імені) нар. 1698, пом. 1760, засновник хасидизму. Тут: учитель, цілитель, чудотворець, життя якого пов’язане з долею родини Йони. Більшу частину життя Бешт, як його називали, провів у Меджибожі, де й похований.

6

Гершеле Острополер (1757–1811). Родом з Острополя, похований у Меджибожі. Уславився як жартівник і мудрець. Був якийсь час при дворі меджибізького цадика Боруха, онука Бешта. Кажуть, що за свої дошкульні жарти поплатився головою — євреї скинули його зі сходів.

7

Окописько — інша назва єврейського цвинтаря.

8

Ребе Самсон (Шимшон), син Песаха, стверджував, що той, хто читатиме цей псалм напередодні Песаху, уникне небезпеки впродовж року.

9

Євреї вважають потрібним класти разом з померлими дрібку землі Святого Ізраїлю.

10

Зображення двох долонь на надгробку означає, що батько Йони належав до роду священників — Коенів.

11

Пекло.

12

Хупа — балдахін, під яким єврейські молодята стають до шлюбу.

13

Баал Шем Тов пробув сім років у Карпатах поблизу м. Кути, де жив відлюдно. Знався з опришками, кажуть, що навіть з Довбушем, який показав йому печеру, звідки веде підземний хід до Єрусалиму. Така печера дійсно існує, і вона описується в моєму романі. Я сама там була.

14

Бар-Міцва — ритуал повноліття єврейського хлопчика. У тринадцять років він читав уривок з Тори у синагозі.

15

Омар Хайям. Рубаї 131. Переклад Василя Мисика.

16

Шехіна — в юдаїзмі означає присутність Божественної сили, на духовному і навіть фізичному рівні.

17

Машіах — Месія. Йдеться про Золоту браму, яка навпроти Оливної гори. Її ще називають Брамою для Месії. Оскільки машіахів (месій) було багато і всі несправжні, то, за легендою, Золоту браму замурували, вважаючи, що справжній Месія зуміє увійти й через замуровану.

18

Текія (албан.) — своєрідний монастир для дервішів, часом поєднувався з ханом — постоялим двором для мандрівних дервішів.

19

Така вулиця справді існує в Єрусалимі, але чи мешкають на ній пророки, мені невідомо.

20

Йом-Кіпур (День очищення) — єврейське свято, коли каються у гріхах і поминають померлих.

21

Меламед — вчитель.

22

Євреї вірять, що ознакою одержимості діббуком є відстовбурчений мізинець.

23

У євреїв родичі померлого ховають у день смерті, до заходу сонця. Після похорону родичі сидять сім днів у хаті, на підлозі, нечесані, невмивані, з розірваною одежею. На восьмий день починають жити звичним життям.

24

Дебора на івриті означає «бджола».

25

Баба — суфійський титул старця-наставника, настоятель обителі.

26

Хан — притулок для мандруючих дервішів, корчма. Міг бути при мечеті або текії.

27

Бекташі — суфійський орден з елементами християнства. Заснований у XIII ст. Поширений у Албанії, Боснії та Туреччині.

28

Шабтай Цві (1626–1676) — надзвичайно цікава постать в єврейській історії. Оголосив себе месією, потім прийняв іслам. Його ідеї були дуже популярні в Україні часів Хмельниччини. Йоаникій Галятовський навіть написав трактат проти вчення сабатіанців «Месія Правдивий». Громади саббатіанців існували ще у XVIII столітті. Шабтай Цві дійсно прожив якийсь час у текії в Бераті (Албанія), яка досі існує. Будівля зараз реставрується.

29

Зікр — тут колективний суфійський молитовний ритуал, який супроводжується танцями дервішів і співом.

30

Конья — місто в Туреччині, яке сягає своїм корінням ще в часи Хеттського царства. Святе місто для кожного дервіша.

31

Румі, Джалаледдін або Мевляна (1207–1273) — найвидатніший суфійський філософ, поет. В Україні у 1983 році вийшла книга його віршів в перекладі Яреми Полотнюка та Миколи Ільницького.

32

Ібліс або Шайтан — джин, створений з вогню, який наважився суперечити самому Аллаху. В Корані згадується 11 разів.

33

Джабраїл — один з чотирьох великих янголів Аллаха, янгол одкровення, посланець Аллаха.

34

Тут: випробування душі після смерті в ісламі.

35

17 грудня — день смерті Румі.

36

Рейзеле — єврейські витинанки, які, крім естетичної функції, виконували роль оберега. Їх вішали на стіні, що вказувала на Єрусалим.

37

Тут описується хрест арумунської церкви. Арумуни — нащадки румунів, які прийшли в Албанію в XV ст.

Content

Галина Пагутяк
Путівник розгублених

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки