Кендзабуро Ое

Особистий досвід

Обійняли мене води до душі моєї

ББК 84(5ЯПО)

О-44

Бібліотека Нобелівських лауреатів заснована у 2011 році

Kenzaburo Ое

KOJINTEKI NA TAIKEN

KŌZUI WA WAGA TAMASHII NI OYOBI

Переклад з японської Є. В. Козирєва, Д. П. Москальова

Художник-оформлювач О. М. Іванова

Ое К.

О-44 Особистий досвід; Обійняли мене води до душі моєї: романи / Кендзабуро Ое; пер. з яп. Є. В. Козирєва, Д. П. Москальова; худож.-оформлювач О. М. Іванова. — Харків: Фоліо, 2016. — 667 с. — (Б-ка нобелевських лауреатів).

ISBN 978-966-03-5820-1 (Б-ка Нобелівських лауреатів).

ISBN 978-966-03-6988-7.

ББК 84(5ЯПО)

KOJINTEKI NA TAIKEN

Copyright © Kenzaburo Ое, 1964

All rights reserved

ŌZUI WA WAGA TAMASHII NI OYOBI

Copyright © Kenzaburo Oe, 1973

All rights reserved

© О. M. Іванова, художнє оформлення, 2016

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2011

ISBN 978-966-03-5820-1

(Б-ка Нобелівських лауреатів)

ISBN 978-966-03-6988-7

Особистий досвід

© Є. В. Козирєв, переклад українською, 2016

1

Птаха обвів очима чудову карту Африки, що гордовито, неначе дикий олень, випнулася перед ним на вітрині, і здавлено зітхнув. Продавщиці в робочих блузках, які відкривали їхні вкриті гусячою шкірою від холоду руки та шию, не звернули на це уваги. Сутеніло. Землю охопило прохолодне вечірнє повітря, і спека раннього літа спала, немов повержений гігант. Люди рухалися ніби навпомацки, зберігаючи згадку про полудневий жар, і розгублено зітхали. Червень, пів на сьому вечора, на вулицях міста вже ніхто не стікає потом. Але дружина Птахи лежить роздягнена на гумовому матраці, з міцно заплющеними очима, мов підстрелений фазан, і стогне від болю, тривоги та очікування, немилосердно пітніючи з кожної пори.

Здригнувшись від своїх думок, Птаха придивися до деталей мапи. Океан, що омиває Африку, було надруковано зворушливим кольором зимової вранішньої небесної блакиті. Паралелі та меридіани були не механічними, як у компаса, лініями, а жирними чорними смугами, намальованими рукою вмілого художника, справляючи враження авторського вагання та творчої свободи. Африканський континент формою нагадував череп похнюпленого чоловіка. Понурими, сумними очима цей велет дивився на Австралію, батьківщину коал, качкодзьобів та кенгуру. Мініатюрна демографічна карта в нижньому кутку нагадувала мертву, вже зачеплену тліном голову, а маленька жилава мапа транспортного сполучення демонструвала всім охочим болісно позбавлені шкіри кровоносні капіляри африканських автошляхів. Усе разом це справляло враження неприродної, жорстокої та насильницької смерті.

— Може, вам дістати цей атлас з вітрини та показати ближче?

— Ні-ні, не варто, — відповів Птаха. — Я б волів подивитися на дорожні карти Західної, Центральної та Південної Африки видавництва Мішлен.

Продавщиця схилилася над полицею, забитою різноманітними мішленівськими мапами, і діловито зашурхотіла. Птаха, як справжній спеціаліст із питань Африки, підказав:

— Номери 182 та 185.

Мапа, на яку він дивився з зітханням, була сторінкою з великого та важкого атласу світу у вишуканій шкіряній палітурці. Декілька місяців тому він все ж набрався сміливості спитати про ціну на цю розкішну книгу, але виявилося, що йому, викладачеві підготовчих курсів, вона обійшлася б у п’ять місячних заробітків. Врахувавши гроші, які він отримував, іноді підробляючи перекладачем, можна було б укластися й у три місяці, однак зараз йому треба було годувати себе, дружину, а також нове життя, яке от-от мало з’явитися на світ. Усе ж таки він був головою родини!

Продавщиця вибрала дві карти в червоній палітурці та виклала перед ним на прилавок. Її руки, маленькі та бруднуваті, своєю невибагливою простотою нагадували лапки хамелеона, що видирається на чагарник. Поглянувши на зображення торгової марки видавництва, яке зараз прикривав її палець, — жабоподібного гумового чоловічка, що котить перед собою автопокришку, — Птаха відчув усю нікчемність такої покупки. Втім, це була дуже важлива й практична річ. Не надто зважаючи на карту, яку Птаха от-от збирався придбати, він не без жалю все ж поцікавився розкішним атласом, що красувався на вітрині:

— Чому цей атлас завжди розгорнутий на Африці?

Продавщиця чомусь дещо напружено промовчала.

Чому ж саме на Африці? — запитав сам себе Птаха. — Може, власник магазину вважає цю сторінку найкрасивішою? Але ж карта континенту, що настільки швидко змінюється, певно, дуже швидко застаріває, і з неї починається корозія всього атласу світу. Тож розгортати його на сторінці з африканською мапою означає відверто демонструвати застарілість видання. Але тоді політичну карту якого континенту варто було б обрати, розраховуючи на те, що вона вже не змінюватиметься через ті чи інші політичні перетворення? Може, Америку? Північну, наприклад?

Спинивши свій внутрішній монолог, Птаха заплатив за обидві африканські мали в червоних палітурках, пройшов, опустивши погляд, між бронзовою скульптурою повнуватої оголеної жінки та деревцем у горщику і спустився сходами. Живіт скульптури блищав, як вологий собачий ніс від торкань численних хтивих рук. Студентом Птаха також нерідко мимохідь торкався її пальцями, але зараз він навіть не насмілювався прямо подивитися на скульптуру. В його пам’яті зринула картина: медсестри та лікар, що ретельно мив дезінфекційним розчином руки до ліктів, стоячи біля столу, на якому лежала його оголена дружина. Руки лікаря були густо вкриті волоссям.

Птаха поклав загорнуті в пакувальний папір карти у зовнішню кишеню піджака та, притримуючи пакунок рукою, проштовхнувся до виходу через переповнений людьми відділ преси на першому поверсі. Це були перші куплені ним мапи Африки, які він збирався використати за прямим призначенням. Чи настане той час, коли я нарешті зможу ступити на африканську землю та подивитися на африканське небо через густо затемнені окуляри? — з мимовільним зітханням подумав Птаха. Чи не втрачаю я зараз, саме в цю мить, свій єдиний шанс, коли б я міг туди податися? Чи не змушений я зараз проти власної волі попрощатися з першим і останнім у моїй молодості, чудовим, хвилюючим шансом? Втім, навіть коли це й так, вже нічого не вдієш.

Гнівно штовхнувши двері книжкового магазину, Птаха вийшов на вимощену бруківкою вулицю. Навколо панували сутінки раннього літа. Дорога здавалася вкритою імлою від забрудненого повітря та вечірнього присмерку. З-за широкого скла вітрини, на якій було виставлено в ряд книжкові новинки, різко вистрибнув електрик, який до цього зі згорбленою спиною замінював лампи денного світла. Від несподіванки Птаха, задивившись на своє відображення у вітрині, відскочив на крок назад. Він старішав зі стрімкістю бігуна на короткій дистанції. Нині йому двадцять сім років і чотири місяці. Називати на прізвисько Птаха його почали десь у п’ятнадцять. Зараз, відображаючись у темній вітрині, неначе потопельник, що плаває по поверхні чорнильно-чорного озера, він, худий та невисокий на зріст, ще більше скидався на пернатого. Всі його друзі почали гладшати, щойно закінчили університет та влаштувались на роботу. Ті, на кого це не подіяло, нагуляли тіла після одруження. І тільки Птаха, окрім дещо роздутого черевця, так і лишався худорлявим. Він завжди горбився при ходьбі, втягуючи голову в плечі, і коли зупинявся, постава залишалася такою ж. Такий вигляд має постарілий виснажений професійний спортсмен на пенсії. Він втягував голову в плечі, як пташка ховає своє тіло в складені крила, та й взагалі всіма манерами він нагадував пернатого. Його засмаглий та лискучий, без жодної зморшки, ніс був зігнутий, як дзьоб. Його очі випромінювали жорстке та тьмяне світло і майже не виражали емоцій, лише іноді, ніби від подиву, вирячались. Тонкі губи Птахи завжди були щільно стиснутими, а обличчя загостреним від вилиць до підборіддя. Волосся стирчало догори, неначе червоні язики полум’я. Вже в п’ятнадцять років зовнішність Птахи була такою, і в двадцять нічого не змінилося. Скільки ж іще він виглядатиме як птах? Чи був він з тих людей, які і в п’ятнадцять, і в шістдесят мають те саме обличчя, ту саму поставу і не мають надії бодай щось змінити? Коли так, то зараз у склі вітрини він бачив себе упродовж всього нинішнього і майбутнього життя. Він здригнувся від різкого й сильного до нудоти відчуття відрази та огиди. Птаха майже побачив себе в далекому майбутньому: старий, виснажений, з купою дітей…

Раптом з глибини темного озера вітрини з-за спини Птахи виринула жінка дуже особливої зовнішності і підійшла до Птахи. Вона була кремезною, широкоплечою і такою високою, що відображення її обличчя у склі плавало над обличчям Птахи. Він різко озирнувся, неначе побачив у відображенні позад себе чудовисько. Жінка зупинилася впритул до Птахи та пильно, з серйозним виразом, подивилася йому в обличчя. У відповідь Птаха напружено дивився на неї. За мить він побачив, як сильна рішучість і гостра потреба у її очах змилася водами болісної байдужості. Жінці на мить здалося, що їх може щось об’єднувати, якийсь спільний інтерес, хоч вона й не знала, який саме, але в ту ж мить відчула, що Птаха — не з тих, у кому вона б хотіла це спільне знайти. Птаха у цю ж мить побачив щось дуже незвичне у її зовнішності: занадто пухнасті кучері облямовували обличчя, живо нагадуючи ангела з картини «Благовіщення» Фра Анжделіко, а на верхній губі виднілося декілька пропущених бритвою волосків. Вони пробивалися через неймовірно товстий шар пудри й безпомічно тремтіли від її подиху.

— Агов! — привіталась жінка молодим та дзвінким чоловічим голосом, розгублена від власної необачної помилки. Це, як їй здалося, звучало доречно.

— Агов! — швидко посміхнувшись, відповів на вітання Птаха дещо хриплуватим та пронизливим голосом, демонструючи ще одну свою пташину рису.

Трансвестит розвернувся на своїх високих підборах та пішов геть. Птаха трохи провів його поглядом і побрів у протилежному напрямку. Він пройшов вузькою алейкою, вийшов на широку, вкриту бруківкою дорогу, по якій було прокладено трамвайні рейки, і, пильно озираючись, пішов далі.

Напади сильної, до нервових спазмів, напруженості та перестороги, що іноді з ним траплялися, ще більше уподібнювали його до крихітної переляканої до напівбезумства пташки. Все-таки прізвисько йому і справді пасувало.

Тому хлопцеві, певно, здалося, що я на когось чекаю, коли я дивився на своє відображення у вітрині, і він прийняв мене за збоченця, — подумав Птаха і відчував себе приниженим. Втім, щойно Птаха повернувся обличчям до трансвестита, той відразу зрозумів свою помилку. Це дещо відновило його гідність. Комізм ситуації тепер його навіть звеселив. «Агов!» — що могло краще підійти в ролі вітання в такому пікантному випадку? В того хлопця є голова на плечах, — виснував Птаха.

Птаху раптом охопила хвиля дружніх почуттів до парубка, що приховувався за образом кремезної жінки. Цікаво, чи вдасться йому сьогодні знайти потрібного збоченця та зробити його своєю жертвою? Може, мені самому варто було зібрати всю свою мужність та піти з ним? Уявляючи, що було б, якби він пішов за тим збоченцем кудись в невідомий, богом забутий закуток міста, Птаха перейшов на інший бік дороги і опинився в одному з гамірних кварталів, переповненому дешевими барами та ресторанами. Ми б роздягнені лежали поряд, як брати, та вели неквапливу розмову. Я б теж був голим, і тому хлопцеві не треба було б мене соромитись. Можливо, я б розповів, що моя дружина сьогодні народжує, про те, що я давно мрію поїхати до Африки, і що найзаповітнішою моєю мрією є видати потім книжку про свої пригоди під назвою «Небо над Африкою». Я б зізнався: щойно моя дружина народить, я остаточно буду замкнений у клітці сімейного благополуччя (власне, я в цій клітці перебуваю відтоді, як одружився, але поки що дверцята відчинені; маля ж, яке от-от народиться, з брязкотом їх замкне), і я вже, напевно, ніколи не зможу сам поринути в подорож до Африки. Він би мене точно зрозумів, старанно зібрав би по одному всі зерна страху та тривоги, що не дають мені спокою. Адже молоді люди, які настільки чесні з собою, зі своєю внутрішньою деформацією, що вдягаються в жіночий одяг і шукають собі подібних на вулиці, неодмінно мають очі, серце та вуха, чутливі до страхів та неспокою, що вкорінені в глибинах підсвідомості.

На ранок ми б голилися під звуки радіоприймача, стоячи один навпроти одного та намилюючись з однієї мильниці. Він ще юнак, хоча волосся на обличчі доволі густе, і… Птаха обірвав ланцюжок фантазій та усміхнувся. Ймовірно, проводити разом ніч було б занадто, але він міг принаймні запросити його хильнути разом по чарочці. Птаха пройшов вулицею уздовж ряду затишних та недорогих барів, і, змішавшись з натовпом, у якому було чимало людей вже добряче напідпитку, пішов далі. Він відчував сильну спрагу, йому дуже хотілось випити, хай навіть і на самоті. Птаха почав крутити головою на довгій худій шиї, розглядаючи бари з обох боків вулиці. Втім, у жоден з них Птаха і не планував заходити. Жах бере від самої думки, як запротестує його теща, якщо він прийде до ліжка з дружиною та новонародженим малям, видихаючи алкогольні пари. Йому не хотілось, аби тесть і теща побачили його п’яним. Знову.

Тесть Птахи аж до пенсії був завідувачем відділення англійської літератури в державному університеті, який, до речі, закінчив і Птаха, а зараз відкривав таку ж кафедру в приватному вузі. Власне, нинішньою посадою викладача підготовчих курсів у своєму віці Птаха завдячував скоріше тестевій добрій волі, ніж власному талану. Птаха любив свого тестя, хоча водночас той викликав у нього благоговійний страх. Він не міг ще раз його розчарувати.

Птаха одружився в двадцять п’ять років, у травні, і цього ж літа на чотири тижні пішов у запій. Він дрейфував у морі алкоголю — п’янющий Робінзон Крузо… Забувши про всі свої аспірантські, робочі та інші обов’язки, від полудня до півночі, а потім знову до ранку він лежав у своїй заштореній кухні-вітальні, слухав музику та жлуктив віскі. Зараз йому здавалося, що в ті найжахливіші в його житті дні, він, окрім пиятики, слухання музики та п’яного сну, нічим, що притаманно живій людині, взагалі не займався. Чотири тижні по тому, отямившись після того жахливого семисотгодинного алкогольного забуття, ніби воскреснувши з мертвих, він відчув себе розбитим і немічним, немов місто, зруйноване вогнем страшної війни. Неначе душевно хвора людина, маючи лиш мізерну надію на відновлення розумових здібностей, Птаха мусив заново освоювати не тільки пустелю своєї власної душі, а й неоране поле стосунків з навколишнім світом.

Після відрахування з аспірантури тесть знайшов для нього вакантну посаду викладача на підготовчих курсах. І зараз, два роки по тому, вони з дружиною очікують на їхню першу дитину. Якщо ж сьогодні він з’явиться в палаті дружини, отруєний зеленим змієм, теща миттю втече звідти, прихопивши з собою свою дочку та внука. Птаха й досі був насторожі, переживаючи, чи не залишилось в нього десь глибоко всередині неясного, але глибоко вкоріненого потягу до спиртного. Відтоді, після чотирьох тижнів, проведених в алкогольному пеклі, він нерідко питав себе, з якої причини він так довго — сімсот годин! — не виходив із запою. І чіткої відповіді він не знайшов донині. Доки він цього не зробить, доки не зрозуміє, що змусило його пірнути у прірву горілчаного дурману, лишається небезпека знову туди потрапити. Не усвідомивши істинного значення тих чотирьох тижнів, він не зможе створити щита, що убезпечив би його від ще одного такого ж болісного місяця забуття.

В одній із книг про Африку, які Птаха охоче проковтував одну за одною, він надибав таке: «За свідченнями всіх без винятку мандрівників та дослідників, п’яні веселощі й нині залишаються дуже поширеними серед селян. Це вказує на те, що навіть тим, хто живе в такій чудовій країні, в житті чогось бракує, і ця незадоволеність заганяє людей у прірву відчаю». Читаючи цей уривок тексту про невелике селище, що розмістилося в пустелі Судану, Птаха несподівано усвідомив, що він завжди намагався уникати думок про власне невдоволення життям. Проте зараз він був певен, що проблема існує, і тому категорично відмовлявся від випивки.

Птаха вийшов на головну площу кварталу розваг, на якій веселощі досягали свого апогею. В центрі був розташований театр з великим годинником, що яскраво світився електричними лампочками. Стрілки годинника вказували на сьому годину: час було зателефонувати тещі в лікарню та запитати про дружину — з третьої пополудні він телефонував щогодини. Птаха озирнувся навколо в пошуках таксофона, але вони всі були зайняті. Він так часто телефонував, турбуючись не так про стан своєї жінки, як про нерви її матері, яка простоювала над телефоном для пацієнтів та дратувала інших відвідувачів. Відразу після приїзду до лікарні разом із дочкою їй стало здаватися, що лікарняний персонал ставиться до них неналежно. Хоч би ж то зараз телефон був зайнятий кимось іншим з пацієнтів або їхніх родин! — відчайдушно подумав Птаха. Він розвернувся й пішов назад, розглядаючи бари, кафе, ресторани, що подавали китайську локшину та японські котлети, і галантерейні крамниці західних товарів. Він міг зайти в котрийсь із них та попросити зателефонувати, але він уже встиг повечеряти, а барів намагався уникати. Може, купити якусь мікстуру для шлунку?

Птаха пішов далі в пошуках аптеки і різко зупинився перед чудернацькою будівлею. На величезній вивісці над входом було зображено ковбоя, який присів з пістолетом та прицілився, готовий до вистрілу, а під його взутою у чобіт зі шпорами ногою лежала голова індіанця з написом «Gun Corner» на чолі. Стіни всередині були обвішані кольоровими стрічками та різнобарвними прапорами ледь не всіх держав світу. Набагато молодші за Птаху хлопці й дівчата метушливо бігали поміж гральними автоматами, по черзі підходячи до кожного з них. Птаха зазирнув усередину через скляні двері і в дальньому кутку побачив червоний телефонний апарат.

Птаха пройшов повз холодильник з кока-колою, музичний автомат, з якого лунав уже не модний рок-н-рол, і ступив на дерев’яну підлогу клубу, вкриту чималеньким шаром застарілого бруду. В його вухах вибухнув цілий феєрверк різноманітних звуків. Птаха оминув дартс, декілька одноруких бандитів і міні-тир, у якому на конвеєрній стрічці на фоні лісового пейзажу рухались брунатні олені, білі зайці та величезні монструозні зелені жаби. Наче в лабіринті, він пробирався крізь натовп підлітків, мимохіть завваживши, як один зі школярів під радісні вигуки його подружки влучив у жабу і вибив п’ять очок. Дібравшись нарешті до телефону, Птаха вкинув монетку в апарат і автоматично набрав номер, який уже встиг намертво врізатися в його пам’ять. Одним вухом Птаха чув віддалені телефонні гудки, а іншим — звуки рок-н-ролу та шум від підошов м’яких, як італійські шкіряні рукавички, черевиків. Вони шурхотіли по підлозі, неначе лапки десятка тисяч крабів: дівчата-підлітки продовжували гарячково метушитися навколо ігрового реквізиту. Певно, доведеться пояснювати тещі, що це за гамір, і чому він змусив чекати на свій дзвінок так довго. Після четвертого гудка теща зняла слухавку. Її голос звучав майже як дружинин, лиш трохи більш по-дитячому. Облишивши слова вибачень до кращих часів, Птаха відразу запитав про дружину.

— Поки що ні. Немовля ще не народилось. Воно смертельно страждає, але досі не показується.

Птасі забракло слів. Він мовчки розглядав розсип дірочок в мікрофоні ебонітової слухавки. Її поверхня, схожа на нічне, всипане зорями небо, раз за разом запотівала та висихала від кожного подиху Птахи.

— Що ж, тоді… Я передзвоню десь о восьмій. На все добре, — за хвильку сказав Птаха, повісив трубку і глибоко зітхнув.

Поряд з телефоном-автоматом була встановлена автомобільна гра-симулятор, за якою сидів хлопчик філіппінської зовнішності. Перед мініатюрною моделлю Jaguar E-type було встановлено механічний екран. Намальований на стрічці яскравий пейзаж постійно обертався, і водій атракціону міг нескінченно довго їхати мальовничою дорогою передмістя. Перед машиною постійно з’являлися різні перешкоди: корови, вівці, матері з дітьми на руках, і завданням гравця було відхиляти машину за допомогою важелів керування та не давати їй потрапити в аварію.

Смагляве низьке чоло захопленого грою маленького філіппінця було в глибоких зморшках від напруження. Стрічка із зображенням вже декілька разів повністю прокрутилася перед хлопчиком, але він продовжував зосереджено керувати автомобілем, закусивши тонку губу гострими іклами, та з шиплячими звуками видихаючи повітря разом зі слиною, неначе вірив у те, що ця дорога нарешті приведе його до кінцевої точки подорожі. Та дорога з перешкодами все далі й далі розгорталася перед маленьким автомобілем. Щоразу, як швидкість обертання знижувалась, хлопча поспіхом діставало з кишені штанів чергову монетку та кидало його в металеве вічко пристрою. Птаха зупинився позаду хлопця і деякий час скоса спостерігав за грою. Нарешті він відчув, що більше не може спостерігати за марністю цієї діяльності, і прожогом, неначе по розпеченому залізу, попрямував до заднього виходу. Дорогою йому зустрілися декілька по-справжньому химерних приладів.

З правого боку стояв атракціон, що його обступила група молодих людей в однакових джемперах з вишитим на них золотими та срібними нитками драконом. Такі зазвичай продавали американцям як гонконзький сувенір. Від них раз по раз лунали незрозумілі голосні звуки, схожі на сильні удари. На Птаху зараз ніхто не звертав уваги, і він підійшов до атракціону, що був зліва. Це була Залізна діва, європейське середньовічне знаряддя для тортур, модель дванадцятого століття. Вродлива, в натуральну величину дівчина з червоно-чорними смужками-ременями прикривала оголені груди обома руками. Ідея полягала в тому, що гравець має спробувати роз’єднати її руки, аби побачити прикриті перса, і в очах дівчини відображаються цифри, які демонструють розраховану прикладену ним силу стиснення та тяги.

Над головою ляльки висіла таблиця з середніми показниками за віком.

Птаха вкинув монету в отвір між губами металевої ляльки і спробував розняти її руки, але вони не піддавались. Він тягнув усе сильніше, і поступово його обличчя майже торкнулося тіла ляльки. На її обличчі виразно читалося страждання, і Птасі раптом стало ніяково: він майже ґвалтував дівчину. Птаха тягнув, аж кожен м’яз його тіла почав болісно відгукуватися на його потуги. Раптом в її грудях заклацала прокручуючись шестерня, і в порожніх очах з’явився циферблат з позначками багряно-кривавого кольору. Птаха відразу розслабив усі м’язи й важко видихнув, після чого зацікавлено порівняв свої результати з таблицею. Було незрозуміло, в яких одиницях виражалися результати, але Птаха отримав 70 очок за тиск та 75 за тягу. Вказані ж середні показники для двадцятисемирічного чоловіка в таблиці були значно більшими: тиск — 110, тяга — 110. З недовірою він пробігся поглядом по таблиці і знайшов цифри у графі для сорокарічних. Сорок! Він відчув, як потрясіння важко опустилося йому в шлунок, і мимоволі відригнув. Двадцять сім років і п’ять місяців, але в цьому тілі сили не більше, ніж у сорокалітнього. І все це він, Птаха! Але як це все можливо? На додачу до всього ломота в боках та плечах мала всі шанси перейти у стійкий м’язовий біль. Бажаючи якось відновити власну гідність, Птаха повернувся до атракціону справа. Сам того не очікуючи, він занадто серйозно сприйняв цю гру, яка нібито вимірювала фізичну силу.

Коли Птаха протиснувся в натовп хлопців у джемперах з вишитими драконами, ті, неначе дикі звірі, чию територію було порушено, напружено завмерли, зустрівши його войовничими поглядами. Птаха вирішив відступити, але все ж зиркнув з виразом цілковитої байдужості на розважальний реквізит, який стояв у центрі кола молодих людей. Конструкція нагадувала собою шибеницю з американських ковбойських фільмів, але на місці, де мав бути нещасний злодій, було закріплено предмет, що нагадував слов’янський кавалерійський шолом. Він лише частково прикривав мішок з піском, обтягнутий чорною оленячою шкірою. Кинувши монету у отвір, відкритий, як циклопове око, у центрі шолома, гравець тягнув мішок донизу, повертаючи стрілку встановленого на опорі приладу на нульову позначку.

В центрі стояв екран, на якому мультиплікаційна миша-робот, широко розкриваючи жовтий рот, верещала: «Агов! Давай подивимось, на що ти здатен!»

Птаха продовжував незрушно стояти, розглядаючи атракціон, і нарешті один із хлопців трохи ніяково, але в той же час самовпевнено, ніби демонструючи, як це робиться, вийшов уперед, кинув монету, і потягнув боксерську грушу. Він відійшов на крок, а потім, розвернувшись усім тілом, мов у танці, наніс сильний удар. Глухий стук — і голосне брязкання ланцюга, на якому висів мішок, об внутрішню поверхню шолома. Прилад зашкалило, і стрілка безпомічно затремтіла, упершись в край циферблата. Хлопці як один зареготали.

Сила удару перевищила передбачувану, і паралізований прилад вже не повертався в початкову позицію. Тріумфатор ще раз несильно вдарив грушу, цього разу прийомом, схожим на карате, і стрілка нарешті повернулася на позначку 150. Мішок для биття в’яло, як стомлений рак-самітник, поповз назад до шолома. Молоді люди знову вибухнули сміхом.

Птаху захлеснуло незбагненне почуття пристрасного ентузіазму. Обережно, аби не пом’яти мапи в кишені, він скинув піджак і поклав його на стіл для гри в бінго. З рішучістю людини, якій нічого втрачати, Птаха дістав одну з монеток, які він запасав для дзвінків у лікарню, і вкинув до отвору в шоломі. Молоді люди з вишитими драконами пильно стежили за кожним його рухом. Птаха потягнув грушу, відступив на крок і приготувався до удару. Йому згадалося, як у нього майже щотижня були сутички з місцевими хуліганами, коли його відрахували зі старшої школи, і він готувався до вступного іспиту в коледж. Тоді його побоювалися, і він завжди був оточений неповнолітніми шанувальниками. Тоді він цілком міг покластися на свою фізичну силу. Тому зараз його статура була прямою, він не збирався робити ніяких незграбних стрибків, як ті хлопці. Він з грацією бійця переніс усю свою вагу вперед, і, розправивши праву руку, ударив по боксерській груші. Цікаво, чи перевищила сила його удару ліміт у 2500, знову паралізувавши пристрій? Неймовірно: стрілка зупинилася на позначці 300! Триста! Зігнувшись після удару в попереку і тримаючи кулак навпроти грудей, Птаха цілу нескінченно довгу мить розгублено дивився на циферблат. Він відчув, як до обличчя підступає гаряча кров. Хлопці в драконових джемперах за його спиною стояли мовчки і незворушно, але було очевидно, що їхню пильну увагу було прикуто до Птахи та шкали атракціону. Вони, певно, оніміли від подиву, побачивши на власні очі людину з такою мізерною фізичною силою.

Птаха, ніби не помічаючи існування хлопців, підійшов до шолома, куди сховалася груша, кинув ще одну монетку і знову потягнув її донизу. Не намагаючись більше ставати в правильну бійцівську позу, він вклав в кулак всю вагу свого тіла і знов ударив по мішку. Рука заніміла від ліктя до зап’ястя, але стрілка застигла на жалюгідних п’яти сотнях очок.

Птаха метушливо відвернувся від «шибениці», схопив піджак зі столу для бінго, не озираючись вдягнувся і нарешті повернувся до хлопців, які мовчки не зводили з нього очей. Він спробував з розумінням посміхнутися молодому чемпіонові, уклавши в цю посмішку весь свій подив та захоплення, яке той викликав у чемпіона у відставці. Однак, хлопці дивилися на нього з кам’яним виразом, без жодних емоцій, наче він був не більш ніж собакою. Птаха відчув, що почервонів аж до вух, розвернувся і поквапом попрямував до виходу. За його спиною підкреслено голосно зареготали.

Від дитячого сорому у Птахи запаморочилось у голові. Він широкими кроками перетнув площу і шмигнув у темний провулок збоку від театру — зараз йому б не стало сміливості навіть змішатися з натовпом у розважальному кварталі. Вздовж дороги стояли повії, але, побачивши розлючене обличчя Птахи, вирішили його не гукати. Нарешті йому вдалося знайти правильний шлях, на якому не ховалися навіть дівчата легкої поведінки, але тут дорогу йому загородив високий насип. Оповитий темрявою, Птаха відчув запах літніх трав: пологий схил насипу густо поріс зеленню. На його вершині було прокладено залізничні колії. Птаха уважно подивився в обидва боки, чи не наближається потяг, але в темряві нічого не побачив, потім звернув очі в чорне, як воронове крило, небо. Над землею низько висіла імла, червонувата від неонового світла кварталу розваг. На звернуте до неба обличчя Птахи впала дощова крапля. Трави, провіщаючи літню зливу, пахнули все сильніше. Він опустив голову і нишком помочився.

Раптом він почув безладні звуки кроків — з-позаду наближалось декілька людей. Коли він закінчив і повернувся, його вже обступили хлопці в джемперах з драконами. У мряці за їхніми спинами тьмяно виблискувала ілюмінація міста, і в цьому ореолі Птаха не міг роздивитися виразів їхніх облич. Але тієї ж миті він згадав ті холодні лиця, те жорстке несприйняття, яким вони зустріли його у розважальному клубі. Вони помітили його безпомічність, і це роз’ятрило в них звірячі інстинкти. Тремтячи від по-дитячому жорстокого нетерпіння познущатися над слабшим, вони кинулися навздогін нещасній овечці з жалюгідною 500-бальною силою удару.

Відчувши, як його наповнює страх, Птаха почав гарячково шукати очима шлях для втечі. З усіх боків його оточили агресивні молодики, а з боку гамірного розважального кварталу їх було найбільше — годі й думати про спробу прорватися: вони легко відштовхнуть його, із силами сорокарічного, назад. Праворуч дорога закінчувалася дощатим парканом. Ліворуч, між залізничним насипом та високою металевою огорожею промислової зони, бігла вузька доріжка, що виходила на широке автомобільне шосе. Це був його єдиний шанс, якщо лише йому вдасться пробігти ці кількасот метрів так швидко, щоб його не наздогнали.

І Птаха наважився. Він різко кинувся вправо, ніби хотів утекти в бік завулка, але через декілька кроків розвернувся та стрілою помчався у протилежному напрямку. Але хуліганів такою хитрістю обдурити не вдалося — вони були в цьому такими ж майстрами, як колись, сім років тому, він сам на своїх нічних вулицях. Зрозумівши його стратегію, вони перегрупувалися вліво, позбавивши Птаху можливості для втечі. Тієї ж миті, коли він різко розвернувся, шлях йому заступила темна постать молодика, котрий замахнувся на нього так само, як бив боксерську грушу в розважальному клубі. Ухилитися вже було неможливо. Він дістав, певно, найсильніший у своєму житті удар і впав просто у трав’яні хащі. Застогнавши від болю, він сплюнув слину упереміш з кров’ю. Хулігани знову пронизливо зареготали, як біля паралізованого ударом атракціону. Не зводячи з Птахи насмішкуватих поглядів, агресивні підлітки мовчки обступили його ще тіснішим півколом. Вони чекали.

Африканські мали в кишені, скоріше за все, пом’ялися від лежання на боці. І прямо зараз народжується його дитина! Ці думки одна за одною з нечуваною гостротою впивалися у його свідомість. Його охопили водночас сильний гнів та відчай. Переляканий і розгублений, він думав тільки про втечу. Але зараз він втікати не збирається. Якщо зараз він не прийме виклик, якщо не буде битися, він не лише навіки розпрощається з мрією поїхати до Африки, але й дитина його народиться, аби волочити найгірше життя, яке можна собі уявити. Птаху знову охопила рішучість, і він їй довірився.

Дощ полив як з відра на його розбиті губи. Він підвів голову, зі здавленим стогоном поволі звівся на ноги. Немов заохочуючи його, підлітки усім півколом на крок відступили, після чого найсильніший з них впевнено вийшов наперед. Птаха розслабив руки, даючи їм вільно звисати уздовж тіла, і виставив підборіддя вперед, як цап-відбувайло з вечірнього базару. Націлившись для удару, хлопець, неначе бейсболіст перед кидком, підняв угору одне коліно, вигнув корпус, відвів назад кулак, наскільки це було можливо, і всією вагою атакував з правої. В ту ж мить Птаха пригнув голову, зігнув тіло в попереку, і, як бойовий бик, з розгону вдарив головою супротивника в живіт. Не очікуючи такого удару, той зойкнув, закашлявся, вибльовуючи жовч, важко повалився на землю і затих. Птаха швидко підвів голову і повернувся до решти підлітків. У ньому зненацька ожила радість битви — він стільки років не відчував нічого подібного! Хулігани в драконових джемперах і Птаха спопеляли поглядами один одного. Час ішов.

Нарешті один з хлопців гукнув своїм компаньйонам:

— Облиште його! Він нам не рівня. Перестарок!

Підлітки миттю розслабилися і втратили будь-який інтерес до Птахи, який досі був готовий оборонятися. Вони підвели з землі свого непритомного товариша і поволі рушили у бік яскравого кварталу. Птаха стояв один, а дощ поливав його з голови до п’ят. Він відчув, як його розбирав сміх, і тихо захихотів собі під ніс. Його піджак був у кривавих плямах, але навряд чи хтось зможе їх помітити на наскрізь мокрій від дощу матерії. Птаха відчув, як у ньому запановує умиротворення. Щелепа нила у місці, на яке прийшовся удар; очі, руки та спина боліли ще дужче. Та зараз у нього вперше, відколи у його дружини почалися перейми, був гарний настрій. Він повернувся у бік шосе і побрів ледь помітною стежкою уздовж огорожі промислової зони. Випускаючи клуби диму та пари, повз нього проїхав старомодний паровоз. Він проїхав просто над головою Птахи, немов велетенський африканський носоріг, важко галопуючи чорнильно-чорним вечірнім небом.

Вийшовши на шосе, Птаха зупинився, чекаючи таксі. Щось у роті йому заважало. Птаха провів язиком між зубами та яснами і виплюнув на землю вибитий зуб.

2

Під пришпиленою до стіни канцелярською кнопкою африканською мапою, вкритою плямами крові, жовчі та багнюки, згорнувшись у клубок, мов злякана мокриця, спав Птаха. Це була їхня з дружиною спальня. Між його ліжком та порожнім ліжком дружини стояла ще запакована плетена колиска для майбутнього немовляти. Птаха незадоволено мимрив, щулячись від вранішньої прохолоди, і бачив поганий сон.

Він стоїть на широкому плато на західному узбережжі озера Чад, що на сході від Ніґеру. Чого він може чекати у цьому місці? Раптом його помічає дикий кабан і, здіймаючи куряву з піску, біжить просто на нього. Так і має бути. Він вирушив до Африки у пошуках пригод і смертельно небезпечних авантюр; він приїхав сюди, аби познайомитися з новими людьми та звичаями, аби зазирнути за горизонт повсякдення — такого спокійного та мирного, але водночас такого вбивчо нудного. Але хоч якоїсь зброї, аби подолати дику тварину, у нього немає. Я приїхав сюди непідготовленим, я навіть не тренувався! — розпачливо думає Птаха, відчуваючи, як страх починає оволодівати його тілом та свідомістю. Тим часом кабан невблаганно скорочує дистанцію. Несподівано для самого себе він пригадує, як у молоді буремні роки зашивав у манжеті брюк ніж з відкидним лезом. Але ті штани він зносив і викинув багато років тому. Смішно; він не міг згадати навіть, як правильно називається цей вид. Стережись! Кабан! Тікай! — Птаха чує голоси групи туристів, які теж помітили тварину і встигли відбігти на безпечну відстань. Розлючений звір уже був біля невисоких кущів за кількадесят метрів від нього — шансів утекти немає. Раптом Птаха помічає з протилежного боку територію, оточену сріблястою смугою, — напевно, сталева дротяна огорожа. Люди, які його покинули, кричали звідти, отже, там безпечно. Птаха побіг. Та було вже запізно, кабан його майже наздоганяв. Я приїхав сюди непідготовленим, я навіть анітрішечки не тренувався! Птасі вже не уникнути атаки тварини, він впадає у відчай, але страх жене його вперед. З-за металевої огорожі на нього дивляться люди, вони в безпеці. Незчисленні очі спостерігають, як жахливі гострі зуби дикого кабана майже хапають його за щиколотки…

Телефон дзвонив безперестанку. Птаха розплющив очі. За вікном сіріло досвітнє небо, дощ лив ще дужче, ніж учора. Він вислизнув із затишної постелі, босоніж ступив на холодну вологу підлогу, як заєць, навшпиньки прострибав до телефону і підняв слухавку. На іншому кінці чоловічий голос не вітаючись перепитав його ім’я і сказав:

— Ви маєте терміново приїхати до лікарні. У дитини виявлено вроджену аномалію. Вам все пояснять.

Раптом Птаха опинився десь далеко. Він відчув нестримне бажання повернутися назад в Ніґер, на те небезпечне плато. Він хотів знову зануритися в сон, хай навіть він був густо, як морський їжак, усіяний голками страху. За мить він знову опанував себе і, пересиливши бурхливі емоції, запитав:

— З матір’ю все гаразд? — Голос його звучав спокійно і виважено, ніби говорила інша людина, у якої були залізні нерви. Птасі здалося, що це питання — його звична театральна роль, яку він повторював уже не одну тисячу разів.

— З нею все добре. Будь ласка, приїжджайте негайно.

Кинувши слухавку, Птаха квапливо повернувся назад до спальні, як краб ховається від небезпеки в свою нірку. Він пірнув назад у ліжко, міцно заплющив очі і спробував думкою повернутися назад на Ніґерське плато, ніби заперечуючи реальність, ховаючись від неї в затишному теплі постелі, він і справді міг змусити її змінитись. Але нічого не вийшло — дійсність його не відпускала. Птаха приречено хитнув головою і потягнув руку до штанів та сорочки, які лежали там же, де він учора їх кинув. Тіло пронизав біль, нагадуючи про вчорашню сутичку з хуліганами. Він ще може перемогти у двобої! Птаха спробував знову розбудити в собі гордість за власні сили, але нічого не вийшло. Застібуючи ґудзики на сорочці, він дивився на африканську мапу на стіні. Місцевість, яка йому снилася, називалася Діффа. На ньому був зображений бородавочник. Африканський бородавочник! Авжеж, ось як він називається! Сріблястою лінією була відмічена територія, де заборонено полювати. Отже, навіть якби він у своєму сні добіг до того місця, це б його не врятувало. Птаха ще раз хитнув головою, вдягнув піджак, вийшов зі спальні та ледь чутними кроками спустився сходами вниз. Якщо він розбудить домовласницю, яка живе на першому поверсі, йому обов’язково доведеться відповідати на її питання, гостро відточені добросердечністю та звичайною людською цікавістю. Але що він може їй сказати? Він і сам ще нічого не знає. Тільки те, що у дитини якась вроджена аномалія — от і все, що йому повідомили! Але, можливо, все ще гірше, ніж він може собі уявити. Птаха навпомацки знайшов взуття, тихо, як тільки міг, відчинив ключем двері і ступив на залиту променями світанкового сонця вулицю.

Його велосипед, мокрий від мряки, лежав повалений на гальку біля живоплоту. Птаха підняв його з землі та спробував витерти прогниле шкіряне сідло від крапель надокучливого дощу. Так і не витерши його досуха, він різко сів на велосипед, нервово, як розсерджений кінь, вдарив по педалях і виїхав з двору на дорогу. Дрібна галька розліталася з-під коліс. Від вогкого й холодного сідла штани промокли, і його сідниці неприємно закололо. Продовжувало дощити, і вітер гнав дощові краплі просто Птасі в обличчя. Він їхав із широко розплющеними очима, намагаючись не потрапляти колесами в вибоїни на дорозі, краплини води летіти прямо в очі. Птаха виїхав на ширшу та світлішу вулицю і звернув ліворуч. їхати стало легше: тепер вітер з дощем дув справа. Аби втриматися на велосипеді, він трохи нахилився корпусом у бік вітру. Колеса велосипеда здіймали хвилі дрібних, як туман, бризок на дорозі, вкритій дощовою водою. Птаха їхав далі, нахиливши корпус вперед, і дивився, як шини розганяли дощові калюжі. Від монотонного видовища у нього запаморочилося в голові, і він підвів обличчя догори. Птаха озирнувся навколо: скільки міг сягати погляд, на вулиці ранком не було жодної людини. Набухле від дощової води листя дерев гінкго, які густо росли уздовж дороги, важко розвівалося від поривів вітру. Товсті чорні стовбури підтримували цілі океани листя насиченого зеленого кольору. Якщо всі ці дерева враз поваляться, Птаха разом із велосипедом потоне в морі зелені, сповненої ароматами весняної свіжості. Йому раптом стало моторошно їхати уздовж нескінченної алеї. На вершинах дерев гілки стугоніли від поривів вітру. Він подивився на шматочок східного неба, що проглядався за густим гіллям. За темно-сірим панцирем дощових хмар з глибин прозирало несміливе персиково-рожеве сонце. Вкрите галопуючими лапатими чорними псами-хмарами небо виглядало засоромленим. Декілька голубих сорок зухвало, як дворові коти, випурхнули напереріз Птасі. Він бачив сріблясті дощові краплини, що, мов воші, вмостилися на їхньому світло-голубому пір’ї. Птаха відчув, яким він був напруженим, як легко його було сполошити. Його зір, слух, нюх — всі чуття надзвичайно загострилися. Він побачив у цьому поганий знак: щось подібне траплялося з ним у ті тижні безпробудного п’янства.

Птаха схилив голову і всією своєю вагою обрушився на педалі, прискорюючи хід велосипеда. В ньому ожив той самий страх, що гнав його вперед в неспокійному сні цієї ночі. І він продовжував крутити педалі. Плечем він ненароком зачепив низьку гілку, і вона, зламавшись, відпружинила й дряпнула Птасі вухо. Та він швидкості не знизив. Краплі дощу свистіли, мов кулі, біля вух Птахи, злегка зачіпаючи подряпину. Він під’їхав до входу в лікарню і різко загальмував. Гальма жалібно вискнули, високо та пронизливо, як міг би закричати він сам. Птаха встиг промокнути як хлющ. Струшуючи з себе воду, мов пес, він почувався, ніби проїхав нескінченно довгу дорогу під сильною зливою.

Птаха на мить зупинився перед дверима оглядової кімнати, щоб перевести подих, і увійшов до напівтемного приміщення. На нього чекало декілька людей, роздивитися обличчя було важко.

— Я батько, — сказав Птаха хриплим голосом, розгублений від того, що вони сидять без світла.

На одному зі стільців він побачив свою тещу, яка прикривала рукавом кімоно обличчя, наче стримуючи нудоту. Птаха підійшов і сів на стілець поруч із нею. Промокла наскрізь тканина сорочки та брюк неприємно липла до спини та сідниць. Він здригнувся, мов слабке перелякане курча. Його очі швидко адаптувалися до мороку, що панував у оглядовій, і він побачив трьох лікарів. Вони сиділи в ряд по той бік столу, немов судді трибуналу, і уважно дивилися, як він займає своє місце на лаві підсудних. Подібно до державного прапора у залі трибуналу, що символізує державну владу, над головами суддів висів плакат із зображенням анатомії людини, демонструючи їхній власний закон.

— Я батько! — трохи роздратовано повторив Птаха, видаючи свою напруженість та переляк.

— Так-так, гаразд, — відповів чоловік, що сидів посередині, з оборонною ноткою в голосі, відчувши у голосі Птахи натяк на агресію. (Головний лікар! Саме він мив руки біля хірургічного столу, на якому стогнала його дружина).

Птаха невідривно дивився на головного лікаря і мовчки чекав продовження. Однак замість того, щоб відразу перейти до справи, лікар дістав з кишені пом’ятого й забрудненого хірургічного халата люльку і почав набивати її тютюном. Чоловіком він був невисоким, круглим, як барило, і поводився з поважною неквапливістю. Заплямований халат був розстібнутий на грудях, волохатих, як верблюжа спина. Щетина вкривала і всю нижню частину обличчя — від верхньої губи та щік і аж до третього підборіддя, що звисало, коли він схиляв голову, поглядаючи на люльку. Сьогодні вранці лікар не знайшов вільного часу, аби поголитися, отже, від учора він всю ніч боровся за життя дитини. Птаха відчув невимовну вдячність, але разом з тим щось підозріле у цьому волохатому чоловікові середніх років не давало йому повністю заспокоїтись: здавалося, в пухлих руках, у гладкому тілі, під густо вкритою волоссям шкірою таїться щось зловісне, яке проти своєї волі насилу стримується, аби не вирватися назовні.

Нарешті лікар востаннє взяв люльку в круглу, як м’ячик, жменю і різко подивився Птасі просто у вічі.

— Ви зразу хочете побачити все це на власні очі? — заголосно, як для цього невеликого приміщення, сказав він.

— Дитина мертва, так? — прохрипів Птаха і закашлявся. У лікаря на обличчі з’явився підозрілий вираз через таке припущення Птахи.

— Ні, звичайно, ні, — відповів він, швидко стерши підозрілість з обличчя, замінивши його непевною посмішкою. — М’язи новонародженого працюють активно, та й плаче він як слід.

Теща, що сиділа поряд, глибоко судомно зітхнула, неначе знала дещо більше. Вона зітхала або від глибокого потрясіння, або хотіла цим якось попередити Птаху про глибину того трясовиння бід, у яке він з дружиною зараз втрапив.

— То… ви хочете побачити все, як є? — повторив своє запитання головний лікар. Молодий колега, що сидів праворуч від нього, піднявся зі свого місця. Він був високим і худим. Шкіра на обличчі обтягувала високі вилиці, а очі чомусь порушували загальну симетрію. Одне око виглядало спокійним і безтурботним, у той час як інше виказувало внутрішню нервозність. Птаха автоматично почав підводитися зі стільця разом з лікарем, але на півшляху передумав і знову сів. Тільки тепер він раптом зрозумів, що одне з очей лікаря — скляний протез.

— Ні. Ліпше спершу поясність… Будь ласка, — сказав тремтячим голосом Птаха. З кожною секундою він відчував, як пружина страху стискається в ньому дедалі сильніше. Відраза, що бриніла у словах лікаря — «все це!» — тільки підсилила його занепокоєння.

— Так-так… Це може вас дещо приголомшити, якщо побачите без попередження. Навіть нас це… здивувало, коли дитина з’явилася на світ.

Несподівано товсті повіки лікаря звузилися, почервоніли, і він по-дитячому хихикнув собі під ніс. То он воно що таїлося під тією густо вкритою волоссям шкірою лікаря! Саме він, цей недоречний сміх, і вигулькнув тоді непевною посмішкою на обличчі ескулапа. Цілу мить Птаха обурено дивився на лікаря, доки не зрозумів, що той сміється від ніяковості. Йому довелося витягти з-поміж ніг чужої дружини невідоме науці чудовисько. Можливо, монстра з котячою головою та роздутим, як аеростат, тілом! Лікар хихотів розгублено, соромлячись того, що він особисто допоміг йому народитися. Така поведінка виходила далеко за межі медичної етики, а надто для кваліфікованого та досвідченого акушера, головного лікаря клініки. Такою могла б бути буфонадна роль лікаря-шарлатана в комедійній кінокартині. Спершу він був шокований, потім розгублений, а зараз ніяковіє від сорому. Птаха тихо чекав, доки лікар відійде від нападу сміху. Що ж то за монстр? Лікар каже «все це», а Птасі чується «чудовисько»! Це слово ніби поросло терном, і його колючки боляче і з кожною миттю все глибше впивалися Птасі в груди. Щойно він увійшов до оглядової і відрекомендувався батьком, лікарі збентежено промовчали: для них він був батьком почвари. «Я — БАТЬКО МОНСТРА!»

Лікар швидко подолав напад веселощів, і на його обличчя знову повернулась гідність та похмура неквапливість. Тільки рожеві щоки та повіки нагадували про нещодавній казус. Птаха відвів погляд і, намагаючись перебороти страх та злість, що вирували в його душі, запитав:

— Ви сказали, що це може мене приголомшити. Що саме?

— Зовні? Ви хочете знати, який саме вигляд це має? Що ж… це виглядає, ніби в нього дві голови. Чули марш Ваґнера «Під двоголовим орлом»? Як на мене, це дійсно приголомшує, — відповів лікар і ледь не засміявся знову, вчасно придушивши гротескне хихотіння.

— Це щось на зразок сіамських близнюків? — несміливо запитав Птаха, ніби боявся почути відповідь.

— Ні, зовсім ні. Лише зовні схоже на дві голови. То ви хочете побачити… все це?

— А з точки зору медицини… — нерішуче почав Птаха.

— Мозкова грижа. Частина мозку випинається назовні через отвір у черепі. Я побудував цю клініку після одруження. За весь цей час це перший подібний випадок — дуже рідкісна патологія. Що й казати, я був надзвичайно приголомшений!

Мозкова грижа. Птаха спробував це уявити, або пригадати щось подібне, але нічого не спадало на думку.

— У дитини з цією… грижею… у неї є шанс вирости нормальною? — розгублено й незв’язно запитав Птаха.

— Вирости нормальною! — різко, наче від гніву, вигукнув лікар. — Ви хоч усвідомлюєте, що таке мозкова грижа? Навіть якщо ми хірургічним шляхом розітнемо черепну кістку і спробуємо повернути мозок на місце, найбільше, на що можна розраховувати — це людина-овоч. Власне, що ви взагалі маєте на увазі під словами «вирости нормальною»?

Лікар питально хитнув головою обом колегам зліва й справа, ніби глибоко вражений відсутністю у Птахи хоча б найменшого натяку на здоровий глузд. Лікар зі штучним оком та інший, мовчазний і з невиразною, землистого кольору обличчя шкірою, спішно кивнули йому у відповідь, погоджуючись. Після цього всі троє уп’ялися несхвальним поглядом у Птаху, неначе професура на студента, який завалив іспит.

— Отже, дитина от-от помре?

— Ні, не прямо зараз. Можливо, завтра. Або навіть ще пізніше. Мушу визнати, це дуже життєздатне немовля, — сказав акушер по-лікарськи об’єктивно. — То що ви збираєтесь зараз робити?

Птаха мовчав, принизливо розгублений, відчуваючи себе дрібним та безпорадним карликом. Що він взагалі міг зробити? Як підступний гросмейстер, лікар поставив йому мат, загнав у глухий кут, а тепер питає, що той робитиме! А що він має робити?! Впасти на коліна та голосити від горя?

— Якщо хочете, я можу допомогти перевести дитину до лікарні при Національному університеті. Але тільки якщо хочете, — сказав лікар з пересторогою в голосі. Пропозиція звучала підозріло, як загадка з прихованою пасткою.

— Якщо інших варіантів немає… — Птаха силкувався розгледіти бодай щось за цим підозрілим туманом, але зрозуміти нічого не вдавалося.

— Жодних, — відверто підтвердив лікар. — Але ви принаймні знатимете, що зробили все, що в ваших силах.

— А не можна залишити дитину тут? — раптом спитала теща.

Птаха й усі троє лікарів разом утупили в неї погляд — настільки неочікуваним було це запитання. Та вона навіть не поворухнулася. Складалося враження, що перед ними сидить найскорботніший у всьому світі черевомовець. Лікар дивився на неї уважно, ніби оцінюючи. Коли він нарешті заговорив, у його голосі огидно звучав відвертий самозахист:

— Ні, категорично неможливо! Ви ж розумієте, така патологія… Ні, це геть ніяк не можна!

Навіть почувши таку різку відмову, вона не поворухнулась і не відняла рукава від обличчя.

— Тоді переводимо дитину до університетської клініки, — рішуче заявив Птаха.

Щойно почувши відповідь Птахи, лікар миттю почав демонструвати свої блискучі організаторські навички в усій красі. Він швидко доручив своїм підлеглим зв’язатися з лікарнею Національного університету та викликати карету швидкої допомоги для транспортування. Все робилося невимушено і професійно.

— Один з моїх лікарів поїде разом з вами, тому ви можете не переживати: в дорозі дитині нічого не загрожуватиме, — сказав лікар з виглядом людини, яка скинула з себе важкий тягар, і вдруге почав набивати в люльку тютюн.

— Дякую вам.

— Ви б не хотіли піти перевдягтися в сухе? Швидку готуватимуть щонайменше двадцять хвилин. Бабуся поки могла б побути тут з вашою дружиною.

— Авжеж, я так і зроблю, — відповів Птаха.

Лікар нахилився до Птахи і фамільярно, ніби розповідав якийсь грубий жарт, шепнув йому на вухо:

— Звісно, ви можете не дозволити їм проводити операцію!

Бідне, нещасне дитя, — подумав Птаха! Першою людиною, яку йому судилося побачити на білому світі, був цей волохатий недомірок із зайвою вагою. Але Птаха досі відчував себе роздавленим: змішані почуття гніву та печалі тільки-тільки почали викристалізовуватися в його душі, але тієї ж миті луснули, як мильні бульбашки. Птаха, його теща та головний лікар одним мовчазним гуртом спустилися до приймального відділення біля центрального входу. Перед тим як залишити лікарню, Птаха повернувся до тещі попрощатися. Схожа на дочку, немов старша сестра, вона подивилася йому в очі у відповідь, ніби збиралася щось сказати. Птаха чекав. Та вона мовчала і далі, не зводячи з нього темних стомлених очей, позбавлених будь-яких емоцій. Птаха відчув, що їй соромно. Настільки відверто соромно, як було б, якби вона стояла посеред людної вулиці зовсім роздягненою. Що могло так її збентежити, що могло змусити її очі та всі м’язи обличчя так помертвіти? Птаха відвів погляд, повернувся до лікаря і запитав:

— Дитина… Це хлопчик чи дівчинка?

Лікаря знову зрадило самовладання: він химерно гигикнув і відповів у манері малодосвідченого молодого інтерна:

— Дайте подумати… вірите — не пам’ятаю! Та, здається, я все-таки його бачив… так-так, я бачив пеніс!

Птаха мовчки пішов до дверей і вийшов на під’їзну дорогу. На вулиці більше не дощило, холодний вітер стих. У ясному небі поволі рухалися поодинокі хмарки, воно було світлим та сухим. Чудовий яскравий ранок щойно вилупився з кокона досвітніх сутінків. У повітрі витав неповторний аромат перших днів літа, він наповнював усе тіло Птахи зсередини і розслабляв кожен м’яз, кожен орган та клітину його організму. Сліпучі промені сонця, що віддзеркалювались у вологому асфальті тротуару та блищали на листі висаджених уздовж нього кущів, впивалися, неначе гострі білясті крижані бурульки, у розпещені лагідною напівтемрявою зіниці Птахи. Він продовжував несвідомо крутити педалі, рухаючись у цьому ранковому сяйві і не відчуваючи під собою землі. Як плавець, який балансує на краю трампліна і от-от стрибне в невагомість, він відчував легке запаморочення. Він перестав крутити педалі і завмер, як дрібна слабка комаха, що потрапила в міцні павучі тенета. Ти можеш поїхати на велосипеді світ за очі і на декілька сотень діб пірнути в море алкоголю, — неначе одкровення, Птаха почув непевний внутрішній голос. Котячись верхи на хиткому велосипеді, він їхав далі і чекав, що ще скаже голос. Та той більше не озивався. Трохи збадьорившись, Птаха знову почав ліниво крутити педалі.

Як завжди сутулячись, Птаха стояв роздягнений посеред кімнати. Але лише простягнувши руку до телевізора, на якому лежав чистий комплект спідньої білизни, він усвідомив, що стоїть зовсім голий. Швидко, ніби проводжаючи поглядом прудкого пацюка, Птаха зиркнув на свої статеві органи і відчув пекучий сором, який ошпарив його з голови до ніг. Проворно підскакуючи, мов зерна кукурудзи на гарячій сковороді. Птаха вскочив у спідню білизну, потім одягнув штани та верхній одяг. Він був однією з ланок того ланцюга великого сорому, що був натягнений між його тещею та головним лікарем. Таке недосконале, неміцне, сповнене небезпеки людське тіло, — ось що таке справжній сором! Тремтячи, неначе дівчина, що загубилася в роздягальні футбольного стадіону, Птаха вискочив зі своєї кімнати, прожогом збіг униз сходами, вилетів на вулицю, осідлав велосипед і помчав подалі від дому, ніби намагався втекти від усіх проблем, що його переслідували. Він з радістю б утік від свого власного тіла, якби лиш це було можливо. Здавалося, що втікати від самого себе на велосипеді вдавалося швидше, ніж пішки, хай навіть зовсім трохи…

Під’їжджаючи до лікарні, Птаха побачив, як з її дверей вийшов чоловік у білому халаті з чимось схожим на невелику корзину для сіна в руках і поспіхом проштовхнувся крізь натовп до відкритих задніх дверей карети «швидкої допомоги». Та м’яка, слабка частина душі Птахи, яка хотіла втекти якомога далі від тіла, намагалася переконати себе в тому, що все це відбувалося нескінченно далеко від нього. Вона хотіла вірити, що Птаха не має до всього цього жодного стосунку, що він просто любитель ранкового моціону і опинився тут цілком випадково. Але йому більше нічого не залишалося, тільки долати цю дистанцію, пересилюючи важке, липке відчуття опору, вгризаючись, як кріт, у цю уявну земляну стіну.

Птаха об’їхав натовп ззаду і зупинив велосипед. Злізши з нього, він нахилився, щоб замкнути вкрите сльотою колесо ланцюгом.

— Тут лишати велосипед не можна, — почув він позаду голос, у якому бриніло сильне невдоволення.

Від несподіванки різко повернувшись, Птаха зустрівся поглядом з головним лікарем клініки. Його очі дивилися на Птаху критично і з докором. Він мовчки взяв велосипед на плече і поніс його в чагарники поміж живоплотом. На нього відразу полетіла ціла злива дощових крапель з кошлатого листя фатсії. Вода неприємно стікала з шиї на спину, але він навіть не цикнув язиком. Зазвичай запальна вдача Птахи зараз зраджувала його, і усі неприємності він сприймав як належне, не виказуючи ані найменшого роздратування.

Птаха вийшов із хащів, його взуття було закаляне багнюкою. Лікар виглядав дещо збентеженим через власну різкість. Товстою короткою рукою він злегка обняв за плечі Птаху й повів його до карети «швидкої». Дорогою стиха, але гарячково, ніби розповідаючи страшенну таємницю, сказав:

— Це був хлопчик! Я абсолютно точно бачив його геніталії!

В салоні «швидкої допомоги» пообіч дитячої колиски та кисневого балона сиділи лікар зі штучним оком та смаглявий, вдягнений у білосніжний халат пожежник. За спиною пожежника не було видно того, що лежало в колисці. Чувся лише тихий шиплячий звук кисню, що булькотів у резервуарі з водою, неначе таємне повідомлення з прихованого радіопередавача. Птаха невпевнено опустився на сидіння навпроти: на лавці лежали парусинові ноші. Намагаючись умоститися зручніше, він подивився через скляне вікно карети назовні і здригнувся: з вікон та балконів другого поверху на нього дивилися вагітні жінки. Вони тільки-но прокинулися, ледве встигли вмитися, і на їхніх обличчях сяяло вранішнє сонце. Жінки були вдягнені в різнокольорові синтетичні спальні кімоно: червоні, блакитні, світло-бірюзові. Стоячи на балконах у своєму довгому вбранні з широкими рукавами, вони нагадували зграю янголів, що невагомі літали над землею. В їхніх очах читалися різні емоції: тривога, сподівання, навіть радість. Птаха відвів погляд. Сирена «швидкої допомоги» заревіла, і карета зрушила з місця. Машину трясло, Птаха напружив усі свої м’язи, упершись ногами в підлогу, аби не зісковзнути з незручного сидіння. Клята сирена! До сьогоднішнього дня сирену він чув лише зовні. Вона наближалася, стаючи все гучнішою, але врешті-решт проїжджала повз і стихала вдалині. Та зараз сирена була в ньому самому, вона прилипла до нього, як хвороба, і вже нікуди не зникне. До Птахи повернувся молодий лікар зі штучним оком і сказав:

— Поки що все гаразд.

— Дякую.

Птаха відчув, що його напруженість починає поволі танути, як карамелька, під променями лікарського авторитету. Пасивність та покірливість, з якою Птаха його слухав, змели останні сумніви з обличчя лікаря. Зібравши увесь свій авторитет докупи, він сказав:

— Це дійсно унікальний випадок, в моїй практиці це теж уперше, — він ствердно кивнув самому собі. Вгадавши момент між похитуваннями автомобіля, лікар спритно пересів на місце біля Птахи. Здавалося, його анітрохи не бентежить незручна лавка з покладеними на неї ношами.

— Ви спеціаліст із мозку? — запитав Птаха.

— Ні-ні, я акушер, — виправив його лікар. Однак його настільки поважний авторитет вже не міг від цього постраждати. — В нашій клініці немає неврологів, але цей діагноз цілком очевидний: мозкова грижа, без сумніву. Звісно, ми б знали більше, якби взяли на аналіз спинномозкову рідину з пухлини, але під час такої маніпуляції є чимала небезпека ненароком зачепити голкою сам мозок. Тому ми й перевозимо вашу дитину до іншої лікарні без будь-якого хірургічного втручання. Повторюся: я акушер, але я радий, що мені поталанило зіткнутися з таким складним випадком у новонародженого. Мені б хотілося бути присутнім під час розтину. Ви ж погодитеся на розтин, чи не так? Я розумію: на цьому етапі говорити про розтин не дуже правильно, та все ж я мушу запевнити, що ваша згода може суттєво допомогти розвитку медицини. Можливо, розтин вашого немовляти допоможе в майбутньому врятувати іншого новонародженого з такою ж патологією. Пробачте мені мою відвертість, та для вашої дитини навіть краще було б скоріше померти. Вам з дружиною від цього теж було б легше. Деяким людям вистачає дивовижного оптимізму мати добрі надії стосовно дитини з цим діагнозом, та я все ж вважаю, що чим раніше вона помре, тим щасливішими врешті-решт будуть батьки. Не знаю, можливо, це через різницю поколінь. Я народився у тридцять п’ятому, а ви?

— Приблизно так само, — Птаха не зміг відразу вирахувати дату за західним календарем[1]. — Вони страждають?

— Наше покоління?

— Ні. Такі діти.

Лікар на мить задумався.

— Питання в тому, що розуміти під «стражданням», — нарешті сказав він. — У цієї дитини не працюють органи чуття: зір, слух, нюх… Я майже впевнений, що не функціонують і ті частини мозку, що відповідають за біль. Говорячи словами головного лікаря, це дитина-овоч. Як ви думаєте, овочі можуть страждати?

Птаха нічого не відповів і задумався. Чи здатні овочі страждати? Чи спадало мені коли-небудь на думку, що капустина може мучитися в цапових зубах?

— То як? Ви думаєте, що діти-овочі страждають? — з вимогою в голосі повторив своє запитання лікар.

Птаха з готовністю заперечливо хитнув головою. Він не був з тих, хто покірно погоджується з людиною, з якою щойно познайомився, не відчуваючи принаймні внутрішнього спротиву. Та це питання вибило його з колії, своїм розпаленим мозком він не міг ні про що повноцінно міркувати.

— Дитині недостатньо кисню, — відрапортував пожежник. Лікар швидко встав та підійшов, аби перевірити гумовий шланг.

У цю мить Птаха вперше побачив свого сина. Це було потворне дитяче тільце зі зморшкуватою, з жировими відкладеннями червоною головою. Його очі були міцно заплющені, як мушля, а до ніздрів тягнулися гумові трубки. Рот дитини був широко розкритий у німому крику, демонструючи світло-рожеву ротову порожнину. Птаха несвідомо посунувся вперед і подивився на перев'язану бинтами голову немовляти. Задню частину голови вкривала купа густо закривавленої вати, але було очевидно, що під нею приховувалося щось велике і аномальне. Птаха відвів погляд і сів знов на своє місце. Притуливши обличчя до скляного вікна, він дивився на пейзаж міста, що проносилось повз. Збентежені звуком сирени, люди проводжали карету «швидкої допомоги» поглядом із виразом, у якому були суміш цікавості та того незбагненного очікування, з яким на Птаху дивилися ангелоподібні вагітні жінки з лікарняних балконів. Це було схоже на застиглий кадр кінофільму, який раптом зупинили на самій середині. Вони зазирнули у крихітну тріщину на гладенькій поверхні чужого повсякденного життя, і на їхніх обличчях був вираз невинного благочестя. У мого немовляти голова в бандажах, як у пораненого Аполлінера, — подумав Птаха. Мого сина поранили у голову на незнайомій мені війні, війні одного бійця. І зараз він безмовно кричить, як кричав забинтований Аполлінер…

У Птахи з очей покотилися сльози. Забинтований Аполлінер — цей образ миттю спростив усі його емоції та спрямував в одному напрямку. Птаха не корив себе за свою сентиментальність — вона була виправданою. У сльозах він навіть знайшов якусь насолоду. У мого сина забинтована голова, як у Аполлінера, його поранено на невідомому полі бою. Я муситиму поховати його, як героя, вбитого на війні. Птаха продовжував ридати.

3

Птаха сидів на сходах навпроти кабінету дефектології, обхопивши брудними руками коліна та борячись із сонливістю, яка все дужче обіймала його після болісних сліз. Нарешті двері відчинилися, і звідти вийшов лікар зі штучним оком. Птаха встав йому назустріч. Розгублено лікар сказав:

— У цій лікарні жахлива бюрократія! Навіть медсестра не слухає, що ти їй кажеш. У мене з собою лист-звернення від нашого головного лікаря до місцевого професора. А я навіть не знаю, хто з них професор!

Раптом Птаха зрозумів розгубленість лікаря: в цій установі до всіх ставилися як до дітей, і цей молодий чоловік з одним оком почав сумніватися у своєму авторитеті.

— А що з дитиною? — Птаха сам здивувався, як заспокійливо прозвучав його голос.

— Так-так, дитина… Ми дізнаємося ситуацію, щойно нейрохірург завершить обхід. Звісно, якщо вона до того часу протримається. Якщо ж ні — розтин буде значно інформативнішим. Боюся, до завтра немовля не доживе. Як щодо того, щоб прийти сюди завтра десь о третій? Втім, маю вас попередити: тут все страшенно бюрократизоване. Навіть медсестри!

Не маючи наміру відповідати на інші запитання Птахи, лікар підняв свої позбавлені емоцій очі — здорове та скляне — вгору, і пішов геть. Як прачка, притискаючи до себе збоку спорожнілу дитячу колиску, Птаха пішов слідом. У коридорі, що вів з корпусу стаціонару в головне приміщення, до них приєдналися два пожежники, відповідальні за кисневе забезпечення та керування автомобілем «швидкої допомоги», які до цього часу курили. І вся ця команда на чолі з однооким лікарем рушила в головний корпус.

Схоже, пожежники відразу відчули, що та товариськість та гарний настрій, які лікар випромінював у кареті «швидкої допомоги», зовсім зникли. Вранці, коли вони мчали під помпезні звуки сирени через переповнений центр міста, не звертаючи уваги на світлофори, створені для законослухняних людей, неначе чистим полем на позашляховику, їхня стоїчна уніформа сповнилася для них якоїсь особливої величі. Але тепер і це кудись зникло. Дивлячись іззаду на їхні потилиці, з яких вже поволі починало випадати волосся, Птаха помітив, що вони схожі на однояйцевих близнюків: обидва вже немолоді, обоє середні на зріст та повноту і однаково лисіють.

— Якщо ти починаєш робочий день з кисневих балонів, це вже до вечора! — емоційно вигукнув один з них.

— Еге ж, ти завжди це повторюєш! — відповів другий.

Одноокий лікар не звернув уваги на цей короткий діалог.

Птаху він теж вразив не надто, але він принаймні зрозумів, що ці двоє намагаються підняти один одному настрій. Він повернувся до одного з них та з розумінням кивнув головою. Той відразу напружився, ніби його про щось запитали:

— Що? — буркнув він, змушуючи Птаху вигадувати, що сказати далі.

Птаха розгубився, але знайшовся, чим поцікавитись:

— Я хотів запитати про вашу машину. Ви можете вмикати сирену та ігнорувати світлофори, навіть повертаючись назад?

— Повертаючись назад? — перепитали обидва пожежники в унісон, наче співочий дует пожежної служби, після чого одночасно замовкли. Їхні обличчя вкрилися рум’янцем, як у п’яних, вони переглянулися і разом пирхнули, від чого їхні ніздрі так само синхронно роздулися.

Птаха розсердився спершу через безглуздість свого питання, а потім — через реакцію пожежників. І ця легка злість була зв’язана тоненьким шлангом з баком великої темної люті, що ховалася глибоко в ньому. Ця лють, яку він не міг випустити на волю, накопичувалася в ньому від самого світанку, невблаганно нарощуючи тиск. Але пожежники, здавалося, відразу розкаялися в тому, що так необачно висміяли нещасного молодого батька, і знічено затихли. Це перекрило клапан його гніву. У свою чергу, Птаха почав корити самого себе. Врешті-решт, чи не сам він спровокував усю цю ситуацію своїм химерним запитанням? І чи не з’явилося це питання на світ із його власного мозку, вимоченого в маринаді горя та недосипання? Птаха подивився у колиску, яку притискав до себе. Зараз вона скидалася на даремно викопану яму. На дні колиски лежало тільки складене у декілька разів вовняне покривало та рулон вати. На них досі яскраво червоніли плями ще не висохлої крові, але вже більше не викликали у пам’яті Птахи того моторошного видовища — його дитини із перев’язаною бинтами головою та гумовими трубками у ніздрях, через які немовля потроху ковтало кисень з балонів. Він не міг навіть точно пригадати, як гротескно виглядала голова дитини, її червона шкіра і жирова оболонка, яку та вкривала. Зараз його власна дитина швидко від нього віддалялася. Птаха відчув одночасно ганебне полегшення і глибинний страх. Скоро я забуду про цю дитину, — подумалось Птасі. — Провівши десяток місяців у зародковому стані, вона з’явилася з нескінченного мороку й, усього на декілька годин скуштувавши стражденного життя, знову піде в темряву. Можливо, я забуду про неї просто зараз і згадаю, лише коли настане мій власний смертний час. І якщо мої передсмертні муки та страх захлеснуть мене ще більше, я знатиму, що хоч трохи виконав свій батьківський обов’язок.

Птаха зі своїми супутниками вийшли до центрального входу в головному крилі, і пожежники хутко побігли до автостоянки. Щодня бігати, затамувавши подих, завжди бути готовими до екстреної ситуації — це для них було буденністю, і вже не просто роботою, а стилем життя. Вони швидко, ніби за ноги їх хапав голодний біс, розмахуючи руками, перетнули асфальтобетонний майданчик. Тим часом одноокий лікар зателефонував з громадського телефону своєму начальнику. Ситуацію він описав кількома словами: немає майже жодної нової інформації, про яку можна було б повідомити. Потім слухавку взяла теща Птахи. Лікар повернувся до нього:

— Це мати вашої дружини. Вона запитує про дитину. Відповісте?

Ні, ні, НІ! — хотілося прокричати Птасі. Через численні телефонні розмови з тещею напередодні звук її голосу в телефонній слухавці, схожий на голос дружини, але ще більш дитячий, став для Птахи нав’язливою ідеєю — цей комариний писк, що не давав йому спокою! Він поставив дитячу колиску на бетонну підлогу і з похмурим обличчям підійшов до телефону.

— Завтра після обіду я прийду сюди знову, мені повинні повідомити висновок спеціаліста з нейрохірургії.

— Навіщо? Що нового вони можуть сказати? — спитала теща голосом, якого Птаха боявся найбільше — в ньому звучав прямий докір.

— Що б вони не сказали, дитина досі жива, — відповів Птаха і з передчуттям відрази став чекати, що вона скаже далі. Але теща мовчала. З того боку Птаха почув ледь помітне судомне зітхання. — Я зараз приїду, і ми зможемо поговорити.

Сказавши це, Птаха збирався покласти слухавку, але теща його випередила.

— Ні-ні! Будь ласка, не повертайся сюди поки що… — проговорила вона і закашлялась. — Моїй дочці сказали, що ти повіз дитину в кардіологічну лікарню. Якщо ти зараз повернешся, вона напевно щось запідозрить. Буде набагато краще, якщо ти прийдеш через декілька днів, коли їй вже трохи полегшає, і скажеш, що дитини не стало через проблеми з серцем. А поки що зв’язуватимемося по телефону.

Птаха все зрозумів. Він хотів повідомити, що збирається піти до тестя та розповісти всю ситуацію йому, але на тому боці поклали трубку, і зв’язок з ляскотом перервався. Отже, його голос також терпіли, ледве стримуючи відразу. Птаха поклав слухавку на місце і підняв з підлоги колиску. Машина «швидкої» виїхала зі стоянки і чекала на нього. Птаха підійшов до прочинених дверей, поклав дитячу колиску на парусинові ноші і сказав одноокому лікарю та двом пожежникам, які вже сиділи всередині:

— Дякую за все. Далі я сам.

— Самі поїдете додому?

— Так.

Насправді, Птаха хотів сказати «сам поїду звідси». Він мав повідомити тестя про деталі пологів, але після цього в нього залишалося ще чимало вільного часу. Крім того, порівняно з поверненням до жінки та її матері, відвідання тестя було для Птахи чимось на зразок самодопомоги.

Лікар зачинив двері зсередини, і машина з вимкненою сиреною поволі рушила, виконуючи всі правила та не перевищуючи швидкості. Вона нагадувала безпорадного монстра, у якого відібрали силу та голос. Крізь скло, у яке годину тому зі сльозами на очах Птаха дивився на пішоходів, він побачив лікаря та пожежника, які, балансуючи в хиткому салоні, схилилися до водія. Очевидно, вони збиралися зараз попліткувати про Птаху і його дитину, та його це анітрохи не бентежило. Після розмови з тещею він отримав своєрідний відгул — час, яким він міг розпорядитися так, як йому заманеться. Ця думка нагнала свіжої крові у його голову. Вслід за каретою «швидкої» Птаха пішов через велику, мов футбольне поле, площу перед лікарнею. Посередині площі він зупинився і подивився назад на клініку, де щойно він був вимушений покинути свою першу дитину, яка стоїть однією ногою в могилі. Величезна будівля помпезною фортецею здіймалась над ним. Десь там, у закутку цієї громадини, що виблискувала в променях літнього сонця, лежало його немовля, і з його маленького рота виривався ледь чутний крик. Та його маленьке тільце було для неї дрібнішим за піщинку. Завтра я повернуся сюди знову, та хто знає, чи не заблукаю я в лабіринтах цієї сучасної фортеці, чи зможу знову знайти свою вже мертву чи ще живу дитину, — подумав Птаха. Ця думка ще на крок віддалила чоловіка від нещастя, яке його спіткало. Птаха розвернувся, широкими кроками подолав решту відстані і вийшов через головні ворота на вулицю. Був бадьорий передобідній час. Легенький вітерець навіяв Птасі давні спогади про те, як він був ще учнем молодших класів, і по його вухах та щоках, що розчервонілися від недосипання, розбіглися приємні мурашки задоволення. Чим далі відчуття шкіри та нервові клітини тікали з-під контролю гнітючого розуму, тим дужче Птаха відчував розкіш моменту, тим сильнішим було його відчуття свободи, яке нарешті виринуло на поверхню свідомості.

Перед зустріччю з тестем треба було б умитися та поголитись! — подумав Птаха і повертів головою у пошуку першої-ліпшої перукарні. Побачивши неподалік потрібну вивіску, він попрямував туди. Середнього віку перукар зустрів його як нічим не примітного відвідувача і провів до крісла. Не схоже було, що він розгледів у обличчі Птахи бодай якусь печать нещастя. Перевтілившись у ту людину, якою його бачив перукар, Птасі вдалося внутрішньо звільнитися від душевного болю та неспокою. Він заплющив очі і відчув, як гарячий вологий рушник з відчутним запахом дезінфекційного засобу зігрів йому щоки та підборіддя. Дитиною Птаха якось бачив комічну сценку, у якій хлопчик — помічник перукаря — приніс настільки гарячий рушник, що не міг його не тільки охолодити в руках, а й навіть тримати, і просто кинув на обличчя клієнта. Відтоді щоразу, як його обличчя вкривали гарячим рушником, він не міг не посміхнутися. От і зараз він відчув, що його лице розпливається у посмішці. Та це вже було занадто. Він легенько здригнувся і, відганяючи напад веселощів, знову почав думати про своє нещастя, свою хвору дитину: усмішка в такий час засвідчувала його особисту провину.

Смерть маляти-овоча. — Птаха подивився на трагізм ситуації під кутом, що ятрив душу найсильніше. — Якщо для дитини, у якої всі чуття та здібності були на рослинному рівні, смерть не супроводжувалася муками, то що для неї таке смерть узагалі? Або що таке для неї життя? Вперше за кількасот мільйонів років на широкій голій рівнині з’явився невеличкий паросток життя і ріс цілих десять місяців. Звісно, у тому зародкові не було й натяку на свідомість. Згорнувшись у клубочок, він існував у м’якому, темному та теплому царстві, а потім ризикнув з’явитися у цей зовнішній світ — холодний, грубий, жорсткий та страшенно яскравий. Цей величезний світ він не міг, як раніше, повністю заповнити одним собою, тепер йому доводиться ділити його з нескінченною кількістю сусідів. Та для дитини-овоча перебування у зовнішньому світі, сповненому незрозумілих йому страждань, затягнеться, певно, не більш як на декілька годин, і в якусь мить її дихання зупиниться, і вона знову відійде на мільйони років на свою чисту рівнину дрібною піщинкою в безкрайньому океані порожнечі. А що коли Судний день дійсно настане? За що його викликатимуть до Суду? Яким може бути звинувачення і покарання для немовляти, що прожило рослиною нікчемно коротке життя і відразу покинуло цей світ? Декілька годин, проведених на землі з широко розкритим у плачі яскраво-червоним ротом — хіба є суддя, якому таких звинувачень буде достатньо? Недостатньо! — Птаха відчув, що задихається від глибинного страху, що поступово його охоплював, і зараз пронизав усе його єство. Якщо мене викличуть туди як свідка, я навіть не зможу впізнати обличчя свого сина, хіба що за пухлиною на голові. Птаха відчув гострий біль у верхній губі.

— Будь ласка, не рухайтесь! Я вас трохи порізав, — буркнув суворим, навіть дещо погрозливим тоном перукар, тримаючи бритву перед носом Птахи і заглядаючи йому в обличчя.

Птаха торкнувся пальцем верхньої губи, після чого підніс його до очей. На кінчику пальця червоніла крапля крові. Глибоко у шлунку Птаха відчув блювотний спазм. У нього та його дружини була друга група крові, і напевно у тілі його нещасної вмираючої дитини також тече якийсь жалюгідний літр крові другої групи. Птаха знов повернув забруднену руку під білу перукарську накидку, притиснув нею живіт і заплющив очі. Перукар повільно та обережно поголив місце порізу, після чого, ніби намагаючись наздогнати втрачений на це час, швидкими та різкими рухами поголив щоки та підборіддя.

— Голову митимемо?

— Ні, дякую, цього досить.

— У вашому волоссі чималенько бруду, — невдоволено сказав перукар.

— Я вчора ввечері спіткнувся і впав, — пояснив Птаха.

Встаючи з крісла, він зиркнув на відображення свого свіжопоголеного обличчя у дзеркалі, що сяяло, як літнє полуденне сонце на морському узбережжі. Волосся і справді було брудним і стирчало, як зім’ята солома, але шкіра обличчя — від загостреного підборіддя до вилиць — була гладенькою, свіжою та рожевою, мов животик форелі. Якби у цих невиразних, кольору білкового клею очах загорілося світло, якби брови звільнилися від нервового напруження, а тонкі губи перестали конвульсивно посіпуватись, він виглядав би набагато молодшим та бадьорішим і скидався б на того Птаху, відображення якого він бачив учора у вітрині магазину. Він відчув глибоке задоволення своїм рішенням зайти до перукарні перед зустріччю з тестем: принаймні один плюс йому вдалося додати до психологічного балансу, який від самого світанку неухильно падав донизу. Птаха кинув останній короткий погляд на невеликий трикутний згусток крові зліва під носом і вийшов з перукарні. Поки добиратиметься до університету, де працював його тесть, блиск та свіжість, залишені на обличчі лезом для гоління та рушником, устигнуть потьмяніти. Але до того часу він принаймні здере нігтем з обличчя кров і не постане перед очима дружининого батька недоладним та жалюгідним побитим псом. Птаха йшов широкими кроками уперед, озираючись у пошуках найближчої автобусної зупинки, аж раптом згадав, що від учора у нього в кишені лежить трохи зайвих грошей. Піднявши руку, він зупинив таксі, яке саме проїжджало повз.

Було п’ять хвилин пополудні, коли він вийшов із машини перед парадними воротами університету. Студенти юрмою спішили на обідню перерву. Увійшовши до внутрішнього двору, він зупинив одного високого на зріст студента і запитав, як знайти кабінет англійської кафедри. Несподівано для Птахи хлопець широко усміхнувся:

— Сенсей! Як же давно я вас не бачив! — натхненно проспівав хлопець, радісно дивлячись на приголомшеного Птаху. — Я був вашим учнем на підготовчих курсах, ви мені дуже допомогли! По правді кажучи, мене сюди все одно не хотіли брати, та я вмовив свого батька зробити… благодійний внесок — потрапив сюди, так би мовити, чорним ходом.

— Так ти тепер тут студентом! — сказав Птаха, оговтавшись від несподіванки. Він пригадав цього студента. Його круглі очі та ніс картоплиною нагадували зображення селян на ілюстраціях до казок братів Ґрімм, однак не робили обличчя потворним. — Отже, підготовчі курси тобі не надто знадобилися.

— Та ну що ви, сенсей, навчання марним не буває! Навіть якщо ти нічогісінько не можеш пригадати, навчання є навчання.

Птаха суворо подивився на студента, підозрюючи, що з нього насміхаються, але той усім своїм масивним тілом виражав виняткову доброзичливість. Птаха добре пам’ятав, що цей хлопець навіть у їхній чималенькій групі зі ста осіб виділявся своєю тупістю. Тільки цим можна було пояснити, чому він так просто та сміливо заявляв своєму колишньому викладачеві, що пробився у далеко не найпрестижніший приватний університет через чорний хід, та ще й дякував Птасі за навчання на курсах, яке було для нього лиш даремно згаяним часом. Решта дев’яносто дев’ять студентів намагалися б уникати зустрічей із учителем з курсів.

— Приємно це чути: навчання у нас не з дешевих.

— Ні-ні, сенсей, воно дійсно того вартувало! То ви тепер викладатимете тут?

Птаха заперечливо похитав головою.

— Он як… — Хлопець на мить замовк, після чого без особливого такту продовжив: — Давайте я проведу вас просто до кабінету. Прошу сюди. Але чесно, навчання на ваших курсах пішло мені на користь. Воно залишилося десь у моїй голові, і колись точно стане в пригоді, — це лише питання часу. А я почекаю. Врешті-решт, хіба не це головне в навчанні, сенсей?

Цей непохитний оптиміст, що колись був його учнем, а зараз розмірковував над принципами просвітництва, вів його алеєю, густо обсадженою з обох боків деревами. Нарешті вони підійшли до центрального входу у велику будівлю з червоно-брунатної цегли.

— Кабінет англійської кафедри на третьому поверсі в кінці коридору, сенсей. Я радий, що вступив хоча б до цього університету. Тепер я знаю тут усі приміщення, як свої п’ять пальців, — з гордістю в голосі сказав студент і злегка посміхнувся. Ця самоіронічна посмішка була настільки зрілою, що Птаха не вірив своїм очам. — Я говорю занадто примітивно, так?

— Ні-ні, далеко не примітивно, — відповів Птаха.

— Дуже приємно це чути від вас, сенсей! Ну, що ж… Бережіть себе! Ви виглядаєте трохи блідим.

Піднімаючись сходами на третій поверх, Птаха думав про студента, з яким щойно попрощався. У цього юнака життя складеться в мільйон разів успішніше, ніж у мене. Принаймні його діти не вмиратимуть від мозкової грижі. Але який дивовижний мораліст, виявляється, навчався в моїй групі!

Птаха зазирнув до кабінету через злегка прочинені двері, і знайшов очима свого тестя. Той розслаблено сидів у дубовому кріслі-гойдалці на невеличкому балконі, вихід на який був у протилежному кутку кабінету, і дивився у напіввідчинене слухове вікно. Кафедра була набагато більшою та світлішою за кабінети в університеті, який закінчив Птаха, і була схожою скоріше на конференц-зал. Його тесть любив жартувати над собою, кажучи, що після того, як він перейшов на роботу до приватного університету після виходу на пенсію з престижного державного вузу, з ним обходяться набагато краще. Тепер Птаха розумів, що в цьому жарті було чимало істини. Якби сонце гріло сильніше, крісло довелося б відтягти назад у тінь або прикрити навісом увесь балкон. З цього боку кімнати стояло троє молодих викладачів-асистентів і пили каву — напевно, щойно повернулися з обіду. Їхні обличчя пашіли здоров’ям та енергією і злегка блищали. Всі троє Птасі були знайомими — на рік старші, талановиті випускники його університету. Якби не інцидент із кількатижневим запоєм, його б не відрахували з аспірантури, і зараз він, можливо, будував би таку саму успішну кар’єру, як його старші колеги.

Птаха формально постукав у відчинені двері, увійшов до кабінету, привітався з молодими викладачами і попрямував до крісла. Його тесть, продовжуючи тілом балансувати у гойдалці, повернув голову йому назустріч. Троє старших колег з однаковою посмішкою провели його поглядом. Гість здався їм рідкісною та незвичною істотою, але в той же час він був сторонньою людиною, тому не породжував великого зацікавлення: дивак, що декілька тижнів безпробудно пиячив і врешті-решт втратив місце у аспірантурі — от і все!

Коли Птаха підійшов ближче, тесть, не встаючи з місця, розвернувся обличчям до нього. Ніжки крісла обертаючись неприємно скреготнули об підлогу.

— Сенсей! — звернувся до тестя Птаха, як звик ще до одруження з його дочкою.

— Дитина вже народилась? — запитав тесть, вказавши йому на обертовий стілець з довгими бильцями.

— Так, дитина народилась, але… — Птаха почув, що зі страху в нього сів голос, і слова застрягли в горлі. Він зібрав усі свої зусилля і видихнув: — У дитини мозкова грижа, лікарі кажуть, що вона не сьогодні-завтра помре, з матір’ю все гаразд.

Спинка крісла вперлася в стіну, і, трохи повернувшись, тесть скоса дивився на Птаху. Широке та благородне, облямоване сивим волоссям левоподібне обличчя просто на очах густо почервоніло. Птаха відчув, що й до його лиця підступає кров. Він знову усвідомив, яким самотнім та безпомічним був від самого ранку.

— Мозкова грижа… Ти бачив дитину? — У здавленому та захриплому голосі тестя Птаха помітив нотки голосу його дружини, і в його серці защеміло від прихильності.

— Бачив. Її голова перев’язана, як у Аполлінера.

— Перев’язана… Як у Аполлінера… — Професор повторював слова, ніби пережовуючи щойно почутий жарт. — У наш час вже важко сказати, що краще: народжуватися чи ні, — сказав він, звертаючись скоріше не до Птахи, а до трьох асистентів.

Птаха почув, як вони стримано, але доволі голосно засміялися, повернувся і подивився на них. Вони дивилися на нього у відповідь. З облич колег було зрозуміло: вони анітрохи не здивовані, що з Птахою таке сталося, — в їхніх очах він лише підтвердив свою дивакуватість. Розлючений, він опустив очі на свої брудні черевики.

— Коли бодай щось закінчиться, я вам зателефоную.

Професор нічого не відповів, ледь помітно коливаючись у кріслі. Птасі спало на думку, що йому, певно, мало хоча б трохи набриднути це щоденне качання. Він теж мовчав. Птасі здавалося, що він вже сказав усе, що треба було. Чи вийде так само легко розповісти все дружині? Ні, це точно не вдасться! Будуть сльози, сотні запитань, тисячі слів та повне безсилля. Будуть палаючі обличчя, болітиме горло від нескінченного голосіння, і врешті-решт, нервовий зрив міцно скує подружжя Птахи своїми важкими ланцюгами.

— Треба ще дещо підписати в лікарні, тож я, мабуть, піду, — нарешті сказав Птаха.

— Дякую, що прийшов, — відповів професор, не збираючись вставати з крісла.

Радий, що його більше не тримають, Птаха підвівся.

— Там на столі стоїть пляшка віскі. Візьми її з собою, — сказав тесть.

Птаха напружено завмер. Кинувши погляд на молодих викладачів, він зрозумів, що вони так само напружено чекають, що буде далі. Хоч вони й були старшими за нього, та Птаха був упевнений, що вони добре знали про його колишню проблему з алкоголем. Птаха завагався. Йому раптом пригадався один абзац із книги, яку він читав зі студентами на курсах. У ньому молодий розлючений американець кричав: «Are you kidding me[2]?! Ти хочеш бійки?»

Натомість Птаха повернувся до професорського столу, відчинив дверцята, знайшов там пляшку «Джонні Вокера», і вхопив її обома руками. Птаха почервонів, здавалося, аж до очних яблук, але разом з тим раптом відчув якусь збочену радість. Це було випробування, але вони не побачать, як він здається!

— Дякую.

Напруження серед викладачів-асистентів, які дивилися на цю сцену, спало. Професор поволі повернув крісло на первісну позицію. Його серйозне обличчя й досі було яскраво-червоним. Птаха на прощання коротко кивнув трійці молодих викладачів і вийшов з кабінету.

Обережно, ніби ручну гранату, тримаючи в руках пляшку «Джонні Вокера», Птаха збіг сходами на вимощений бруківкою внутрішній двір. У нього є цілий день до вечора, який він може провести сам на сам із собою так, як йому захочеться. Стискаючи в обох долонях пляшку віскі, Птаха відчув, як у ньому піднімається небезпечне передчуття скорої пиятики. Завтра-післязавтра, а може, через тиждень, коли дружина дізнається про трагедію, що спіткала нас із нашою першою дитиною, ми разом потрапимо до міцно замкнутої темниці психоневрозу. Тож сьогодні я маю повне право провести час із цією пляшкою «Джонні Вокера», — подумав Птаха, намагаючись переконати голос розуму. Голос покірно стих. Чудово! Отже, вип’ємо! — подумав Птаха, але на годиннику було ще тільки о пів на першу. Він вирішив спершу повернутися додому, у свій кабінет, і вже там відкупорити пляшку, хоча й усвідомлював, що це чи не найгірше, що могло прийти йому в голову. Якщо він повернеться додому, на нього зразу всі нападуть із запитаннями: літня домовласниця, друзі якщо не особисто, то по телефону почнуть допитуватися, як пройшли пологи. Він буде змушений розповідати про все знову і знову, від початку і до кінця, а новеньке біле дитяче ліжечко у спальні терзатиме його серце, мов голодна акула. Птаха потрусив головою, намагаючись вгамувати розбурхану уяву. Може, зняти номер в дешевому готелі, де ніхто його не знає? Але від думки про те, щоб йому п’яному замкнутися у маленькій кімнаті, Птасі стало моторошно. Він із заздрістю подивився на вдягненого у червоний фрак європейця, зображеного на етикетці, який радісним широким кроком кудись прямував. Куди ж він може так поспішати? Несподівано Птаха згадав про свою колишню подругу. Байдуже, літо чи зима за вікном, вона цілий день лежала у своїй спальній кімнаті, огорнута тютюновим димом, в думках про щось страшенно загадкове, і виходила з дому лише після заходу сонця.

Перед ворітьми університетського кампусу Птаха зупинився і став чекати на таксі. За вікном кафе навпроти через дорогу сидів разом із друзями його колишній студент. Він зразу помітив Птаху і почав йому привітно махати, виражаючи свою по-щенячому незграбну дружню прихильність. Друзі хлопця також злегка зацікавлено подивилися на Птаху. Цікаво, що він скаже їм про мене, якщо вони запитають? Наприклад, що він невдаха, якого розривають незрозумілі пристрасті та страх; який вилетів з аспірантури, пішовши в п’яний загул, і тепер працює на підготовчих курсах викладачем? Вони дивилися на нього й посміхалися, аж поки він нарешті сів у салон таксі. Зрушивши з місця, Птаха раптом усвідомив, що до нього вперше за довгий час хтось нарешті виявив прихильність. І хто! Цей нікудишній учень з мозком, не більшим за котячий, який так і не навчився відрізняти герундій від дієприкметника.

Птаха пояснив водієві, де приблизно знаходиться дім його подруги. Це була невелика земельна ділянка в районі на одному з численних пагорбів, з усіх боків оточена незліченними храмами та цвинтарями. Дорога до неї пролягала гігантським віадуком над широкою ущелиною. Жила вона сама у невеличкому будинку в кінці вулиці. Вперше вони зустрілися на університетській вечірці знайомств через місяць після його вступу до університету. Називаючи себе, вона запропонувала вгадати, звідки взялося таке ім’я — Хіміко, «дитя, що дивиться на вогонь». Птаха був єдиним, хто відповів правильно: воно було взяте з тексту «Записів крайових звичаїв провінції Хіґо». І скомандував імператор веслярам: Попереду сигнальний вогонь; гребіть прямо на нього! Відтоді Птаха та уродженка острова Кюсю Хіміко потоваришували.

На літературному факультеті разом із Птахою вчилося зовсім небагато дівчат, і всі, принаймні ті, з ким він був знайомий, після випуску перетворилися на химерних монстрів. Певний відсоток клітин їхнього організму перерозвинувся, і вони поступово ставали незграбними та млявими, а з облич не сходив засмучений вираз. Врешті-решт, вони фатально не підходили для звичайного повсякденного життя після закінчення університету: вони одружувалися і відразу розлучались, влаштовувалися на роботу і відразу її втрачали. А ті, котрі нічого не робили, а лише подорожували, дивним дивом потрапляли в жахливі, але безглузді автокатастрофи. Цікаво, у чому їхня проблема? Звичайні дівчата, які закінчували жіночі коледжі, після випуску були готові до нового життя, бадьоро в нього пірнали і ставали лідерами. А як же ті, хто випускався разом із Птахою? Хіміко відразу після університету вийшла заміж за аспіранта. Вони не розлучилися, але сталось дещо набагато страшніше: через рік подружнього життя він наклав на себе руки. Свекор подарував їй будинок, у якому вони жили з чоловіком, і досі щомісяця допомагав їй матеріально. Він сподівався, що невістка знову вийде заміж, але вона проводила свої дні в глибоких загадкових роздумах у півтемряві спальні, а ночі — за кермом спортивного автомобіля, сновигаючи сонним містом. Птаха чув, як про неї відкрито пліткують, мовляв, вона була сексуальною авантюристкою, вибитою зі свого нормального стилю життя, і саме це підштовхнуло її чоловіка до самогубства. Одного разу вони з Птахою переспали, але тоді вони обоє були такими п’яними, що потім важко було сказати, чи дійсно щось вийшло. Відтоді нічого подібного не повторювалося. Це було задовго до нещасного одруження Хіміко, і хоча нею керувало нестримне бажання, і вона з усіх сил гналася за задоволенням, все ж тоді вона була не більш як недосвідченою студенткою.

Птаха вийшов з машини перед в’їздом на вулицю, де стояв дім Хіміко, і нашвидкуруч перерахував гроші, які лишалися в гаманці. Завтра після занять він мав отримати аванс за поточний місяць, тож усе було гаразд. Птаха запхнув пляшку «Джонні Вокера» у кишеню піджака і, прикриваючи рукою її горлечко, що виглядало назовні, жваво попрямував до будинку Хіміко. Усі сусіди добре знали про її ексцентричне життя, тож марно було навіть сподіватися, що хтось з її гостей пройде повз вікна сусідніх будинків непоміченим.

Птаха підійшов до вхідних дверей і натиснув на ґудзик дзвінка. Ніхто не відчинив. Птаха декілька разів смикнув двері і покликав:

— Хіміко! Хіміко!

Втім, це була формальна процедура. Він обійшов будинок з іншого боку і побачив припаркований під вікном спальні притрушений тонким шаром пилюки вже далеко не новий червоний кабріолет марки MG. Здавалося, на ньому вже давно не їздили, але разом з тим його наявність свідчила про те, що Хіміко була вдома. Птаха надавив брудним черевиком на пом’ятий бампер, і автомобіль грузько захитався, як човен на воді. Птаха підняв обличчя до заштореного вікна спальної кімнати і ще раз покликав Хіміко на ім’я. По той бік вікна віконна ручка трохи розсунула фіранки, і через цю вузеньку щілину Птаха побачив одне око, що визирнуло на нього з кімнати. Він перестав хитати машину і посміхнувся сам до себе: перед цією дівчиною він завжди міг поводитися вільно й невимушено.

— Ой… Птаха!.. — почув він тихий голос, що прозвучав як кволе зітхання.

Птаха зрозумів, що знайшов ідеальне місце, щоб посеред робочого дня відкупорити пляшку віскі. З задоволенням відчувши, що записав ще один плюс до відновлення психологічного балансу, він поквапився до входу.

4

— Я тебе не розбудив? — спитав Птаха у Хіміко, яка відчинила перед ним двері.

— Розбудив? О цій порі? — дещо глузливо перепитала вона. Дівчина тримала руку козирком, прикриваючи обличчя від яскравого полуденного сонця. Сонячне проміння падало на її злегка зігнуту шию та міцні молоді плечі, що виглядали з-під товстої бавовняної домашньої сорочки фіалкового кольору. Дід Хіміко був рибалкою з острова Кюсю. Він одружився з дівчиною з Владивостока, котру, викравши, привіз до Японії. Звідси й була її молочно-біла шкіра, під якою проглядали тонесенькі кровоносні капіляри. У манерах Хіміко можна було помітити розгубленість чужоземця, що потрапив до незнайомої йому країни. Намагаючись захиститись від яскравого сонячного проміння, Хіміко по-курячому метушливо сховалася за напіввідчиненими дверима. Вона була у тому віці, коли тендітна молодість і краса вже втрачені, але нова пора справжньої зрілої жіночності ще не настала. Схоже, Хіміко була з тих жінок, які перебувають у цьому невизначеному стані дуже довго. Птаха швидко увійшов до тісного передпокою і щільно затулив за собою двері, захищаючи подругу від світла погожого дня. Очі Птахи ще не звикли до темряви передпокою, і в цьому тісному просторі він відчув себе замкненим у тісній клітці, до якої не пробивався жоден сонячний промінь. Роззуваючись, він часто кліпав, намагаючись звикнути до скупого освітлення. Хіміко стояла в тіні і мовчки на нього дивилась.

— Я не люблю будити людей, коли вони сплять, — сказав Птаха.

— Ти дуже чутливий сьогодні, Птахо. Але я дійсно не спала, бо, виспавшись удень, я вже не зможу заснути вночі. Я думала про мультивсесвіт.

Мультивсесвіт? Чудово. Поговоримо про це за склянкою віскі, — подумав Птаха. Його зіниці розширились, все швидше адаптуючись до напівтемряви. Озираючись навколо, мов мисливський пес, що обнюхує землю у пошуках сліду, Птаха пройшов слідом за Хіміко до вітальні. В кімнаті панував сутінковий морок і задуха; повітря було застояним, ніби в лігві хворої тварини. Птаха напружив свій зір і розгледів старе, але міцне плетене крісло, на якому він завжди сидів, коли раніше сюди приходив. От і зараз, прибравши з сидіння декілька журналів, Птаха обережно сів. Доки Хіміко не прийме душ, не перевдягнеться і не нанесе на обличчя якийсь макіяж, не було й мови про те, аби ввімкнути світло чи відчинити вікно. Гість увесь цей час мав терпляче чекати, сидячи в темряві. Коли рік тому Птаха заходив до неї в гості, він ненароком у пітьмі розбив скляну вазочку і, наступивши на уламки, порізав великий палець. Пригадавши тодішні біль і збентеження, він підібгав ноги і зіщулився на кріслі.

Птаха не міг знайти місця, куди поставити пляшку з віскі — в помешканні Хіміко панував справжній хаос: журнали, книжки, порожні пляшки та коробки, мушлі, ножі та ножиці, сухі квіти, наламані в зимових чагарниках, свіжа кореспонденція впереміш із старими листами, засушені зразки комах — ця повінь з найрізноманітніших речей і сміття вкривала собою всі поверхні навколо, починаючи з ліжка та столу і закінчуючи книжковою полицею біля вікна, телевізором та програвачем. Почовгавши ногами, Птаха розчистив невеличке місце під собою і поставив пляшку з «Джонні Вокером» на підлогу, затиснувши її п’ятами. Дивлячись на нього, Хіміко, ніби відповідаючи на німе запитання, сказала:

— Я так і не навчилася бути охайною. Слухай, Птахо, тут було так само, коли ти приходив минулого разу?

— Точнісінько так само. Якщо ти пам’ятаєш, я тоді добряче порізав ногу.

— Авжеж! Тут все-все було в крові, — відповіла Хіміко, віддавшись спогадам. — Як давно це було, га, Птахо? Хоча, по правді кажучи, в мене все без змін. А в тебе?

— А в мене сталась катастрофа.

— Катастрофа?

Птаха завагався. Він не збирався починати розмову відразу зі своїх нещасть. Намагаючись розповісти все, що сталось, якомога простіше та коротше, він відповів:

— У нас народилась дитина, але відразу померла.

— О, ні! У тебе теж? Ти третій з моїх друзів, з ким це трапляється. Напевно, це вплив радіоактивних дощів, як гадаєш?

Птаха спробував порівняти свою двоголову дитину з тим, що він бачив на фотографіях дитячих мутацій, викликаних радіацією. Але навіть від самої думки про це, не кажучи вже про те, щоб говорити про це з іншою людиною, йому до горла підступав нудотний гарячий сором: нещастя — це ж так йому властиво! Здавалось, він ніколи не зможе поділитися своєю бідою з будь-ким на цій землі.

— Ні, я думаю, у мене це просто нещасний випадок, — сказав Птаха.

— Який же гіркий досвід тобі довелося пережити, Птахо, — промовила подруга, спокійно дивлячись на Птаху. Її очі майже нічого не виражали, під повіками залягли темні тіні.

Птаха вирішив не копирсатися у прихованому смислі її погляду і підняв з підлоги пляшку.

— Я прийшов, подумавши, що ти не заперечуватимеш, якщо я питиму віскі в тебе вдома посеред дня. Вип’єш зі мною?

Він відчув, що поводиться, як молодий нахабний жиголо, спокушаючи жінку на бажане. Втім, так з Хіміко поводили себе майже всі чоловіки, з якими вона товаришувала. Чоловік, з яким вона одружилася, більше за всіх її друзів, починаючи з Птахи, поводився з нею в шлюбі так, ніби був її молодшим братом. І одного ранку повісився.

— Лихо, що спіткало твого сина, досі поряд з тобою. Ти ще не оговтався. Та я більше не питатиму тебе нічого про дитину.

— Я буду за це вдячний. Та й все одно, якщо запитаєш, мені майже нічого сказати.

— Давай вип’ємо?

— Так!

— Я хочу прийняти душ, Птахо, але ти починай без мене. Склянки та інший посуд візьми на кухні.

Коли Хіміко зникла за дверима ванної кімнати, Птаха встав. Слідом за вітальнею була крихітна спальня, менша за купе в спальному вагоні, а хвостову частину будинку було поділено між ванною та кухнею. Птаха перестрибнув через скинутий Хіміко хатній одяг та спідню білизну, які лежали на підлозі купкою, наче кіт, який згорнувся клубочком, і увійшов до кухні.

Повертаючись назад із глечиком води в руках та по склянці і чашці в кожній кишені, Птаха зиркнув через скляні двері до ванної кімнати. Там було ще темніше, ніж у кімнаті, але він все ж якось зміг розгледіти силует подруги. Ліву руку вона тримала високо над головою, ніби закриваючись від темних струменів води, правою Хіміко притримувала живіт і, злегка схиливши корпус праворуч, дивилася через плече на свої сідниці та трохи зігнуту ногу. Зненацька Птаха відчув непереборну огиду, по всьому його тілу пробіг холодок, вкриваючи його гусячою шкірою. Чоловік швидко відвернувся і, тремтячи, неначе тікав від привидів, які причаїлися в пітьмі, побіг назад до вітальні, у своє старе плетене крісло. У ньому знову ожила та давня і сильна до патологічної тривожності дитяча відраза до оголеного тіла, яку він вже одного разу зміг у собі побороти. Птаха відчував, що цей спрут страху дістане його своїми щупальцями навіть у лікарні, коли він повернеться до ліжка своєї дружини. Вона досі лежить, знесилена після пологів і впевнена в тому, що він разом з їхнім сином поїхав до іншої клініки через вроджену серцеву патологію. Цікаво, це надовго? А може, відчуття лише загострюватиметься?

Птаха нігтем зірвав етикетку з горлечка пляшки, вийняв корок і налив собі у склянку порцію віскі. Руки у Птахи досі трусились, і склянка дрібно стукала об пляшку, ніби сердита миша, гризучи щось зубами. Нагадуючи старого, виснаженого чоловіка, Птаха сильно замружив очі і залпом випив усе, що було у склянці, не розбавляючи. Вогненна рідина миттю обпекла горло. Птаха закашлявся, і на його очах виступили сльози, але пекуче задоволення стрілою пронизало його шлунок, і тремтіння в тілі зразу пройшло. Птаха по-дитячому відригнув, і в повітрі запахло дикими полуницями. Впевненою рукою Птаха знову наповнив склянку. Скільки ж тисяч годин я уникав пити алкоголь! — подумалось йому. Досадуючи, сам не знаючи на кого, Птаха похапцем осушив другу склянку, нагадуючи велику синицю, зайняту клюванням проса. Цього разу в горлі пекло вже не так, і сльози з очей та кашель більше йому не заважали. Птаха підніс пляшку до очей і роздивився зображення на етикетці, після чого зітхнув і випив ще одну порцію.

Коли Хіміко повернулася до вітальні, хміль уже почав ударяти в голову Птахи. Гостре відчуття відрази до її тіла знову нагадало про себе, але тепер воно вже було придушене алкогольною отрутою. Чорна трикотажна одежина, яку Хіміко вдягла після душу, добре прикривала щойно вимите тіло від очей Птахи і робила її схожою на кумедного ведмедика з журналу коміксів. Хіміко розчесала волосся і увімкнула світло. Птаха прибрав місце на столі, поставив перед нею склянку та чашку і налив їй віскі та води. Вона сіла на широке різьблене дерев’яне крісло, ретельно загорнувшись у складки вбрання так, що з-під нього виглядало її свіжовимите тіло рівно настільки, наскільки було необхідно. Птаха був їй за це щиро вдячним. Він вже майже переміг свою огиду, але розумів, що викорінити її йому уповні не вдалося.

— Вип’ємо! — сказав Птаха і знову осушив свою склянку.

— Вип’ємо, — відповіла Хіміко. Вона відкопилила, як орангутанг, нижню губу і трохи покуштувала напій, після чого зробила маленький ковток.

Вони удвох сиділи тихо, вперше за весь час дивлячись одне одному у вічі і наповнюючи повітря в кімнаті запахом спиртного. Після душу Хіміко посвіжішала, і могло здатися, що зараз перед Птахою сидить дочка тієї жінки, яка щодня ховається за цупкими шторами від сонячного світла. Птаха відчув задоволення від того, що у своєму віці Хіміко ще була здатна на таке перевтілення.

— Поки я була в ванні, мені згадався один вірш. Може, і ти його пам’ятаєш? — сказала Хіміко і пробурмотіла, як закляття, одну строфу. Птаха уважно послухав і попросив повторити ще раз.

— Sooner murder an infant in its cradle than nurse unacted desires.[3]

— Але ж усіх дітей в колисці не вб’єш, — заперечив Птаха. — Хто автор?

— Вільям Блейк. Я про нього писала дипломну.

— Еге ж, справді, в тебе був Блейк, — сказав Птаха і покрутив головою навколо, доки не знайшов на стіні, за якою була спальня, репродукцію картини Блейка.

Він частенько бачив цю картину, але ніколи не приділяв їй значної уваги, і тільки зараз він помітив, якою химерною вона була. Картина виглядала як літографія, хоча насправді була написана аквареллю. Оригінал, напевно, був різнокольоровим, але ця копія у масивній дерев’яній рамі була виконана однотонною тушшю. На ній було зображено площу, оточену з боків стінами будівель у близькосхідному стилі. Вдалині на задньому фоні виднілися схематично зображені піраміди — вочевидь, це був Єгипет. Ледь помітне присмеркове — а чи то світанкове — сонячне проміння злегка освітлювало пейзаж. Посеред площі лежав мертвий юнак з розпанаханим животом, а поряд з ним — збожеволіла від горя мати, декілька немолодих чоловіків зі смолоскипом і молода жінка, що тримала на руках немовля. Та головною дійовою особою була велетенська істота, яка, здіймаючись над головами людей, насувалася на них через площу з широко розкинутими руками. Людина? Естетично досконале мускулисте тіло вкрите лускою, лиховісні очі сповнені фанатичної скорботи. Ніс створіння запав глибоко в обличчя і був майже непомітним за широким ящірковим ротом. Демон чи бог? Зблискуючи вогниками, що здіймалися від луски, істота ніби збиралася злетіти у темне неспокійне небо.

— Що він робить? І що це на ньому — луска? Чи кольчуга, як у середньовічних лицарів?

— Напевно, луска. На кольоровому зображенні воно було зеленим і більше скидалось на луску. Це чума. Вона вбиває всіх первістків у сім’ях єгиптян.

Птаха не дуже добре знався на Біблії. Можливо, це була сцена з книги Вихід. Очі та паща у цього лускатого створіння були страхітливими. Його чорні очі горіли безмежним горем, страхом, потрясінням, утомою, самотністю, навіть натяком на гротескну посмішку.

— Він просто чарівний, еге ж? — сказала Хіміко.

— Тобі подобаються чоловіки, вкриті лускою?

— Звісно, подобаються! А ще мені подобається уявляти себе духом чуми. Цікаво, як би я почувалася?

— Певно, не надто добре. Настільки недобре, що твої очі та рот виглядали б так само, як у цього монстра, — відповів Птаха, подивившись на обриси губ Хіміко.

— Моторошно…

— Ще й як!

— Щоразу, як я чимось злякана, я відновлюю психологічний баланс, уявляючи, наскільки гірше було б, якби замість цього я сама змушувала когось тремтіти від страху. А ти сіяв у комусь страх? Такий же сильний, як відчував ти у наймоторошнішу мить твого життя?

— Цікаво. Над цим мені ще треба подумати, — відповів Птаха.

— Мені здається, це одна з тих речей, які знаєш без глибоких роздумів.

— Що ж, мабуть, я у своєму житті ще нікого по-справжньому не лякав.

— Так, напевно. Але хіба тобі не здається, що це лише питання часу? — голос Хіміко був стриманим, але звучав як пророцтво.

— Гадаю, вбивство дитини у колисці злякало б і тебе самого, і всіх навколо, чи не так?

Птаха знову наповнив обидві склянки віскі, після чого одним ковтком осушив свою. Хіміко пила не так блискавично.

— Ти майже не п’єш, — завважив Птаха.

— Я сьогодні ще сяду за кермо. Я тебе коли-небудь возила машиною, Птахо?

— Ще ні. Покатаєш коли-небудь.

— Приходь коли завгодно ввечері — і поїдемо. Вдень небезпечно — багато людей на вулиці. Моя нервова система налаштована на нічний час, тому вдень я не дуже добре воджу.

— То це тому ти проводиш дні у роздумах за зачиненими дверима? Життя справжнього філософа. Філософа, який з настанням ночі гасає вулицями міста на червоному MG! То що це за мультивсесвіт, над яким ти сьогодні розмірковувала? — запитав Птаха і з легким задоволенням помітив, як обличчя Хіміко радісно проясніло. Це було своєрідною компенсацією за його не надто етичний та неочікуваний візит і пиятику в її домі. Не так багато людей захоче уважно слухати її мрійливі роздуми.

— Ми сидимо тут удвох і розмовляємо, так? І все це є для нас єдиним реальним світом, — розпочала Хіміко. Птаха налив собі чергову порцію алкоголю, вмостився зручніше і приготувався слухати. Склянка балансувала на його долоні. — Але при цьому ми з тобою існуємо, хоча у зовсім іншій формі, одночасно ще в безлічі інших світів. У нас обох траплялись ситуації, коли шанси вижити і померти були рівними. В дитинстві я захворіла на висипний тиф і ледь не померла. Я добре пам’ятаю, як настав той момент, коли я була на роздоріжжі: або скотитися вниз до своєї смерті, або спробувати видертися схилом угору і жити. Я, та, хто живе в одному з тобою всесвіті, обрала шлях до життя. Але у цю ж мить ще одна я вирішила померти. Навколо мого померлого, червоного від висипання тіла продовжив існувати зовсім інший всесвіт, і в ньому живуть люди, в пам’яті яких ще збереглися лише окремі спогади про мене. Розумієш, Птахо? Щоразу, як людина стоїть перед вибором життя та смерті, перед нею розкриваються два світи — один, який її не стосується, бо вона померла, і інший — той, у якому вона лишилась жити. Вона залишає світ, у якому вона лише труп, ніби скидає з себе одяг, і йде у інший світ, у якому вона ще жива. Нові світи розкриваються перед нами, як гілля на дереві розростається в різні боки від стовбура, розгалужуючись у свою чергу в листя. Такий же своєрідний поділ клітин стався й тоді, коли мій чоловік наклав на себе руки. Я залишилась у світі, в якому мій чоловік убив себе, але в той же час в іншому всесвіті він живий, і інша Хіміко живе з ним далі. Коли людина помирає в молодому віці, завжди утворюються два паралельні світи: в одному вона продовжує жити, а в іншому про неї лишається лише пам’ять. Тому світ, у якому ми живемо, нескінченно множиться. Ось це я й називаю мультивсесвітом, Птахо. І я от що тобі скажу: не варто дуже впадати у відчай через смерть твоєї дитини. У момент її смерті утворився ще один всесвіт, стрижнем якого стала вона, і в ньому твій син вижив. А ти, молодий щасливий батько, щойно розповів радісну звістку мені, і ми на радощах з тобою чаркуємо! Хіба не чудово звучить, Птахо?

Птаха поволі пив віскі зі склянки і умиротворено посміхався. Алкоголь пішов по тілу, наповнивши всі незчисленні кровоносні капіляри в його організмі, і він відчував його розслаблюючу дію: тиск між рожевою темрявою, яка панувала у Птасі, та зовнішнім світом, було врівноважено. Втім, він усвідомлював, що це не триватиме вічно.

— Можна не розуміти все до деталей, але загалом ти ж уловив ідею? Упродовж твого двадцятисемилітнього життя напевно теж були моменти, коли ти стояв на грані життя та смерті. І тоді в одному всесвіті ти лишив своє бездиханне тіло, а в цьому лишився жити, Птахо. Я впевнена, що ти пам’ятаєш ці миті!

— Звісно, пам’ятаю. Отже, ти хочеш сказати, що я в інших світах покинув трупи самого себе і втік живим у цей всесвіт?

— Саме так.

— Тоді я не розумію, як мені взагалі вдалося прожити так довго, навіть пройшовши через найгірші миті… — голос Птахи звучав ніби здалеку. Поринувши у думки та давні спогади, захмелілий його мозок поволі засинав. А може, я й справді в кожному зі світів залишив по одному мертвому собі? Слабенького та боязкого школярика в дитинстві або майже дорослого випускника, у якого не було багато інтелекту, зате фізично він був набагато сильнішим за того, ким я є зараз. Звісно, я обрав не найкращий варіант, аби продовжити своє життя, але тоді хто з моїх двійників був би найбажанішим варіантом?

— А що коли мені одного разу не вдасться перескочити у черговий всесвіт? Моя смерть у цьому світі буде смертю і для всіх моїх копій в інших вимірах? Словом, чи буває… остаточна кончина?

— Повинна бути. Інакше тобі треба було б жити вічно принаймні в одному зі світів, — відповіла Хіміко. — Напевно, «востаннє» ми вмираємо в старості, коли нам далеко за дев’яносто. А якщо людину спіткає несподівана смерть в одному всесвіті, вона продовжує жити в іншому, аж поки зістариться. Отже, врешті-решт, всі ми помираємо літніми людьми, скільки б світів нам не довелося до того часу змінити. Хіба це не справедливо, Птахо?

Раптом він усе зрозумів. Не давши Хіміко продовжити думку, він швидко проговорив:

— Ти досі відчуваєш себе винного у смерті твого чоловіка, так? І ти вигадала увесь цей філософський самообман лише для того, щоб довести собі, що смерть — це не кінець? Я правий, Хіміко?

— Байдуже, правий ти чи ні. Моя роль у цьому світі, де він мене покинув на самоті, полягає в тому, щоб пам’ятати і намагатися зрозуміти, чому він убив себе, — заперечила Хіміко. Їй до обличчя прилила кров, і сірувато-бліда шкіра навколо її трохи згаслих очей миттю почервоніла. — По цей бік всесвіту я не ухилюсь від своїх обов’язків, хоч якими б неприємними вони були.

— Не подумай, Хіміко, що я тебе засуджую — це не так, — Птаха знову посміхнувся, намагаючись трохи розбавити отруту у своїх словах, але продовжив. — Та переконуючи себе в тому, що існує якийсь інший світ, у якому твій чоловік досі живий, ти намагаєшся переконати себе, що все відносно. Але до яких би психологічних вивертів ти не вдавалась, абсолютність смерті зробити відносною неможливо.

— Може, воно й так, Птахо, — сухо промовила Хіміко, втративши інтерес до філософствування. — Налий-но мені ще скляночку.

Птаха відчув укол совісті. Він налив їм обом по порції віскі і подав їй склянку з надією, що вона нап’ється, забуде до завтра про його критичний випад і далі мріятиме собі про свої мультивсесвіти. Мов мандрівник у часі, що потрапив на десять тисяч років у минуле, він відчував відповідальність за свої помилки, наслідки яких позначаться на майбутньому. Це дивне відчуття росло в душі Птахи ще відтоді, як йому повідомили про дефективність його дитини. Тепер він хотів вийти з гри, як картяр, від якого відвернулась удача. Птаха та Хіміко обмінялися великодушними посмішками і почали мовчки пити віскі, зосереджено, як комахи п’ють з квітів нектар. Гамір вулиці, що влітку ще дужче наростав по обіді, долинав до Птахи здалека, ніби сигнали з іншого світу, до якого він не має жодного відношення. Він злегка покрутився на своєму місці, вмостився зручніше, широко позіхнув, і на його очах виступили сльози. Чоловік налив собі ще і осушив склянку одним ковтком, сподіваючись якнайскоріше забутися, зникнути з цього світу хоча б на деякий час.

— Птахо?

Він почав провалюватися в хмільний сон, склянка в його руці нахилилась, і з-неї на коліна крапало віскі. Птаха здивовано зойкнув, широко розплющив очі і вирівнявся на кріслі. Він відчував, що ступив уже у другу стадію сп’яніння.

— Що?

— Пам’ятаєш те шкіряне оленяче пальто, що дісталося тобі від дядька? Що з ним тепер? — Хіміко старанно вимовляла кожне слово, ліниво рухаючи язиком. Її обличчя від алкоголю було круглим і червоним, як великий помідор.

— Ти таке питаєш… Я вдягав його востаннє, коли був на першому курсі університету.

— Ти носив його до самісінької зими, будучи другокурсником, Птахо.

Зима — це слово шубовснулось у озеро його затуманеної спиртним пам’яті і здійняло в ньому хвилі.

— Та-ак, це тоді ми з тобою переспали. Я постелив його просто на підлозі в складі лісозаготовки, а на ранок воно було геть усе вкрите брудом і тирсою — вже не вдягнеш. Та й хімчистка тоді шкіряні вироби не приймала. Я поклав його у шафу, а пізніше просто викинув.

Птасі з несподіваною ясністю пригадалась та ніч і те, що між ними сталося, хоча здавалося, що все це було неймовірно давно. Він не пам'ятав, з якої нагоди, але вони, двоє студентів другого курсу, якось добряче напилися, і Птаха проводив Хіміко додому. Вона тоді жила на другому поверсі столярного магазину. Птаха обняв дівчину на темному задвірку. Їхні ласки були невинними, доки Птаха не торкнув Хіміко, ніби ненароком, поміж ніг. Втративши голову, він притиснув Хіміко до дощатого паркану і намагався в неї ввійти. Дівчина чимдуж силкувалася йому допомогти, але нарешті не стрималася і тихенько розсміялась. Вони обоє були надзвичайно збудженими, та все ж їхні пестощі досі не виходили за межі гри. Птаха зрозумів, що стоячи нічого не вийде, а відчуття того, що з ним повелися як з дитиною, лише розпалили його жагу та наполегливість. Птаха зняв пальто, розстелив його на землі і поклав на нього Хіміко, яка продовжувала сміятись. Нарешті посмішка зникла з її обличчя, і Птаха припустив, що вона от-от зазнає втіхи кульмінації. Та коли за мить він її про це спитав, вона відповіла, що змерзла. Птаха припинив свої потуги.

— Я був тоді справжнім дикуном, — прокректав Птаха, ніби старий дід, згадуючи юність.

— Я була не кращою.

— Цікаво, чому ми так і не спробували ще раз? Відтоді ми жодного разу удвох не спали.

— Те, що сталось тоді на задвірку, було настільки спонтанним, що на ранок мені здалося, що вдруге це повторити просто неможливо.

— Так, це й справді був несподіваний інцидент, майже зґвалтування, — ніяково кивнув Птаха.

— Майже? Це було справжнісіньке зґвалтування! — виправила його Хіміко.

— Але хіба ти не відчула жодного задоволення? Ти навіть не збиралася кінчати? — з часткою докору запитав Птаха.

— Це було неможливо. Хай там що, в мене це було вперше.

Чоловік вражено подивився на Хіміко. Він знав, що вона не з тих, хто брехав чи навіть жартував про такі речі. Птаха був приголомшений. Відчуття страху, що раптом його пронизало, швидко змінилося комічністю, і він коротко гигикнув. Хіміко, заражена його веселістю, посміхнулась у відповідь.

— Життя — воістину непередбачувана штука, ніколи не перестає дивувати, — промовив Птаха, несамовито червоніючи.

— Не засмучуйся, Птахо! Навіть якби для мене щось значив той факт, що той невдалий раз був для мене першим, тебе це аж ніяк не повинно бентежити.

Птаха налив віскі в чашку замість склянки і випив її на одному подиху. Йому захотілося пригадати ту подію якомога виразніше. Він згадав, що коли він намагався увійти в неї, то відчував спротив: щось цупке його не пускало глибше. Тоді він подумав, що Хіміко просто змерзла і зіщулилась. На ранок він не міг збагнути, звідки взялися плями крові на подолі його сорочки. Чому йому навіть не спало на думку, що вона могла бути незайманою? Щойно він про це подумав, як відчув нестерпне бажання. Ніби борючись із сильним болем, Птаха міцно зціпив зуби і стиснув у руках чашку. Воно виросло у нього всередині, в самій глибині його тіла, як пухлина. І хоча це відчуття було замішане на болю і тривозі, все ж помилитися було неможливо: це бажання. Воно було схожим на ті тривогу та біль, що стискають людину під ребрами під час серцевого нападу. Але це бажання було зовсім не звичайним. Воно не мало нічого спільного з прагненням подорожувати до Африки, яке сяяло високо в небі над буденністю, і не було навіть найменшою родимкою на обличчі повсякденного спокійного життя. Це не було бажання, яке він час від часу вгамовував, раз чи двічі на тиждень розділяючи з дружиною ложе кохання, мляво виконуючи свій подружній обов’язок і стомлено рохкаючи. Це бажання неможливо було вгамувати, просто тисячу разів повторивши статевий акт. Його неможливо було позбутися, як квитка на поїзд-атракціон після однієї поїздки. Це було найгострішим із усіх мислимих бажань. Його задовольнити можна всього один раз, і воно настільки небезпечне, що в найбільш кульмінаційну мить ти не впевнений, чи не підкралася за твоєю спітнілою оголеною спиною підступна смерть. Птаха міг би задовольнити це бажання тоді посеред ночі на оленячому пальті, коли б знав напевно, що він ґвалтує незайману.

Птаха насилу повернув розпечені і обважнілі очні яблука на Хіміко. Його мозок налився кров’ю, розбухнув, як повітряна куля, і пульсував від алкоголю. Тютюновий дим кружляв у кімнаті, як косяк сардин, не знаходячи виходу з замкненого простору, і обличчя дівчини неначе плавало в імлі. Вона не зводила очей з Птахи. На хмільному обличчі Хіміко грала проста й підозріла посмішка, але її очі, здавалося, насправді нічого не бачили. Вона поринула у свої мрії, все її тіло розм’якло та стало таким же круглим, як і гарячково червоне обличчя.

Якби ж то я міг повторити ту сцену зґвалтування зимової ночі! — понуро подумав Птаха. Та він знав, що це неможливо. Навіть якби вони знову лягли разом у постіль, цей статевий контакт нагадав би Птасі про його жалюгідні гороб’ячі геніталії, на які сьогодні вранці, коли він вдягався, впав його погляд, і розтягнуті важкими пологами статеві органи його дружини. Цей статевий акт був би в його думках пов’язаний з умираючим немовлям, з усіма людськими бідами та жахливими розчаруваннями, які існують у цьому світі, що їх сторонні люди одностайно вдають, начебто не помічають, називаючи це гуманізмом. Це вже була не сублімація бажання, а його повна елімінація. Птаха проковтнув залишки віскі з чашки, змусивши свої внутрішні органи здригнутися. Якби він вирішив повторити той нічний інцидент у всьому його напруженні, йому довелося б задушити Хіміко на смерть. Бажання, що сиділо глибоко в ньому, розправило крила у своєму гнізді і прокричало: Заріж її! Зґвалтуй її труп! Але Птаха знав, що він ніколи цього не зробить, будучи тим, ким він є зараз. Мене всього-на-всього мучить те, що вона була незайманою, і я про це не знав. Він зневажав самого себе за свою ніяковість і таким чином намагався її позбутися. Та гостре, усипане голками, як морський їжак, криваво-червоне бажання не збиралося танути. Якщо не можеш вбити і зґвалтувати, шукай щось інше, що пробудило б у тобі такі ж вибухові та хвилюючі відчуття! Та Птаха був безсилий. Він міг лише розгублено сидіти на місці, не знаючи майже нічого про збочення та небезпечні пригоди. Птаха пив віскі зі своєї чашки, ніби баскетболіст, якого вилучили з поля за численні помилки: він сидить на лаві запасних і без жодного задоволення п’є воду з пляшки, стомлений та злий на самого себе. Віскі втратило для Птахи смак і аромат, воно вже навіть не було гірким.

— Ти завжди п’єш спиртне як воду? Я навіть чай не можу пити так швидко, доки він не охолоне.

— Завжди. Коли випиваю, завжди тільки так, — засоромлено пробурмотів Птаха.

— Навіть із дружиною?

— Що ти маєш на увазі?

— У такому п'яному стані навряд чи можна задовольнити жінку, чи не так? Та й самому, напевно, досягти оргазму не так просто, хоч як не старайся. В подібному стані ти доведеш себе до шаленої тахікардії та повного виснаження, як плавець після запливу на далеку дистанцію, випромінюючи алкогольну веселку біля обличчя жінки.

— Ти збираєшся зараз зі мною переспати?

— Тільки не тоді, коли ти так напився. Для нас обох це було б намарне.

Птаха заліз рукою в кишеню штанів і через дірку в ній намацав щось м’яке і тепле — спляче, нікудишнє мишеня. На противагу урагану нестримного бажання, що вирував у душі Птахи, воно було зовсім змарнілим.

— Ой-ой! Нічого не вийде, еге ж? — тріумфально вигукнула Хіміко, помітивши його рух.

— Може, я й не досягну вершини сам, та зможу довести до оргазму тебе. Трохи постаравшись, я все ж зможу!

— Довести мене до оргазму не так просто, як тобі здається. Ти, мабуть, зовсім не пам’ятаєш, що сталося тоді, посеред зими, коли ми з тобою кохалися, лежачи на сирій землі. Не те щоб ти обов'язково мав це все добре пам’ятати, але для мене той раз був своєрідним обрядом посвячення. І він запам’ятався мені як холодний, брудний, смішний та жалюгідний. І відтоді я бігла, Птахо, бігла на нескінченно довгі дистанції, і весь цей шлях був боротьбою.

— Через мене ти стала фригідною?

— Якщо ти питаєш про звичайний оргазм, то я пізнала його дуже скоро — ще й бруд з-під нігтів після тієї ночі не встиг повністю вимитись. Мені допоміг у цьому хтось із однокурсників. Але я не відчувала себе повністю задоволеною і з кожним наступним разом я шукала кращого. Я наче дерлася вгору сходами, яким немає кінця і краю.

— І це все, чим ти займалася відтоді, як закінчила університет?

— Ні, набагато раніше. Зазираючи у минуле, я тепер усвідомлюю, що це було моїм єдиним заняттям ще від часів, коли я була студенткою.

— Але ж це мало тобі добряче набриднути!

— Аж ніяк! І колись я тобі це доведу, Птахо. Якщо тільки ти не хочеш, щоб єдиним сексуальним спогадом про мене був той огидний зимовий інцидент.

— Що ж, тоді я теж продемонструю тобі, чого навчився на своїй дистанції, — сказав Птаха. — Досить нам клювати одне одного, як незадоволені курчата. Гайда до спальні!

— Ти забагато випив, Птахо.

— Невже ти справді думаєш, що пеніс — єдиний орган, що має відношення до сексу? Чи не занадто наївно, як на шукача ідеального оргазму?

— А що ж тоді? Пальці? Губи? Чи, може, щось взагалі неймовірне, типу апендикса? Це гидко. Занадто схоже на мастурбацію.

— Ти дуже прямолінійна. Настільки прямолінійна, що іноді здається, що ти це з себе тільки вдаєш.

— Окрім того, не схоже, щоб тобі хотілось сьогодні будь-чого, пов’язаного з постільними втіхами. Більш того, секс буде для тебе просто огидним. Вмостившись у мене поміж ніг, ти силкуватимешся, аби на мене не наблювати. Потім огида тебе переповнить остаточно, і тебе вирве просто на мій живіт коричнево-жовтою сумішшю віскі та жовчі. Повір, така мерзенна історія одного разу вже зі мною траплялась.

— Певно, досвід таки вчить нас чогось. Ти все правильно оцінила, — понуро відказав Птаха.

— Нам нікуди поспішати, — сказала Хіміко, немов намагаючись його втішити.

— Авжеж, нікуди. Мені взагалі здається, що ціла вічність минула відтоді, як мені востаннє дійсно треба було поспішати. Але ж у дитинстві я завжди кудись квапився! Цікаво, чому?

— Можливо, тому, що ти занадто швидко подорослішав.

— Справді, занадто швидко. А зараз я вже в тому віці, щоб мати власних дітей. Але схоже на те, що я недостатньо підготовлений до батьківства, тому в мене й не вийшло зробити повноцінну дитину. Коли я зможу породити нормального нащадка? В мене більше немає ніякої впевненості, — з несподіваною для самого себе сентиментальністю проговорив Птаха.

— Ніхто не може бути в цьому впевненим. Коли в тебе народиться наступна дитина і вона буде нормальною, ти переконаєшся в тому, що ти й сам нормальний батько. І навіть якщо ти повернешся думками у минуле, твоя впевненість у собі вже нікуди не зникне.

— Що й сказати, ти стала дуже мудрою в життєвих питаннях, Хіміко, — натхненно сказав Птаха. — Я ще хотів у тебе…

Він відчув, що хвилі сну накочуються на нього одна за одною, і, як морська анемона, щупальцями захоплюють свою хмільну здобич. Відчуваючи, що він не зможе протистояти сонливості довше, Птаха сфокусував зір на порожній чашці в своїй руці і подумав, чи не випити йому ще. Та однієї лише думки було достатньо, аби зрозуміти, що його організм не прийме більше ані краплини спиртного. Чашка випала з його рук, відскочила від колін і покотилась під ліжко.

— Я ще хотів у тебе запитати, Хіміко: до якого світу потрапляє людина, коли помирає немовлям? — Птаха поставив ноги на підлогу і спробував, чи зможе піднятися з місця.

— Якщо такий світ й існує, він, напевно, дуже простий. Та хіба ти зовсім не віриш у мою теорію про множинний всесвіт? Твій син проживе у якомусь зі світів до глибокої старості!

— Еге ж, еге ж… — неуважно відповів Птаха. — Вже вечір? Хіміко, подивись, будь ласка, у вікно за шторами.

— Ще день. Якщо збираєшся спати, лягай на моє ліжко: щойно потемнішає, я поїду.

— Ти покинеш свого нещасного друга заради червоного автомобіля?

— Коли нещасний друг такий п’яний, залишити його на самоті — це єдине, що йому дійсно допоможе. Інакше пізніше ми обоє можемо про це пошкодувати.

— Ти, як завжди, права! Ти по-справжньому пізнала людську мудрість, Хіміко. Отже, ти ганяєш на своєму MG з вечора і до світанку?

— Буває, що й так. Я, як Піщаний чоловічок, — об’їжджаю вулиці у пошуках дітей, що не можуть заснути.

Нарешті Птаха зміг-таки піднятися з крісла, насилу переборовши в’ялість у всьому тілі. Йому здавалося, що він піднімає не себе, а чиєсь чуже важелезне тіло. Непевно ставши на ноги, він сперся на сильні плечі Хіміко, і вони разом рушили до спальні. Кумедний карлик грайливо бешкетував, розкидаючи навколо яскраві іскри, як фея у діснеївському мультфільмі про Пітера Пена, у його гарячково розпеченій, як червоне сонце, голові. Потішений такою галюцинацією, Птаха засміявся.

— Хіміко! Ти просто як добра двоюрідна бабуся! — тільки й зміг вигукнути Птаха слова вдячності, завалившись на ліжко, перш ніж провалитися в сон.

Йому снилась величезна людиноподібна істота, з темними сумними очима, з жахливою саламандровою пащею та вкрита зеленою лускою. Вона йшла через темну нічну площу, доки її не огорнув темно-червоний сутінковий вир. Потім звук від'їжджаючого спортивного автомобіля, і глибокий сон без сновидінь. Двічі Птаха прокидався, але Хіміко вдома ще не було. Його розбудив голос, що долинав з-під вікна спальної кімнати. Він кликав стримано, але наполегливо:

— Хіміко! Хіміко!

Спершу голос звучав моложаво, але коли Птаха вдруге розплющив очі, він почув голос чоловіка середніх літ. Він виліз з постелі, підійшов до вікна, і зиркнув на нічного гостя через ту саму щілину між фіранками, у якій вдень зустрівся поглядом з Хіміко, так само кличучи її знадвору. Під вікном стояв невисокий джентльмен у смокінгу, який на перший погляд був для нього трохи затісний, але все ж був дуже добре підігнаний. У скупому місячному світлі Птаха роздивився його яйцеподібну голову та дещо знервоване обличчя. Джентльмен продовжував кликати Хіміко, а на його лиці була суміш сорому та легкої відрази до самого себе. Птаха запнув фіранки і пішов до сусідньої кімнати по пляшку. Одним махом допивши залишки віскі, він знову впав на постіль і заснув.

5

Раз за разом стогони вривались у сон Птахи, і нарешті він неохоче розплющив очі. Спочатку йому здалося, що стогнав він сам. І справді, щойно він прокинувся, як численні біси, що завелися в його животі, випустили маленькі гострі стріли в усі внутрішні органи. З уст Птахи зірвався стогін. Але відразу по тому він знову почув жалібний зойк, що належав не йому. Обережно, не змінюючи положення тіла, Птаха злегка підняв голову і подивився на підлогу біля ліжка. На вузькому проміжку між ліжком і телевізором спала Хіміко. Вона стогнала уві сні, як хижа тварина, ніби посилаючи сигнали зі світу своїх сновидінь. Це були сигнали страху. Птаха дивився на її молоде округле обличчя у нічному мороку. Воно було розслаблене у безглуздій гримасі, і на ньому проглядалася печать страждання. Стогнучий голос Хіміко ставав усе вищим, вона змучено крутилася і дряпала нігтями шию та груди. Вовняне покривало збилося вниз, відкривши очам Птахи її оголене тіло. Її груди, ідеальні півкулі, були неприродно спрямовані в протилежні боки, а простір між ними був широким і пласким. Птаха відчув, що вони були йому знайомі: напевно, він їх бачив тієї зимової ночі. Але легка припухлість живота і боки Хіміко, наполовину вкриті ковдрою, не викликали у Птахи ностальгії: на них вже з’являлись перші вікові ознаки жирових відкладень, і ці ознаки не мали нічого спільного з Птахою — вони були однією з частин її нового життя. Ці паростки підшкірного жиру невдовзі пустять корені, і через якийсь час поширяться повсюди, повністю змінюючи форми її тіла. Груди також скоро втратять свою молодість та свіжість, які донині їм ще вдавалося зберегти.

Хіміко знову судомно застогнала, і раптом її очі широко, немов від страху, розплющились. Птаха зробив вигляд, що спить. За хвилину він знову розплющив очі, і Хіміко вже знову спала. Вона забулася спокійним і тихим комашиним сном, без стогонів та гарячкових метань, укутавшись у ковдру аж до підборіддя, чим нагадувала мумію. Мабуть, їй вдалося якось домовитися з монстрами, які лякали її у снах. Птаха полегшено заплющив очі і знову відчув жахливий дискомфорт у шлунку. У животі було загрозливо неспокійно. Раптом шлунок просто на очах роздувся і заповнив собою усе тіло та свідомість Птахи. Цікаво, коли Хіміко повернулась? Перенесли вже його забинтовану, як поранений Аполлінер, дитину на стіл для анатомування? Чи вдасться сьогодні повноцінно провести заняття на курсах? Думки фрагментами проникали до центру свідомості, але під тиском шлунку відразу зникали. Птаха відчував, що кожної наступної миті він може не втримати блювотні позиви. Від страху в нього похололо обличчя. Що про мене подумає Хіміко, якщо я наблюю на її постіль? Колись, напившись, я посеред зими просто на холодній землі забрав її невинність, не знаючи навіть, що роблю. А через роки, знову п’яний, проводжу ніч у тій же кімнаті і загиджую її своїм блювотинням. Який же я мерзенний покидьок! Птаха випустив одну за одною декілька сморідних відрижок і сів на ліжку, крекчучи від головного болю. Насилу ставши на ноги, він зробив невпевнений крок уперед і поволі пішов до вбиральні, зі здивуванням помітивши, що вдягнений лише в саму спідню білизну. Затамувавши подих, Птаха успішно дійшов до туалету. Щойно за ним зачинились скрипучі, злегка перекошені двері, він відчув несподівану для самого себе радість: зараз він зможе спорожнити шлунок, і Хіміко нічого не помітить.

Птаха став на коліна перед унітазом, сперся обома ліктями на обідок і схилив голову, ніби в молитві, чекаючи, доки напруженість у шлунку нарешті вибухне блюванням. Його похололе обличчя стало червоним та неприродно гарячим, на ньому виступили краплини поту, але відразу по тому його знову пронизав холод. Птасі, що стояв у такому положенні, унітаз здавався великим, широко відкритим ротом. Особливо це враження підсилювала чиста вода на його звуженому до центру дні. Шлунок стиснув перший блювотний спазм. Птаха охнув, м’язи його живота скоротились, голова нахилилася ще нижче, і він почав несамовито блювати. Сльози від напруження наповнили ніс і побігли по щоках униз, до брудних губ та підборіддя. Птаха вдруге ригнув, цього разу набагато слабше, і вивернув залишки вчорашнього обіду. В його голові затанцювали жовті феєрверки, і блювотні спазми припинились. Птаха встав, нагадуючи сантехніка, що завершив справу, витер губи туалетним папером, голосно висякався і полегшено зітхнув. Утім, він знав, що це ще не все: його шлунку завжди потрібно щонайменше два рази, аби повністю спорожнитись. І покладатися лише на м’язи шлунку він вже не міг: скоріше за все, без двох пальців у горлянку не обійтись. Птаха зітхнув, передчуваючи чергові муки, і вдруге схилився над унітазом, вся внутрішня поверхня якого була вкрита блювотинням. Заплющивши від огиди очі, Птаха простягнув руку і смикнув за мотузок. Голосно зашумівши, вода змила бруд зі стінок унітаза, і Птаха відчув, що на його чоло потрапило декілька крапель холодної води. Коли він удруге розплющив очі, на нього знову дивилася біла, широко відкрита горлянка. Птаха засунув два пальці собі до рота і знову почав блювати. На очах виступили сльози, в голові знову затанцювали жовті іскорки, ніс ніби запекло вогнем. Коли пройшли останні блювотні спазми, Птаха витер брудні губи, пальці та мокрі від сліз щоки і безсило повалився спиною на унітаз. Цікаво, я розплатився цим хоча б трохи за страждання мого дитяти? — подумав Птаха, і враз його обличчя залив пекучий сором за власну безсоромність. Якщо будь-яке страждання можна назвати безплідним, то муки похмілля — саме із таких. Хіба можна навіть говорити про якусь спокуту? Хіба можна бути настільки нахабним, щоб намагатися заспокоїти себе цими наскрізь фальшивими «відшкодуваннями»? — Птаха подумки наставляв самого себе, граючи в мораліста. Уперше, відколи він прокинувся, в його шлунку та в душі запанували мир і спокій, хоча це й не могло тривати вічно. Сьогодні в мене за розкладом заняття на курсах. А ще треба буде заповнити в лікарні якісь папери стосовно дитини, яка зараз вже, ймовірно, мертва. А коли так, треба буде зв’язатися з тещею, повідомити їй про смерть дитини і порадитися, коли і як сказати про це дружині. Список чималенький. А тим часом я сиджу у вбиральні своєї подруги, знесилений боротьбою з похміллям над відкритим унітазом. Яке невимовне блюзнірство! Та все ж його це не лякало. Ці декілька десятків хвилин безпомічності та відмови від відповідальності були немов миті самопорятунку. Лежачи без сил на підлозі туалету, відчуваючи біль та щем у носоглотці, Птаха відчував себе старшим братом у нещасті того немовляти, що перебувало на грані життя та смерті. Я не плачу, як немовля, — ось єдине, що мене зараз прикрашає, хоча поведінка моя незрівнянно ганебніша…

Якби це було можливо, він би волів самому стрибнути в чашу унітаза, смикнути за мотузку бачка і вирушити із шумним водоспадом зливної системи у пекло каналізаційних труб. Та вибору не було. Птаха востаннє сплюнув, устав, відчинив скляні двері і пішов назад до спальні. Він уже встиг забути про присутність Хіміко, але щойно зробивши перший крок босою ногою у спальній кімнаті, він миттю зрозумів, що вона не спала і не пропустила нічого зі сцени його боротьби з власним організмом. В кімнаті було тихо. Хіміко лежала на підлозі, як і раніше, але тьмяне світло з прогалини між шторами падало на її обличчя. Птаха бачив її чоло, перенісся та повіки. Очі її були приховані густою тінню, але було помітно, що вони широко розплющені. Іншого варіанту в нього не було, і він дрібними та швидкими мишачими кроками оббіг дівчину, аби взяти свої штани та сорочку. Тим часом Хіміко могла дивитися своїми темними, як лінза фотокамери, очима на його жилаві мускулисті ноги та вже трохи обвислий живіт.

— Ти чула, як я там блював, наче пес? — несміливим голосом спитав Птаха.

— Наче пес? Ніколи не чула такого шумного пса. — Голос Хіміко був ще сонним, але її широко розплющені очі спокійно та уважно розглядали Птаху, ніби вивчали якесь нове для себе явище.

— Це був… сенбернар. Величезний, як теля, — понуро відповів Птаха.

— Звучало жахливо. З тобою вже все гаразд?

— Так, усе гаразд. Поки що, — похитуючись, він нарешті дібрався до своїх штанів, по дорозі ненароком наступивши на ногу лежачої Хіміко. Дівчина зойкнула від болю та несподіванки. — Але вранці мені, мабуть, знову стане погано. Як це завжди буває. Я дуже давно не пив спиртного і вже майже забув, що таке похмілля. Та цього разу воно чи не найгірше в моєму житті. Тепер вже я розумію, що тоді, коли я запив на декілька тижнів, причиною було саме похмілля. Я намагався його полегшити, а в результаті знову не міг зупинитись і продовжував пиячити. — Спершу Птаха намагався справити гумористичний ефект, говорячи перебільшено трагічно, але врешті-решт закінчив на гіркій інтроспективній ноті.

— Не хочеш повторити?

— Сьогодні мені не можна бути п’яним.

— Можеш випити лимонного соку. Я купила декілька лимонів, візьми на кухні.

Птаха слухняно зазирнув на кухню: в раковині лежало півтора десятка лимонів. Вони так свіжо блищали на світлі, що пробивалося крізь замутнене скло, аж усе тіло Птахи мимоволі пересіпнулося. Він одягнув штани, застебнув сорочку до шиї і нарешті трохи заспокоївся.

— Ти завжди купуєш цілу купу лимонів?

— Інколи, — відповіла Хіміко, вклавши у свій голос стільки байдужості, що Птаха зрозумів, яким дурним їй видалося його запитання. Він знову відчув себе не в своїй тарілці.

— То коли ти повернулась? Чи каталась аж до світанку? — Хіміко лиш мовчала і насмішкувато на нього дивилась. Зрозумівши, що вона не збирається відповідати, Птаха швидко додав, ніби повідомляючи щось надзвичайно важливе: — Вночі приходило двоє твоїх друзів. Один був майже хлопчисько, а другий — джентльмен середніх років з головою у формі яйця. Я побачив його через вікно, але не привітався.

— Не привітався? Ти й не повинен був, — відповіла Хіміко з незворушним виразом обличчя. Птаха дістав з кишені піджака наручний годинник і подивився. Була дев’ята година. Його урок починався о десятій. Викладачеві підготовчих курсів треба бути дуже хоробрим, щоб пропустити заняття або спізнитись, не повідомивши заздалегідь. Птаха не був ані настільки безстрашним, ані достатньо байдужим. Він наосліп зав’язав краватку.

— Я декілька разів переспала з кожним із них, і тепер вони чомусь вважають, що можуть приходити посеред ночі, коли їм заманеться. Молодий взагалі псих: його не надто цікавить зі мною спати. Він все мріє подивитися, як я займаюся сексом з кимось іншим, і нам… допомогти, — чи що. Він завжди вичікує момент, коли у мене хтось є, і тоді приходить. І це при тому, що він жахливо ревнивий!

— То ти давала йому такий шанс?

— Звісно, ні! — категорично відповіла Хіміко. — Той хлопчик полюбляє дорослих чоловіків, як ти. І якби ви лишилися з ним наодинці, він би зробив усе, аби тебе задовольнити. Хіба ти ніколи не користувався… послугами такого роду? У школі, певно, були школярі, молодші за тебе, які тебе обожнювали. Мені завжди здавалося, що ти герой у подібних колах.

Птаха заперечливо похитав головою і пішов на кухню. Коли його ступні торкнулись холодної дерев’яної підлоги, він помітив, що ступає босоніж. Отже, на нього чекає ще одне випробування. Якщо він надавить на свій неспокійний шлунок, нахилившись у пошуках власних шкарпеток, може не втриматись і наблювати ще раз. Від цієї думки Птаха здригнувся всім тілом. Та ступати по холодній поверхні підлоги було приємно. Ще приємніше було мити лимон під краном, насолоджуючись прохолодними струменями води, що м’яко збігали по руках у раковину. Птаха вибрав чи не найбільший фрукт із купи, розрізав навпіл і витиснув половинку прямо в рот. Йому надовго запам’яталось, як хвиля пекуче-кислої живильної прохолоди опускалась від язика до змученого шлунку. Птаха повернувся до спальні і почав шукати шкарпетки, старанно тримаючи вертикальне положення.

— Схоже, лимон мені добряче допоміг, — із вдячністю сказав він Хіміко.

— Навіть якщо доведеться блювати знову, цього разу на смак воно буде лимонним. Це вже непогано, так?

— Ти розвіяла мої найгірші очікування, — Птаха відчув, що задоволення від лимонної свіжості розвіюється, як туман.

— Що ти шукаєш? Ти схожий на ведмедя у пошуках краба.

— Шкарпетки, — Птаха відчув себе страшенно дурнувато, стоячи перед нею босоніж.

— Вони в твоїх черевиках, щоб перед виходом їх можна було одягти разом.

Птаха підозріло подивився на Хіміко, яка лежала на підлозі, закутана в ковдру. Цілком імовірно, що це стало місцевою традицією: одному коханцеві було зручніше схопити черевики разом із взуттям та стрімголов зникнути з дому, якщо раптом з’являвся інший — міцніший та грубіший.

— Мені час іти. Сьогодні вранці в мене за розкладом два уроки. Спасибі тобі за вчорашній вечір та сьогоднішній ранок, — щиро сказав Птаха.

— Ти ще прийдеш? Можливо, Птахо, ми зараз по-справжньому необхідні одне одному.

Птаха був шокований не менш, ніж якби на нього раптом закричав німий. Хіміко дивилась на нього знизу вгору з-під її товстих округлих повік, між її бровами залягла глибока зморшка.

— Може, ти й права. Можливо, ми дійсно одне одному потрібні, — сказав Птаха.

Розвернувшись, Птаха вийшов зі спальні, і обережно ступаючи, немов першопроходець, що робить перші кроки на незвіданій болотистій місцині, пройшов через темряву вітальні, намагаючись не наступати на розкидані скрізь шпичаки від квітів та колючі уламки металевого дроту. Дійшовши до прихожої, він, затамувавши подих, швидко взув черевики разом зі шкарпетками і поспіхом розігнувся, не даючи блювотним спазмам знову взяти над собою верх.

— Бувай, Хіміко! На добраніч! — гукнув він на прощання. Дівчина не відповіла.

Птаха вийшов на вулицю. Літній ранок заливало гостре, як оцет, сонячне світло. Проходячи повз червоний автомобіль, він побачив, що Хіміко залишила ключ у гнізді. Одного разу злодій украде-таки її автомобіль без бодай найменших зусиль, — подумав Птаха, і серце його стиснулось. Як могла така кмітлива, розумна та старанна студентка стати тією пропащою особистістю, якою вона є тепер? Вона одружилася з чоловіком, який дуже скоро закінчив рахунки з життям, а тепер переживає катарсис, гасаючи вночі машиною, а вдень бачачи страшні сни та зойкаючи уві сні від жаху.

Птаха простягнув руку, аби дістати ключ, але щось його зупинило. Якщо він зараз повернеться назад у темний дім, де лежить його подруга із міцно заплющеними очима і супить уві сні брови, вийти знову на вулицю буде вже набагато важче. Він прибрав простягнену руку й озирнувся навколо. Ніде поблизу не було видно нікого, схожого на автовикрадача, принаймні поки що. Біля одного зі спицевих коліс лежав короткий недопалок від сигари. Певно, його викинув учора вночі той яйцеголовий джентльмен. Схоже, контингент відвідувачів, які шукають зустрічі з Хіміко для чогось набагато інтимнішого, ніж Птаха, був чималеньким. Він потрусив головою і декілька разів глибоко вдихнув, намагаючись позбавитися похмільного токсикозу, що вчепився в нього клешнями, як річковий рак у панцирі із різноманітних загроз. Але зняти тягар з душі було непросто; він вийшов на осяяну ранковим сонцем алею і похнюпившись пішов уперед.

Несподівано для самого себе Птаха успішно подолав шлях аж до вхідних дверей школи, який пролягав пішохідною дорогою, залізничною платформою та потягом. Потяг був найважчою ланкою: його горло немилосердно сушило від спраги, але він все ж зміг витримати і вібрацію вагона, і запах чужих тіл навколо себе. З усіх пасажирів у вагоні лише Птаха жахливо пітнів, немов несподівано настала середина літа і зосередилась в радіусі півметра безпосередньо навколо нього. Люди, які ненароком торкались його шкіри, обертались і підозріло на нього зиркали. Птаха лише ніяковів, видихаючи цитрусовий запах, немов свиня, що з’їла цілий кошик лимонів, і безперестанку дивлячись навколо у пошуках вільного від людей місця у вагоні, куди б він у разі екстреної необхідності міг побігти блювати. Добувшись до входу в коледж без неприємних пригод, Птаха відчув себе солдатом, виснаженим довгою дорогою відступу з поля бою. Хоча найгірше було ще попереду: ворог оббіг кругом і чекає десь у засідці.

Птаха відкрив свою шафку і взяв збірку текстів для читання та коробку з крейдою. Він подивився на словник англійської мови оксфордського видавництва, але сьогодні він йому здався заважким, щоб нести його аж до самої аудиторії. До того ж, у його групі було декілька студентів, які знали ідіоми та граматичні правила набагато краще за нього. Якщо раптом трапиться якесь незрозуміле йому самому слово чи вираз, досить буде викликати когось із них. Голови його студентів були вщерть переповнені знанням деталей, але при цьому їхній складний, закручений, як мушля амоніта, інтелект відмовлявся сприймати будь-яку проблему узагальнено. Тому допомогти об’єднати прочитане в цілісну картину та узагальнити зміст лишалось завданням для викладача. Окрім того, Птаха не переставав мовчки сумніватися у користі цих занять для їхнього майбутнього вступу до університету.

Аби не зустріти дорогою завідувача відділення іноземних мов, приязного та уважного чоловіка, випускника Мічиганського університету, який там, цілком очевидно, був одним із представників іноземної еліти, Птаха вирішив не користуватися ліфтом в учительській. Він вийшов з гардероба через чорний хід на вулицю і почав підніматися до своєї аудиторії крученими сходами, що тягнулися уздовж стіни. Він намагався не дивитись на вулицю, яка з кожною наступною сходинкою вгору віддалялась і розширювалась під його ногами. Студенти пробігали повз нього, і сходи гойдались під їхніми ногами, немов корабель на рулінні. Задихаючись і періодично зі стогоном відригуючи, блідий та спітнілий Птаха помалу підіймався вгору. Він робив це так повільно, що студенти, минаючи його, призупинялись, дивились йому в обличчя, вагались, після чого продовжували свій шлях, ступаючи через дві сходинки, чим ще дужче розгойдували всю конструкцію. У Птахи запаморочилось у голові, і він схопився за металевий поручень…

Нарешті Птаха став на останню сходинку. Щойно він трохи розслабився, як його хтось гукнув. Птаха розвернувся і побачив свого товариша. Він разом із групою перекладачів допомагав йому у створенні наукового гуртка слов’янських мов. Напруження знову повернулось. Птаха з головою занурився в боротьбу з похміллям, і тому навіть така дрібниця, як неочікувана зустріч, здатна була його рознервувати. Він одразу закрився у собі, як молюск, атакований хижаком.

— Гей, Птахо! — покликав його товариш: це прізвисько вживали усі без винятку його друзі, незалежно від місця. — Я тобі вчора весь вечір телефонував, але ти не відповідав, і тому я тут.

— Еге… — не надто привітно відповів Птаха.

— Чув новини про пана Делчефа?

— Новини? — перепитав Птаха, відчуваючи неясну тривогу. Делчеф був аташе дипломатичної місії однієї з маленьких соціалістичних балканських країн і одним із членів їхнього наукового гуртка.

— Еге ж. Він з’їхався з якоюсь дівчиною, японкою, і відмовляється повертатися до дипломатичного штабу. Вже тиждень минув. Колеги з місії хочуть розв’язати цю проблему, так би мовити, у родинному колі, і самотужки повернути свого блудного сина назад, та вони в нашій країні зовсім недавно, і їм не вистачає рук. Вона живе в забутому богом кутку Сіндзюку — там справжній лабіринт! Серед них немає нікого, хто б більш-менш орієнтувався в тих нетрях. Тож вони попросили людей з нашого гуртка їм допомогти. Все ж ми теж почасти відповідальні за це.

— Відповідальні?

— Пан Делчеф зустрів ту дівчину в барі, куди ми його повели після чергового зібрання. У нього ще назва така дивна — «Стілець», — товариш Птахи хмикнув. — Пам’ятаєш таку невеличку дивакувату дівчину з хворобливим кольором обличчя?

Дивакувата, маленька, з хворобливим лицем — так, Птаха відразу її пригадав.

— Але ж вона наче не знала ані англійської, ані жодної зі слов’янських мов. Та й пан Делчеф з японською не дружить. Як вони зійшлись?

— У тому-то й справа! Як вони могли провести разом цілий тиждень і не казати одне одному ані слова?! — відповів друг ще більш збентежено.

— А що буде, якщо Делчеф так і не повернеться до штабу? Його оголосять дезертиром чи політичним біженцем?

— Певен, що так.

— І треба ж було йому заварити таку кашу…

— Ми збираємося скликати збори нашого гуртка сьогодні ввечері. Ти будеш вільний?

— Сьогодні?.. — розгублено перепитав Птаха. — Сьогодні точно ні.

— З нас усіх саме ти найближче спілкувався з паном Делчефом, тож якби ми когось до нього відправляли, ти був би першою кандидатурою.

— Відправити… Як би там не було, сьогодні я точно не зможу, — сказав Птаха і змусив себе додати: — У мене народилась дитина з уродженою патологією, і вона або вже мертва, або от-от помре.

Товариш Птахи перелякано зойкнув. Над їхніми головами пролунав дзвінок, сповіщаючи про початок уроку.

— Це жахливо! Просто жахливо!.. Ми проведемо зібрання без тебе, не переймайся. І не втрачай надії щодо дитини. З твоєю дружиною все гаразд?

— Так, все добре. Дякую.

— Якщо ми придумаємо, що нам робити з цим Делчефом, я тобі повідомлю. Ти поганенько виглядаєш. Тримайся!

— Дякую.

Птаха провів поглядом товариша, який дуже швидко побіг крученими сходами вниз, і дорікнув собі, що нічого не сказав про своє важке похмілля. Птаха увійшов до кабінету. Цілу мить він дивився на сотню потворних комашиних голів, а потім швидко, ніби рефлекторно, опустив погляд униз і рішуче наказав собі більше прямо не дивитись. Виставивши перед собою, як зброю, підручник та коробку з крейдою, Птаха зійшов на кафедру.

Урок почався. Птаха відкрив книжку на місці, де лежала закладка, і почав виразно читати з того місця, де вони зупинились минулого тижня. З перших слів він впізнав Хемінгуея. Книжку для читання обрав на свій смак особисто їхній завідувач відділення: це була велика збірка коротких уривків із творів сучасних американських письменників, де в кожному реченні ховалась підступна граматична пастка. Хемінгуей! — Птаха відразу збадьорився. Йому подобався Хемінгуей, особливо його повість «Зелені пагорби Африки». Параграф, на якому вони зупинилися, було взято з роману «І сонце сходить (Фієста)»: сцена наприкінці книги, у якій головний герой плаває в океані. Оповідач пливе, то пірнаючи, то знову випливаючи на поверхню води, і, відпливши нарешті подалі від берега, де буруни не порушують морську гладінь, перевертається на спину і дрейфує у відкритих водах океану. Він бачить перед собою лише блакитне небо, а води тримають його, то піднімаючи, то опускаючи на своїх хвилях…

Птаха відчув, як у нього всередині наростає серйозна небезпека, яку все важче стримувати. У роті пересохло, як у пустелі, язик розпухнув і був ніби чужорідним тілом. Птаха відчув, як занурюється у навколоплідні води страху, але продовжував читати, немічно зиркаючи спідлоба на двері, чим нагадував хворого тхора. Чи встигне він добігти до них, якщо буде така потреба? Хоча набагато краще було б подолати кризу без зайвих рухів. Намагаючись не думати про свій шлунок, Птаха зосередився на тексті і спробував згадати історію від початку до кінця. Герой оповіді полежить на піщаному березі, ще раз скупається в океані, а коли повернеться до готелю, на нього вже чекатиме телеграма від коханої жінки, яка втекла від нього з молодим тореадором. Птаха легко згадав точний текст телеграми: «КОЛИ МОЖЕШ ПРИЇЖДЖАЙ МАДРИД ГОТЕЛЬ МОНТАНА ПОТРІБНА ДОПОМОГА БРЕТ». Це хороший знак, — подумав Птаха, — з усіх телеграм, які мені доводилось читати, ця — найчарівніша. Я мушу подолати нудоту! Птаха повернувся до тексту: оповідач пірнає з розплющеними очима і помічає, як щось зелене тече уздовж дна. Якщо в тексті ми зустрінемо цю сцену, я зможу втриматися і не виблювати, — Птаха повторював це про себе як закляття. Він продовжував читати: «Я вийшов із води, повернувся до готелю та отримав телеграму». Текст телеграми точнісінько відтворював пригаданий Птахою уривок: «КОЛИ МОЖЕШ ПРИЇЖДЖАЙ МАДРИД ГОТЕЛЬ МОНТАНА ПОТРІБНА ДОПОМОГА БРЕТ».

Втім, жодного слова про плавання із розплющеними очима сказано не було. Птаха був здивований: це був уривок із якогось іншого твору Хемінгуея? Чи це взагалі не Хемінгуей? Ці думки зруйнували накладене ним закляття, і Птаха втратив голос. Горло, здавалось, пішло мільйонами тріщинок від пересихання, а величезний язик не поміщався в роті і от-от мав вилізти з-поміж губ назовні. Птаха підняв очі, зустрівся поглядом із сотнею комашиних голів і змусив себе усміхнутись. П’ять секунд химерного, розпачливого мовчання. Наступної миті він впав на коліна, по-жаб’ячому сперся п’ятірнями на брудну підлогу і почав тяжко, зі стогоном, блювати, вигинаючи шию вниз із кожним новим спазмом. Він нагадував маленького чорта, що звивався під ногами величезного божества, його шлунок та внутрішні органи болісно скручувалися. Птаха сподівався, що в його блюванні було бодай щось кумедне, та сцена була дуже далекою від гумору. Коли блювотиння зупинилось і поступово почало спускатись стравоходом униз до шлунку, він відчув, як і казала Хіміко, сильний запах лимона. Фіалка, що розквітла у сирій темниці, — подумав Птаха, намагаючись хоч якось повернути самовладання. Але такі психологічні хитрощі легко, немов вершкове тістечко, розбилися об черговий спазм у хворому шлунку; Птаха заревів, широко відкрив рот, і все його тіло напружено затверднуло. З обох боків в очах потемніло, і тінь звузила зір Птахи, як шори на кінських очах. Птасі нестерпно захотілося зануритись якомога глибше в цей непроглядний морок і зникнути у якийсь інший, далекий всесвіт.

За мить Птаха отямився у цьому-таки самому світі, ніс його з обох боків був мокрим від сліз. Він похмуро подивився на бридку калюжу перед його обличчям: блідо-оранжева рідота впереміш із жовтими лимонними прожилками. Можливо, саме так виглядатиме африканський степ з ілюмінатора маленького літака «Сесна», що летить низько над землею в найзадушливішу пору року: в тіні залишків лимона на оранжевій висохлій земній поверхні ховались носороги, мурахоїди та африканські дикі козли. Вдягти парашут, схопити в руки рушницю і стрибнути вниз, як дрібний зелений коник…

Нудота відступила. Птаха витер губи загидженими руками і піднявся з підлоги.

— Я змушений просити вас закінчити на сьогодні заняття, — слабким голосом, задихаючись мовив Птаха.

Схоже, комашині голови більше не треба було переконувати. Він нахилився, щоб підняти підручник і крейду, коли раптом одна з голів піднялась над іншими і щось закричала. Жіночне селюцьке обличчя оратора почервоніло і блищало від поту, яскраво-червоні губи невпинно смикалися під натиском емоційних криків. Хлопець заїкався, і його слова зливалися у нерозбірливу какофонію.

Втім, поступово все стало на свої місця: від самого початку він ставив під сумнів професійну компетентність Птахи, і варто тому було лише раз підтвердити сумніви студента, як той миттю перетворився на осатанілого супротивника. Хлопець нескінченно довго кричав про високу вартість цих курсів, про те, як мало часу залишилось до вступних іспитів, про віру студентів у ефективність такої підготовки, і про їхнє обурення тим, що їх зраджено. Поступово, як вино стає оцтом, розгубленість Птахи перетворилась на страх, і його очі почали розширюватись і темнішати, знову занурюючи чоловіка в темряву. Птаха відчув, що перевтілюється у переляканого витрішкуватого довгоп’ята. Дуже скоро злість нападника охопить решту дев’яносто дев’ять комашиних облич, і вони доєднаються до цього лементу; він стоятиме навколішки, оточений сотнею роз’ятрених студентів, не маючи жодної можливості для втечі від агресії. Йому знову прийшла в голову думка, як же мало він знав та розумів цих сто молодих людей, яких він учив тиждень за тижнем. Оточений десятьма десятками невідомих йому раніше ворогів, Птаха відчув себе по-справжньому жалюгідним, виснаженим важким похміллям і не здатним боротись. Емоції нападника наростали все сильніше, і в його голосі почали звучати сльози. Але Птаха, навіть якби спробував, не зміг би відповісти студентові бодай що-небудь: після блювання його ротова порожнина пересохла, як пустеля. Що мені робити?! — благально закричав сам до себе Птаха, та з його уст не злетіло жодного слова. В найважчі миті мого повсякденного життя під моїми ногами завжди розверзається глибока прірва і чекає, щоб поглинути свою жертву — мене! І це зовсім не схоже на ті захоплюючі та небезпечні пригоди, на які я сподівався, мріючи про подорож до Африки. І якщо я потраплю в це провалля, я не знепритомнію і не загину жорстокою смертю. Я муситиму лиш нескінченно довго дивитися на стіни пастки. Хотілося б відправити таку само телеграму: ПОТРІБНА ДОПОМОГА, але кому?

Раптом із середнього ряду підвівся один із дуже кмітливих студентів і спокійним голосом промовив до крикуна:

— Агов! Замовкни і припини скімлити, чув?

Марево важкого наелектризованого напруження, що почало наростати в аудиторії, миттю зникло, замість нього приміщення наповнило веселе пожвавлення, і весь великий клас вибухнув сміхом. Час діяти. Птаха схопив книжку та коробку з крейдою і попрямував до виходу.

Щойно Птаха відчинив двері, позаду знову почали кричати. Він повернувся і побачив того заповзятого критика, який стояв навколішки там же, де до цього був Птаха, і принюхувався до калюжі блювотиння.

— Смердить алкоголем! Та він же п’яний! Я напишу чолобитну директору, і тебе звідси виженуть!

Напишу чол…? Ага, «напишу чолобитну»! Доки Птаха намагався зрозуміти, чим йому погрожують, з-позаду знову озвався доброзичливий студент:

— Я б на твоєму місці отого не куштував, — промовив він сумним голосом і спровокував нову хвилю реготу.

Втікши від обвинувача, який досі стояв рачки, Птаха вийшов за двері і пішов крученими сходами вниз. Можливо, це й був один із тих молодих людей, які готові прийти на допомогу, коли ти втрапив у справжню халепу, про яких казала Хіміко. Ті дві хвилини, упродовж яких Птаха спускався вниз, суплячись від залишків блювотиння і неприємного присмаку на язику та в горлі, він відчував себе по-справжньому щасливим.

6

Птаха нерішуче застиг на перетині коридорів, що вели до відділення педіатрії та до палати інтенсивної терапії. Молодий пацієнт на інвалідному візку з понурим виразом обличчя збочив, даючи йому пройти вперед. На підставках, де мали бути ноги, стояв великий старомодний радіоприймач. Вище ніг також не видно було. Птаха сконфужено втиснувся у стіну. Пацієнт ще раз грізно зиркнув на Птаху, як на одного з зухвалих щасливців, які мають щастя носити своє тіло на обох нижніх кінцівках, і з неймовірною швидкістю поїхав коридором далі. Птаха подивився йому услід і зітхнув. Якщо його дитина ще жива, треба йти прямо в терапію. Але коли вона вже померла, треба йти до педіатрії та заповнювати документи на розтин і кремацію. Азартна гра. Птаха звернув у бік педіатричного відділення — ставки зроблено: його дитина мертва! Ця думка міцно засіла на поверхні свідомості чоловіка. Тепер він став справжнім ворогом своєї власної дитини — найпершим і найгіршим. Якщо існує вічне життя та Бог-суддя, мене визнають винним. Але це відчуття гріха, як і той несподівано сильний душевний біль, що мучив його в кареті «швидкої допомоги» від самої думки про нещасне дитя, забинтованого Аполлінера, зараз смакувало йому солодко, як мед. Ніби прямуючи на зустріч до коханки, Птаха прискорив кроки. Він поспішав уперед, назустріч голосу, який повідомить йому про смерть його первістка. Щойно я почую невтішні новини, заповню необхідні папери (з розтином все буде просто — лікарня буде тільки вдячна; трохи складніше буде з кремацією). Потім я сам поховаю дитя, а завтра повідомлю про нещастя дружині. Скажу їй щось на зразок: «Наш син помер від травми голови і ще сильніше з’єднав нас своєю плоттю». Ми повернемося до нормального життя, а потім… Потім — знову незадоволеність життям, знову нездійсненні мрії, знову недосяжно далека Африка…

Схиливши голову набік, Птаха зазирнув до невеличкого віконця реєстратури, назвав медсестрі своє ім’я та пояснив ситуацію, якою вона була вчора, коли дитину привезли до лікарні.

— Ага, так-так. То ви хочете побачити ту дитину з мозковою грижею? — обличчя сорокалітньої жінки проясніло, губи, оточені дрібним чорним пушком, трохи вигнулися у ледь помітній посмішці. — Ідіть прямо до палати інтенсивної терапії. Ви знаєте, де це?

— Знаю, але… — Птаха запнувся, але продовжив слабким захриплим голосом, — Отже, дитина ще жива?

— Та, звісно, що жива! Вона добре й часто п’є молоко, кінцівки сильні. Вітаю!

— Але ж це мозкова грижа…

— Так-так, грижа! — не звертаючи уваги на його вагання, медсестра широко посміхнулась. — Це ваша перша дитина?

Птаха мовчки кивнув, розвернувся і поспішив у бік відділення інтенсивної терапії. Отже, він програв у своїй власній грі. Скільки доведеться за це заплатити? На повороті Птаха знову помітив пацієнта на візку, але навіть не спробував його пропустити, і каліка ледве встиг притиснутись до стіни, перш ніж вони зіштовхнулись. Цього разу він не те що не був збентежений чи наляканий, а й навіть не помітив його каліцтва. То й що, коли у людини немає обох ніг? Птаха відчував себе спорожнілим, як склад після відвантаження товару. Глибоко, на самому дні шлунку похмілля ще співало свою отруйну прощальну пісню. Переривчасто дихаючи, Птаха поспіхом ішов по коридору, залишаючи по собі запах несвіжого подиху. Перехід, що з’єднував головний корпус із лікарняними палатами, вигинався вгору, як підвісний міст, і порушував у Птахи відчуття рівноваги. Коридор через терапевтичний корпус, з обох боків оточений зачиненими дверима палат, нагадував стічний колектор, що простягався до непевного світла, яке мріло вдалині. Птаха зблід ще сильніше, ніж до цього, і прискорив кроки майже до бігу.

Двері до палати були оббиті листовою жерстю, мов двері промислової холодильної камери. Тихо, майже пошепки, ніби соромлячись, Птаха назвав медсестрі, що стояла по той бік дверей, своє ім’я. До нього знову поверталось те саме, що й учора, незрозуміле почуття сорому за своє недосконале тіло, яке породило дефективну дитину. Медсестра поважно впустила його всередину. Поки вона зачиняла за ним двері, Птаха зиркнув у овальне дзеркало, що висіло на колоні. З дзеркала на нього у відповідь дивилось обличчя справжнього збоченця: чоло та ніс блищали від жиру та поту, рот був напіввідкритий від нерівного дихання, темні очі дивилися на світ непривітно та навіть вороже. Різке почуття відрази вкололо Птаху, і він швидко відвернувся від люстра, однак образ власного спотвореного обличчя міцно закарбувався у нього на сітківці. Передчуття торкнулось його розпеченого мозку, як непорушна обітниця: відтепер пам’ять про це видовище вже точно не дасть мені спокою!

— Ви знаєте, де ваша дитинка? — запитала медсестра, порівнявшись із Птахою, ніби зверталась до батька найздоровішого та найпрекраснішого немовляти в усій лікарні. Але при цьому вона ні посміхалась, ні виглядала дуже доброзичливою, і Птаха зрозумів, що тут це питання — звична процедура.

Не лише вона, а й усі в палаті — і дві молоді медсестри, які мили дитячі пляшечки під величезним водонагрівачем у протилежному кінці приміщення, і трохи старша медсестра, що стояла неподалік від них і відміряла молочну суміш, і лікар, який переглядав медичні карти, сидячи за вузесеньким робочим столом навпроти бруднуватої стіни, де висіла класна дошка і безліч різнобарвних плакатів, і ще один лікар, котрий стояв неподалік від Птахи і розмовляв з невисоким чоловіком (вочевидь, таким же, як і Птаха, батьком одного з цих зерен нещастя) — усі разом відволіклися від своїх занять і очікувально втупилися у Птаху.

Птаха обвів поглядом дитячу палату по той бік скляної перегородки. Відчуття присутності медсестер та лікарів, що не давало йому спокою, швидко кудись зникло. Як пума, що стоїть на високому мурашнику і пильними сухими очима шукає на рівнині слабку жертву, Птаха почав уважно роздивлятися немовлят за склом.

Палату заливало занадто яскраве світло. Тут вже був не початок літа, а справжнісінький його розпал, Птахові брови палали від відбитого проміння. Двадцять дитячих ліжечок та п’ять інкубаторів, які нагадували електрооргáни. Немовлята в інкубаторах виднілися лише неясними фігурками, немов приховані в тумані, а ті, що лежали в ліжечках, навпаки, були занадто відкритими. Вони в’яли під сліпучим світлом, немов квіти під полуденним сонцем. Діти в палаті скидалися на стадо найпокірнішої у світі худоби. Деякі з них легенько рухали ручками та ніжками, але навіть на них пелюшки та дитячі сорочечки виглядали, як товстий скафандр глибоководного водолаза. У одних руки були прив’язані до билець ліжка, аби вони не подряпали свою ще ніжну дитячу шкіру, у інших — ноги на щиколотках перев’язані марлевими стрічками, щоб вони не пошкодили прорізані скальпелем для переливання крові ранки — два десятки закутих у кайдани невільників. Всі як один мовчали. Чи, може, це скляна перегородка ізолювала звуки? Але ні, губи немовлят були стулені, як у зажурених черепашенят без апетиту. Птаха швидко пробігся поглядом по дитячих голівках. Він би вже не згадав обличчя свого сина, але його відмітину ні з чим не сплутаєш. Як сказав головний акушер, «здається, у нього дві голови. Чули марш Ваґнера “Під двоголовим орлом”?» Певно, той негідник — любитель класичної музики!

Птаха розглядав ряди однакових ліжечок, але ніяк не міг знайти дитини з неправильною головою. Раптом, без будь-яких на те причин, всі немовлята жваво зарухались, повідкривали густо-рожеві, як теляча печінка, роти і голосно заплакали. Птаха відсахнувся. Чому вони всі одночасно прокинулись? — Птаха повернувся і запитально подивився на медсестру, але ані вона, ані будь-хто інший в палаті не звертали жодної уваги на ниючих дітей. Медсестри та лікарі невідривно, з глибоким інтересом дивилися на Птаху, продовжуючи грати у мовчазну гру: «Не впізнаєш? Там, в інкубаторі! Отже, котрий із них став домом для твого немовляти?»

Птаха покірно нахилився, зігнувши ноги в колінах, і зазирнув до найближчого інкубатора. Брови Птахи насупились: скло було замутнене, ніби він дивився в замулений, повний планктону акваріум. За склом лежало крихітне немовля, схоже на обскубану курку, з темними лускуватими плямами на шкірі. Схожі на личинку геніталії були загорнуті у вініловий пакет, а пуповина обв’язана бинтом. Як карлик зі сторінок ілюстрованої книжки казок, дитина напутливо подивилась на Птаху, і йому здалося, що вона також бере участь у грі, яку затіяли медсестри. Цілком очевидно, що це була не його дитина, але Птаху чомусь відразу пройняло щось схоже на дружню приязнь до цього недоношеного та слабкого, як немічний старець, немовляти. Ледве відірвавши погляд від дитячих вологих та спокійних очей, він рішуче піднявся на ноги і повернувся до медсестри, ніби демонструючи, що більше не збирається грати в її ігри. Специфічне освітлення та кут, під яким Птаха дивився по той бік скла, не давав можливості розгледіти, хто був у інших інкубаторах.

— Досі не впізнали? Отой інкубатор, найдалі від вікна. Зараз я підкочу його ближче сюди, щоб ви могли побачити, — сказала медсестра.

На якусь мить Птаха відчув, як у ньому закипає лють, але лікарі та медсестри майже зразу втратили до нього інтерес і повернулися до своїх справ та перерваних розмов. Тепер він зрозумів, що ця гра також була своєрідною церемонією, вхідним квитком до палати інтенсивної терапії. Птаха зібрався на силі і подивився у бік інкубатора, на який вказала медсестра. З того моменту, як він переступив поріг палати, він був під впливом цієї жінки, і бажання опиратися швидко кудись зникало. Він був безсилим, і відчував себе зв’язаним марлевими мотузками так само, як ці немовлята, що з його появою разом заплакали, демонструючи незбагненну єдність. Птаха видихнув з легень гаряче повітря, витер вологі долоні об штани, після чого обтер ними чоло, брови та щоки від рясного поту. Затуливши обличчя обома руками, він міцно притиснув долоні до очей, і перед ним у темряві замерехтіли тьмяні язики полум’я. Уявивши, як стрімко падає в безодню головою донизу, Птаха наяву похитнувся в легкому запамороченні.

Розплющивши очі, він побачив по той бік скла, ніби у дзеркалі, медсестру, яка поволі поверталась назад, штовхаючи перед собою інкубатор. Птаха зібрався з мужністю і стиснув руки в кулаки. Нарешті він знову побачив свою дитину: її голову звільнили від аполлінерівських бинтів. Обличчя немовляти, на відміну від решти дітей у палаті, було густо-червоним, як варена креветка. Шкіра була лискучою, ніби після нещодавно вилікуваного опіку. Очі дитини були міцно заплющеними, і Птасі здалось, що вона ледве терпіла сильний дискомфорт, який був викликаний нічим іншим, як пухлиною на її потилиці. Птаха невідривно дивився на пухлину, яка абсолютно точно нагадувала другу голову. Він майже відчував, яким незручним та обтяжливим був цей тягар на голові немовляти. Сама голова була вузька та видовжена — вочевидь, деформована при важких пологах. Це видовище шокувало Птаху набагато сильніше за пухлину. Він відчув, як у ньому знову здіймається хвиля нудоти, яка не мала нічого спільного з похміллям. Це була жахлива відраза Птахи до всього свого існування. Він кивнув медсестрі, яка стояла позаду інкубатора і дивилась на нього. Немовби упокорившись тому, чого він не може зрозуміти, але разом з тим не може подолати, він цим кивком сказав: «гаразд, з мене досить!» Отже, дитина так і ростиме з цією пухлиною? Вона більше не стоїть однією ногою в могилі, і солодкі сльози скорботи вже не змиють пам’ять про неї як про безформну желейну масу. Дитина продовжувала жити, і це гнітило Птаху, починало брати його душу приступом. Вкрита креветочно-червоною блискучою шкірою, дитина запекло хапалась за життя, несучи на собі тягар каліцтва. Рослинне існування? Можливо. Але тоді це хіба що небезпечний кактус. Медсестра, задоволена його реакцією, кивнула у відповідь і повезла інкубатор назад до вікна. Кімната за склом, у якій яскраве світло кипіло, як у горнилі, знову здригнулась від шквалу дитячого лементу. Птаха схилив голову і втягнув її в плечі. Як порох гвинтівку, дитячий плач ущерть заповнив його голову. Птасі раптом захотілось стати одним із них — лежати між ліжечками в інкубаторі, заповненому туманом водяної пари, і дихати зябрами, як риба.

Медсестра вийшла з-поза скляної перегородки, підійшла до Птахи і сказала:

— Будь ласка, заповніть папери на госпіталізацію якомога швидше. Грошова застава становить тридцять тисяч єн.

Птаха кивнув.

— Дитина добре п’є молоко, верхні та нижні кінцівки активно рухаються.

Навіщо? Для чого їй пити молоко та рухатись?! — розпачливо подумав Птаха і відразу собі докорив. Нескінченне ниття майже стало його другою натурою, і він починав себе за це ненавидіти.

— Якщо можете, трішки зачекайте — зараз має прийти відповідальний за вашу дитину педіатр.

Птаха знову залишився наодинці із собою — більше ніхто не помічав його присутності. Медичні сестри діловито снували в різних напрямках з рушниками і тацями, на яких стояли ряди дитячих пляшечок, зачіпаючи його ліктями, але жодна з них навіть не зиркнула йому в обличчя, і лиш Птаха бурмотів під ніс вибачення. Тим часом половиною палати з цього боку скла заволодів голос невисокого чоловіка, який гучно сперечався з одним із лікарів:

— Як ви можете знати напевно, що в неї відсутня печінка? І як узагалі таке могло статись? Я вже сто разів чув ці пояснення, але все одно, нічого не розумію! Чи може взагалі дитина такою народитись, лікарю?

Птасі вдалося знайти точку, у якій він не заважав метушливим медсестрам. Він стояв, схиливши голову, і дивився на свої спітнілі долоні. Вони виглядали, як вологі шкіряні рукавички. Птаха пригадав руки його дитини, які та тримала над головою біля вух — вони були великими і довгопалими, як і його власні. Птаха засунув руки до кишень брюк і знову подивився на чоловічка. На вигляд йому було за п’ятдесят. Він продовжував гарячково доводити лікарю свої логічні умовиводи. Чоловік був одягнений у коричневі бриджі та спортивну сорочку з закоченими рукавами та розстебнутим верхнім ґудзиком. Вона була завеликою для його кволого тіла, виснаженого, вочевидь, постійною тяжкою працею. Дрябла шкіра чоловіка укривала ослаблені м’язи тіла, шия та руки були темними від сонячних опіків. Жирне чорне волосся було неохайно розкидане по великій, як макітра, голові. З-під занадто широкого чола на світ дивились тьмяні очі, а вузькі губи та підборіддя ще дужче підкреслювали несиметричність його обличчя. Скоріше за все, він працював руками, але при цьому не був звичайним робітником. Імовірніше за все, у нього був якийсь маленький бізнес, на який він витрачав свій інтелектуальний потенціал, у той час як важка праця лишалась головною частиною його трудового життя. Масивний шкіряний пояс охоплював його живіт та талію, фору ж йому легко давав широкий крокодиловий ремінець годинника на руці, якою він вимахував перед обличчям лікаря, хоча той був на добрячу голову вищий за нього. Мовою та манерами спілкування лікар нагадував дрібного чиновника, у той час як чоловік показною бравадою немовби намагався пробити броню його авторитету і схилити обставини на свою користь. Та іноді він повертався і дивився на медсестер та Птаху, і в його очах було видно поразку, від якої він вже ніколи не зможе оговтатись.

— Неможливо точно сказати, як таке трапилось. Це просто дуже прикра випадковість. Але факт залишається фактом: у дитини відсутня печінка. Випорожнення білі. Зовсім білі! Ви коли-небудь бачили у немовлят щось подібне? — лікар говорив із владними нотками в голосі, відбиваючи одним копняком атаку чоловіка.

— Курчата! У них печінка зазвичай на місці — усі ми їли курятину! Але послід у курчат нерідко буває білим.

— Мушу нагадати вам, що це не курча, а людське немовля.

— Але хіба діти, що гидять білим, — це така рідкість?

— Випорожняються, — роздратовано виправив його лікар. — Будь ласка, не забувайте, що ви в лікарні.

— Так-так, випорожняються. Я вже зрозумів, що у людей без печінки білі… випорожнення. Але ж лікарю, хіба це обов’язково означає, що у всіх людей з білими випорожненнями печінка відсутня?

— Я вже сто разів вам це пояснював! — Сердитий голос лікаря тепер прозвучав як крик відчаю. Він намагався силувано посміхнутись чоловіку, але скам’яніле обличчя за роговою оправою окулярів більше його не слухалось. Губи лікаря нервово тремтіли.

— Чи не могли б ви пояснити мені усе ще раз? — голос чоловіка став спокійним та ввічливим. — Мій син народився без печінки, і ні для мене, ні для нього в цьому немає нічого смішного. Для нас це біда, лікарю!

Нарешті лікар здався. Він посадовив нещасливого батька поруч із собою за стіл, знайшов потрібну медичну карту і почав дохідливо щось пояснювати. Голос лікаря, як і невпевнений голос чоловіка, стишились, і Птаха більше не міг розібрати слів.

Він повернувся одним вухом до них і прислухався, але в цю ж мить двері різко відчинились, і до палати моторно увійшов чоловік у білому халаті приблизно однакового з Птахою віку і зупинився прямо за його спиною:

— Хто з вас родич дитини з мозковою грижею? — його високий та дзвінкий голос прозвучав у палаті мелодійною флейтою.

— Я. Я — батько, — повернувшись до нього обличчям, відповів Птаха.

Лікар пильно роздивився Птаху з ніг до голови. Його очі, квадратна щелепа та зморшкувата довга шия одразу нагадали Птасі грубу та жорстоку черепаху. Темні цятки його зіниць нічого не виражали, але разом з тим у його білястих очах проглядалась якась простота і доброта.

— Це ваша перша дитина? — запитав лікар у Птахи, не перестаючи його роздивлятися. — Напевно, ви в розпачі.

— О, так…

— Ну, поки що ніяких суттєвих змін. Через чотири чи п’ять днів хтось із нейрохірургів огляне вашу дитину. Заступник головного лікаря — справжній професіонал у цій галузі, тож не турбуйтесь. Але поки що дитина недостатньо зміцніла, і оперативне втручання може їй тільки зашкодити. У нас неврологія просто переповнена, і тому ми намагаємось не витрачати час та ресурси намарне.

— Отже… мою дитину все ж оперуватимуть?

— Якщо вона стане достатньо сильною, щоб перенести операцію — так, — відповів лікар, неправильно зрозумівши вагання у голосі Птахи.

— Але хіба може бути, що вона виросте і стане нормальною людиною? У лікарні, де вчора прийняли пологи, лікар сказав, що найбільше, на що ми можемо розраховувати, — це дитина-овоч.

— Дитина-овоч?..

Так і не відповівши прямо на запитання Птахи, лікар замислено стих. Птаха невідривно дивився йому в обличчя, чекаючи на наступну репліку. Раптом він відчув, як його охоплює ганебне, але непереборне прагнення. Його личинки поселила в ньому медсестра у реєстратурі, повідомивши, що дитина досі жива, але лише тепер, розплодившись у глибинному мороку свідомості Птахи, ці комахи зі страхітливою ясністю розкрили свою істинну сутність. Знову на поверхню свідомості піднялось питання: як ми житимемо решту життя — я та моя дружина — тягнучи на своїх плечах дитину-монстра? Я мушу якось позбутись цього чудовиська! Якщо ж ні… що буде з моєю мрією про подорож до Африки?! В емоційній лихоманці Птаха приготувався до бою. Він ніби відчував, що монстр підстерігав його по той бік скла, сховавшись у інкубаторі, чекав вдалого моменту, щоб напасти. Та за мить ця гарячкова напруженість змінилась пекучим соромом від власного егоїзму, що, як черв’як-паразит, намертво вчепився в його душу. У вухах Птахи зашуміло, а очі, налившись кров’ю, почервоніли, ніби хтось ударив його в обличчя величезним невидимим кулаком. На очах у нього виступили сльози: якби ж то мені тільки позбутися цього тягаря! цієї монструозної дитини! Та він не міг навіть думати про те, щоб поділитися своїм бажанням з лікарем — сором був набагато сильнішим за його підірвану мужність. У відчаї Птаха схилив своє червоне, як помідор, обличчя.

— Ви не хочете робити операцію, яка могла б урятувати, бодай частково, вашу дитину?

Птаха відчув, як лікарева проникливість торкнулась пальцем його найогидніших, але найчутливіших, як складки мошонки, ділянок, і це змусило все його тіло неприємно пересмикнутись. Відчайдушно червоніючи, Птаха знову заговорив, його голос тремтів:

— Якщо шанси дуже малі… що він виросте нормальною людиною… навіть після успішної операції… — пробурмотів він ледь чутно.

Птаха відчув, що зробив перший крок на шляху до зневаги. Він запустив першу снігову грудку зі схилу і розумів, що тепер котитиметься разом із нею аж до низу, і снігова куля збільшуватиметься на очах, все більше обростаючи підлістю з кожним новим обертом. Він знову здригнувся від усвідомлення неминучості такої перспективи. Однак його очі в гарячковому тумані продовжували благально дивитись на лікаря.

— Сподіваюсь, ви розумієте, що я не можу ніяк безпосередньо посприяти смерті вашої дитини? — запитав лікар бундючно, з відтінком презирства у очах.

— Та звичайно, що ви таке кажете… — злякано, немовби почувши щось надзвичайно неочікуване, вигукнув Птаха. Однак він миттю зрозумів, що його карти розкрито, і лікар анітрохи не повівся на його хитрощі. Це було подвійне приниження, але він навіть не намагався виправдатись.

— Я розумію, ви молодий батько. Ми з вами майже ровесники, чи не так? — лікар повернув свою черепашачу голову і подивився по черзі на всіх, хто був у палаті з цього боку скляної стіни. Птаха засумнівався, чи, бува, лікар з нього не насміхається, і відчув глибокий страх. У Птахи потемніло в очах: якщо він з мене кепкує, я його просто вб’ю, — ледь чутно прогарчав він, але слова не піднялись вище горла.

Однак, лікар хотів допомогти Птасі з його ганебним прагненням. Стишивши голос, аби їх не почули решта присутніх у палаті, він сказав:

— Давайте спробуємо змінити об’єм молочної суміші. Можна навіть спробувати годувати його підсолодженою водою. Деякий час спостерігатимемо за реакцією, але якщо стан дитини не погіршиться, ми вимушені будемо оперувати.

— Дякую вам, — сказав Птаха і з деякою непевністю зітхнув.

— Нема за що, — в інтонації голосу лікаря Птасі знову вчулося глузування. — Приходьте через чотири-п’ять днів. Нічого нового просто зараз ви не дочекаєтесь, та й квапитись не варто, — жаба у лікарському халаті проковтнула велику муху і міцно стулила губи.

Птаха відвернувся від молодого лікаря і, похнюпивши голову, пішов до виходу з палати. Перед самими дверима його наздогнало гукання медсестри:

— Будь ласка, не забудьте про госпіталізаційні форми! Прошу, якомога швидше!

Птаха поспішав темним коридором подалі від дитячої палати, неначе тікав з місця злочину. У лікарні було задушливо. Лише тепер він звернув увагу на те, що в палаті працював кондиціонер. Перший кондиціонер цього літа! Птаха зупинився і потайки витер з обличчя гарячі від сорому сльози. Але в його голові було набагато гарячіше, ніж у спекотному коридорі, мозок зсередини пекло сильніше, ніж від гірких сліз. Як людина, що робила свої перші кроки після довгого лікування, Птаха невпевнено побрів далі. Сльози продовжували котитись по його обличчю, коли він проходив повз відчинені двері спільної палати. Пацієнти, хто сидів, хто лежав горілиць на ліжках, змарнілі та нечупарні, як дикі звірі, проводили його байдужими поглядами. Слізний припадок трохи стишився, коли він звернув у наступний коридор, але відчуття сорому засіло глибоко в його очах, як глаукома. Проте не тільки в очах — сором сковував поступово всі частини його тіла, руйнував його організм, як ракова пухлина. Птаха ясно відчував у собі це чужорідне тіло, але думати про нього вже не було сил — мозок був повністю виснажений. Двері однієї з індивідуальних палат було відчинено. У дверях стояла молода та струнка дівчина, ніби перегороджуючи шлях до входу. У синяво-чорній тіні коридору її тіло виглядало ще не повністю розвиненим. Лівою рукою вона любовно стискала невеличкі випуклості грудей, а правою так само ніжно гладила плаский низ живота і темний трикутник волосся під ним. Побачивши Птаху, вона поволі демонстративно розсунула ноги, і на якусь мить сонячне світло, що лилося з вікна за її спиною, освітило геніталії дівчини. Вона делікатно занурила палець у золотавий пушок навколо піхви. Птаха, хоч і відчув якусь схожу на любов жалість до еротоманки, не дав їй часу досягти її самотнього оргазму і швидко пішов далі. Відчуття сорому було занадто сильним, щоб його могло непокоїти існування будь-чого, окрім нього самого. Птаха вийшов у аркоподібний перехід, що вів до головного корпусу, коли з ним порівнявся низькорослий теоретик із крокодиловим годинниковим ремінцем на руці. Як і в палаті, він поводився підкреслено самовпевнено. Намагаючись компенсувати різницю у зрості, він вторував крокам Птахи, постійно підстрибуючи. Нарешті він заговорив, його голос звучав голосно і впевнено, як у людини, яка все для себе вирішила. Птаха мовчки слухав.

— Ви повинні боротись, розумієте? Битися, битися, битися! — натхненно сказав чоловік. — Це боротьба. Боротьба між нами та лікарнею! Я сьогодні показав їм, що й до чого. Ви, напевно, чули?

Птаха кивнув, згадавши його немедичну термінологію.

— Розумієте, мій хлопчик народився без печінки. Але якщо я не боротимуся, вони просто заживо поріжуть його на шматки! Їй-богу, якщо ти хочеш, щоб у такій великій лікарні все було, як треба, ти перш за все мусиш приготуватись до бою. Нічого хорошого не вийде, якщо ти будеш з ними ввічливим та тихим! Звісно, коли пацієнт одною ногою в могилі, він покірливіший за мертвого, але ми, родичі, — ми не маємо права бути покірними. Ми мусимо воювати! Я сказав їм: «якщо в дитини немає печінки, то зробіть штучну». Ведучи війну, треба знати тактику! І я багато читав. Наприклад, коли народжується дитина без прямої кишки, їй вшивають штучний анус, то чому не можна зробити те саме з печінкою?! Це був би набагато вищий рівень, ніж якесь там гузно!

Вони разом дійшли до центрального входу в лікарню. Птаха відчув, що співрозмовник намагається жартувати, та сміятися йому зовсім не хотілось.

— Ваша дитина одужає до осені? — запитав він замість вибачень за своє понуре обличчя.

— Одужає? Ви що, не розумієте: моя дитина живе без печінки! А я лише намагаюсь боротися із двома тисячами ескулапів у цій величезній лікарні! — Птаху вразила суміш болю та гідності безпомічної людини, що блиснула в очах чоловіка.

Чоловік запропонував Птасі підвезти його на своєму триколісному автомобілі до залізничної станції, але той відмовився і пішов наодинці до автобусної зупинки, яка розмістилась на площі перед лікарнею. Птаха подумав про тридцять тисяч, які йому доведеться заплатити лікарні. Він вже вирішив, де роздобуде ці гроші. Щойно ця ідея виникла у його голові, сором, який заповнював увесь розум Птахи, змінився немотивованою злістю та відчаєм. Він мав трохи більше тридцяти тисяч єн на рахунку в банку, але це було його першим заощадженням, яке б урешті дозволило йому здійснити омріяну подорож. Однак зараз ці тридцять з лишком тисяч єн були не більш як своєрідним показником його душевного стану. Але навіть цей показник от-от мав зникнути, і більше в його житті не буде нічого, що якось пов’язувало б його з Африкою, окрім двох тоненьких африканських дорожніх карт. Краплі виступили з усіх пор його шкіри, і він відчув неприємну прохолодну вогкість на губах, вухах, на кінчиках пальців. Він став у хвості черги на автобус і, зціпивши зуби, розлючено простогнав собі під ніс, тихо, як комар: «Яка в біса Африка? Просто посміховисько!», і вилаявся. Літній чоловік, що стояв прямо перед ним, почав повертатись до Птахи, але на півдорозі передумав і поволі вирівняв свою широку облисілу голову. Усіх людей у місті раннє літо зробило байдужими до всього навколо.

Птаха також заплющив очі і, тремтячи від ознобу, пітнів. Невдовзі він відчув, що від його тіла недобре тхне. Автобус усе не приходив, ставало все більш спекотно. У голові Птахи клубочились сором та злість, і червонаста темрява знову захоплювала його свідомість. Раптом у темряві з’явився перший паросток, а за ним стрімко, як молоде каучукове дерево, виросло сильне сексуальне бажання. Не розплющуючи очей, Птаха намацав у штанях ерегований пеніс. Він відчув себе дрібним, жалюгідним, ницим. Усе, чого йому зараз хотілось, — це якомога більш антисоціального сексу. Такого статевого акту, який розкриє та виставить напоказ увесь його внутрішній сором, ганьбу, що точить його зсередини. Птаха розплющив очі, вийшов із черги і озирнувся навколо у пошуках таксі. Сонячне світло засліплювало його, і він бачив усе як у чорно-білому фотонегативі. Птаха збирався повернутись у дім Хіміко, де завжди темно. Якщо вона мені відмовить, — думав він, підхльостуючи сам себе, — я завдам їй декілька важких ударів і трахну непритомною!

7

Птаха, смертельно стомлений і блідий, закінчив говорити, і Хіміко зітхнула:

— Не розумію, чому, але завжди, коли ти намагаєшся затягнути мене у ліжко, ти в жахливому стані. А зараз взагалі ти найменш привабливий Птаха, якого я пам’ятаю.

Він покірно мовчав.

— Хоча як би там не було, я з тобою все ж пересплю — відколи мій чоловік себе вбив, я не надто переймаюсь питаннями незаплямованої моралі. Хай навіть ти хочеш зі мною найогиднішого сексу, який тільки можна собі уявити, я впевнена, що я знайду в цьому щось…genuine, байдуже, чим ми займатимемося.

Genuine — справжній, непідробний, істинний, натуральний, чистий, щирий, серйозний — у голові викладача англійської мови зразу вибудувалась низка синонімів. І в його теперішньому стані жодне з цих слів йому аж ніяк не пасувало.

— Іди в ліжко, мені ще треба помитись.

Птаха поволі зняв із себе вологий від поту одяг і ліг горілиць на зношене покривало. Підперши голову двома кулаками, Птаха скосив очі вниз і подивився на своє трохи роздуте черевце і не повністю ерегований статевий орган. Скляні двері ванної були широко відчинені, і Птаха бачив у деталях, як за ними милась Хіміко. Вона обіперлась на унітаз, розвела стегна в різні боки і мила геніталії, однією рукою тримаючи ківшик із водою. Птаха дивився на неї, лежачи на ліжку, і в його голові промайнула думка, що її житейська мудрість, можливо, з’явилась завдяки частим статевим зносинам з іноземцями. Відвернувшись від Хіміко, він почав знову ліниво роздивлятись свій живіт та пеніс.

— Слухай, Птахо, сьогодні є небезпека завагітніти. Я сподіваюсь, ти прийшов підготовленим? — Хіміко закінчила водні процедури і енергійно витиралась великим рушником: бризки води розліталися на груди та шию.

— Ні, я не готувався.

Вагітність! Це слово палючими колючками вп’ялося глибоко у найбільш вразливе місце його нутра, і з губ Птахи зірвався сповнений болю стогін. Колючки увігналися ще глибше у всі його життєво важливі органи і продовжували немилосердно пекти.

— Тоді треба щось придумати, — кинута дівчиною на підлогу посудина грюкнула об дерев’яну підлогу, як свая, яку забивають у землю. Продовжуючи витирати тіло рушником, Хіміко вийшла з ванної і підійшла до ліжка, на якому лежав Птаха. Зніяковіло він однією рукою обхопив свій пониклий пеніс.

— Навіть для мене це так несподівано… Мені здається, нічого не вийде, Хіміко.

Дихаючи глибоко і потужно, дівчина дивилась зверху вниз на Птаху і продовжувала витирати свої боки та простір між грудьми. Здавалось, вона намагається знайти прихований підтекст у його словах. Птаха відчув запах тіла Хіміко, і в його пам’яті миттю ожили спогади про бурхливі студентські роки. Він затамував подих: це був запах мокрої шкіри, що ледве не плавилась під пекучим сонцем. Хіміко зморщила носик, як щеня шарпея, і сухо засміялася.

— Оце і все? «Нічого не вийде»? — Хіміко скинула рушник під ноги і вмостилася зверху на Птаху. Її маленькі груди стирчали вперед, як слонові бивні. Як маленька дитина, Птаха інстинктивно зіщулився, ніби захищаючись від небезпеки. Тримаючи однією рукою свої геніталії, він простягнув другу і торкнувся живота дівчини. Від м’якої та теплої плоті Хіміко у Птахи по тілі забігали мурашки.

— Це через те, що ти кричала про вагітність, — виправдовуючись, швидко проговорив Птаха.

— Я не кричала, — обурено відповіла Хіміко.

— Це був удар нижче пояса. Вагітність — це слово я зараз просто не зношу.

Дивлячись на Птаху, який, сам того не помічаючи, продовжував триматися за геніталії, Хіміко також прикрила руками свої груди та живіт. Вони нагадували двох оголених античних борців, котрі прикрили свої найуразливіші місця і, стоячи напоготові, напружено дивилися одне на одного.

— Що з тобою, Птахо? — запитала Хіміко. Нарешті вона усвідомила серйозність ситуації.

— Вагітність. Ти сказала це слово, і воно просто вибило мене з колії.

Хіміко злізла з Птахи, сіла поруч і підібгала під себе ноги. Він посунувся на вузькому ліжку, звільняючи для дівчини більше простору. Хіміко м’яко опустила руку, якою прикривала груди, на руку Птахи, що стискала пеніс.

— Я зможу зробити тебе твердим. Чималенько часу минуло від того першого невдалого разу на складі, — тихо, але переконливо сказала дівчина.

Птаха усвідомив, що відчуття безпомічності затягує його у свою холодну та сиру пастку, рука Хіміко неприємно лоскотала, але він змусив себе терпіти. Чи зможу я так само переконливо описати те, що зі мною? — з сумнівом подумав Птаха. Але він мусив це зробити, він був зобов’язаний переступити через свій скрутний стан.

— Справа не в техніці, — сказав Птаха, відвівши погляд від її грудей, у яких він зараз бачив щось дуже серйозне і разом з тим сумне. — Моя проблема — це страх.

— Страх? — недовірливо перепитала Хіміко. Було видно, що вона смакує почуте, намагаючись знайти у ньому бодай незначний натяк на жарт.

— Мене лякають тепер ті глибокі і темні місця, з яких з’являються такі дефектні діти, як мій син, — він намагався говорити жартівливо, але натомість його голос ставав усе більш понурим. — Коли я побачив уперше свою дитину з обв’язаною бинтами головою, мені на думку відразу з’явився Аполлінер. Це може звучати занадто сентиментально, але я відчув себе так, ніби мою дитину поранили на полі бою. Десь глибоко у темній закритій ямі, якої я ніколи не бачив. — Говорячи це, Птаха згадав солодкі сльози спокути, які текли з його очей у кареті «швидкої». Але сьогоднішні сльози сорому вже нічим не спокутуєш! — Я не можу послати свій кволий пеніс на це поле бою…

— Але хіба це не стосується лише тебе та твоєї дружини? Хіба це відчуття має прокинутися в тобі не тоді, коли вона нарешті видужає і ви знову ляжете в одне ліжко?

— Навіть уявивши, що ми коли-небудь з нею це зробимо… — від передчуття того жаху, що настане хіба що через декілька тижнів, Птаха заціпенів, — я знаю, що на додачу до цього страху я відчуватиму себе, ніби практикую інцест зі своєю власною дитиною! І нічого, крім страждань, мені це не принесе. Хіба це не повалить навіть сталевий член?

— Птахо, біднесенький! Якщо я тобі дам вдосталь часу, ти знайдеш у собі ще сотню комплексів, щоб виправдати свою імпотенцію!

Задоволена своїм жартом, Хіміко лягла долілиць і витягнулась на ліжку уздовж тіла Птахи. Під подвійною вагою ліжко прогнулось, як гамак, і Птаха ще більше зіщулився на своїй половині. Біля його вуха тихенько сопіла Хіміко, і навіть це нагонило на Птаху смертельний жах. Якщо у ній вже розпалилось сексуальне бажання, він мусить щось для неї зробити! Але він не міг змусити себе спрямувати свій кволий, як кротеня, пеніс у ці незвідані глибини, у закриту стічну канаву численних вогких складок. Гаряча мочка вуха Хіміко торкалась Птахової скроні. Вона лежала мовчки, але Птаха майже відчував, як тисячі сліпнів гарячого бажання терзали її тіло. Птаха розумів, що мусить зняти її напруження бодай якось — пальцями, язиком, губами. Але ще вчора вона назвала це огидною мастурбацією. Якщо зараз він запропонує їй те саме, і вона знову відмовить, вийде, що вони просто одне одного зневажливо бойкотують. Раптом Птасі спало на думку, що у них могло б щось вийти, якби Хіміко хоч трохи була садисткою. Він був готовий спробувати все, що не мало стосунку до злощасної піхви. Вона могла б мене бити, штурхати ногами, наступати на мене — я б витерпів усе! Я б навіть пив її сечу, якби вона цього захотіла! Вперше у своєму житті Птаха відчув у собі мазохіста. І оскільки він виявив це вже після занурення у бездонну трясовину сорому, він відчув навіть якесь задоволення від відкриття таких принизливих дрібниць. Саме так люди і скочуються в садомазохізм, — подумав Птаха. — Тож чому б не бути з собою повністю відвертим? Можливо, коли мені буде сорок, я, вже закоренілий мазохіст, згадуватиму цей день як урочисту дату, коли я став собою. Птаха переслідував одну ідею, зосереджену на його особистому моральному розпаді.

— Птахо?

Отже, атака почалась. Знехотя Птаха відгукнувся:

— Що?

— Ти сам створив собі купу сексуальних табу. І якщо ти якомога швидше не побореш їх, все твоє сексуальне життя може стати дуже збоченим.

— Так, ти права. Я щойно якраз думав про мазохізм, — зізнався Птаха, сподіваючись почути, як до цього ставиться Хіміко. В душі він хотів, щоб дівчина клюнула на його наживку і вигукнула, що й вона теж давно подумки грішила, мріючи про садистські екзерсиси. Йому не вистачало відчайдушної прямої чесності, так притаманної завзятим збоченцям. Очевидно, що саме отрута сорому штовхнула його на цю збочену крайність.

Та коли Хіміко після деякої паузи знову заговорила, в її словах не було й натяку на те, що вона повелась на загадки Птахи:

— Щоб подолати свій страх, Птахо, ти маєш чітко відокремити його об’єкт від усього іншого.

Не розуміючи, що Хіміко мала на увазі, Птаха промовчав.

— Твій страх — він обмежується лише піхвою та маткою, чи ти боїшся усього, що пов’язане з жінкою? Наприклад, усього мого існування?

— Напевно, лише піхви та матки, — трохи подумавши, відповів Птаха. — Твоє існування аж ніяк не має стосунку до мого нещастя. А оскільки я відчуваю страх, тільки коли на тобі немає одягу, напевно, річ у тім, що в тебе є і матка, і піхва.

— Коли так, то, може, варто просто прибрати ці частини тіла? — розсудливо та обережно сказала Хіміко. — Якщо звузити об’єкт твого страху до піхви та матки, вийде, що твої вороги живуть лише в цьому царстві, Птахо. Так… Які саме властивості цих органів викликають у тебе страх?

— Я вже про це казав. У мене відчуття, що десь там, дуже глибоко… висловлюючись твоїми улюбленими словами, ще один, інший всесвіт. Він темний, безмежний, кишить якимись нелюдськими істотами — просто жахливий всесвіт! І я боюсь, що коли я в нього увійду бодай трохи, він затягне мене, і шляху назад уже не буде. Це як страшенний страх висоти у космонавтів.

Птаха відчував, що логічні умовиводи, які робила Хіміко, лише підсилять його почуття сорому, і він намагався сховатися від цього за стіною велемовності. Та збити Хіміко вже було неможливо:

— Тобто ти думаєш, що жіноче тіло не вселятиме в тебе страх, якщо в ньому не буде піхви та матки?

Птаха завагався, але відповів:

— Не те щоб це було дуже важливим, але груди… — обличчя Птахи густо почервоніло.

— З твоїх слів виходить, що ти не повинен боятися взяти мене ззаду.

— Але ж… — слабо запротестував Птаха, але Хіміко не збиралась більше приймати жодних заперечень:

— Птахо! Я вже казала, що мені завжди здавалось, що молодші хлопці тебе обожнюють. Ти, бува, не спав коли-небудь з кимось із них?

Те, що вона сказала, було цілковито дієвим способом, аби зруйнувати в ньому всі муки сумління стосовно чистоти та моральності. Птаха був приголомшений. Байдуже, як я почуватимусь, — уперше за довгий час Птаха зміг звільнитися від зосередженості на собі. Але Хіміко доведеться терпіти чималий біль; можливо, її анус трісне і почне кровоточити. Ми обоє будемо брудними від нечистот. Але раптом він, зв’язаний міцною мотузкою огиди, відчув, як у ньому прокидається нове бажання.

— Хіба ти не почуватимеш себе потім приниженою? — востаннє вагаючись, захриплим від бажання голосом прошепотів Птаха.

— Я не відчувала себе приниженою навіть тоді, коли була [Далі слово, нерозбірливе через поліграфічний брак. — Прим. верстальника] від крові, багнюки та тирси, лежачи посеред зими на землі просто неба.

— Але ж ти навряд чи від цього отримаєш бодай якесь задоволення?

— Зараз я думаю лише про те, як зробити щось для тебе, Птахо, — відрізала Хіміко. — Окрім того, як я вже казала, я вмію знаходити щось таке, що я називаю genuine, у будь-якому виді сексу! — додала вона набагато м’якше, ніби турбуючись про те, щоб Птаха не відчував себе винним.

Птаха мовчав. Не рухаючись, він лежав на ліжку і спостерігав, як Хіміко підійшла до туалетного столика, вибрала одну з батареї баночок, потім пішла до ванної і взяла великий чистий рушник. На Птаху поступово накочувався приплив тривоги, що намагався повністю його поглинути. Він різко сів, потягнувся за пляшкою віскі, що закотилась неподалік від ліжка, і зробив великий ковток. Йому згадалося, як сьогодні вдень стояв на автобусній зупинці перед лікарнею і мріяв про дике, брудне, сповнене болю та приниження злягання. І тепер це стало можливим. Птаха відпив ще один ковток із пляшки і повалився назад на ліжко. Його пеніс був твердим і гаряче пульсував. Повернувшись із ванної кімнати, Хіміко намагалася не дивитись йому у вічі, на її обличчі був важкий вираз. Може, вона також переживає зараз якесь особливе, незвичне бажання? — подумав Птаха. Із задоволенням він відчув, як легка посмішка торкнулась його губ і щік. Я переступив перший та найвищий бар’єр свого сорому; тепер я не можу зупинятися, я повинен долати одну за одною всі перешкоди на моїх нескінченно довгих перегонах!

— Розслабся, Птахо, тут нема про що непокоїтись, — сказала дівчина, неправильно інтерпретувавши симптоми самосвідомості на його обличчі. — Нічого серйозного, скоріше за все, не станеться.

…спочатку він був уважним до Хіміко, але невдалі рухи йшли один за одним; химерні звуки та специфічний запах здавалися Птасі справжнісіньким глузуванням, і в ньому швидко виросла злість. Він все більше егоїстично зосереджувався на самому собі і нарешті повністю забув про існування Хіміко. В нього почало все виходити, і це розпалювало його ще сильніше. В його голові проносились уривки думок: ненавиджу ті нікчемні груди та бридкі тваринячі геніталії, я хочу свого самотнього оргазму — тільки для себе! я не хочу дивитися у бридкі жіночі очі. Це були провісники кульмінації. Думати про жіночий оргазм, коли ви трахаєтесь, брати на себе відповідальність, коли вона завагітніє, — це все одно що вести війну зі своїм голим задом і замикати самому собі на шиї кайдани. Я розтоптую жінку у найганебніший для неї спосіб! — пролунав переможний клич у його розпаленій свідомості. Я здатен на все низьке та мерзенне, що є в цьому світі! Я — саме уособлення сорому. Наступної миті усе його тіло пронизав неймовірно сильний, до запаморочення, оргазм.

Птаху одна за одною били конвульсії, і кожен його рух супроводжувався болісними зойками Хіміко. Вони ледве пробивалися до його напівпритомної свідомості. Раптом у ньому знову піднялось шаленство, і він вчепився зубами у шию між плечами Хіміко. Вона знову закричала. Птаха розплющив очі і побачив, як цівка крові потекла на її мочку вуха, а з неї — на щоку. Птаха заревів ще раз.

Лише коли відчуття оргазму його відпустило, він усвідомив, які жахливі речі він щойно вчинив з Хіміко, і закам’янів. Чи зможе між нами відновитись бодай якась людяність після цього категорично нелюдського злягання? Він лежав, важко дихаючи, і мріяв про те, щоб раз і назавжди зникнути з цього світу. Але Хіміко заговорила до нього своїм звичним, повсякденним, тихим та мирним голосом:

— Йди до ванної і нічого не торкайся. Я сама все зроблю.

Разом із глибоким здивуванням Птаха відчув свободу та порятунок. Хіміко поводилася з ним, як із напівпаралізованим немічним інвалідом, поки він із палаючим лицем дивився в інший бік. Потрясіння остаточно ввійшло і міцно закріпилося у Птасі. Він зрозумів, що потрапив до рук справжнього сексуального експерта. Яким був цей довгий шлях його подруги, що тривав від моменту того бридкого зимового інциденту? Відплатив за її турботу Птаха лише тим, що промив дезінфекційним засобом рани від своїх зубів на її шкірі. Невпевнено, як боязлива дитина, він змастив розчином три розкиданих рани. Нарешті до щік та повік дівчини повернувся звичний природний колір, і Птаха поступово заспокоївся.

Перевдягнені у свіжий одяг, вони знову лежали поруч на ліжку. Їхнє дихання було спокійним та розміреним. Хіміко мовчала, і це викликало у Птахи занепокоєння, але тихе та розслаблене дихання дівчини, що дивилась у темнувате нікуди, його більш-менш втішало. Сам він відчував себе як ніколи досі умиротвореним і далеким від психологічних самокопань. Птаху наповнила невимовна вдячність, причому не тільки до Хіміко, а й до всього того короткочасного умиротворення, яке йому вдалось віднайти в епіцентрі штормової водоверті, що вирувала навколо нього, заманюючи у свої підступні пастки. Кільце сорому навколо нього продовжувало невмолимо розширюватись, і одна з його відмітин зараз лежала вкарбованою в палаті інтенсивної терапії для немовлят. Та поки Птаха мирно і розслаблено лежав на ліжку. Він відчув, що якусь перешкоду в його душі нарешті подолано, і вона зникла геть.

— Може, спробуємо ще раз? Цього разу у традиційний спосіб? — запитав Птаха. — Здається, я більше не боюсь.

— Дякую, Птахо. Але давай відкладемо до завтрашнього ранку. Коли треба, можеш випити декілька таблеток снодійного. І якщо на ранок ти відчуватимеш себе остаточно звільненим від страху, спробуємо.

Птаха погодився. Він відчував, що в його стані снодійне йому не знадобиться.

— Ти для мене справжня втіха, — просто та відверто сказав Птаха.

— Я стараюсь. Мені здається, тебе ніхто не втішав, відколи все почалось. І це дуже погано, бо якщо так і продовжуватиметься, коли настане час і треба буде зібрати докупи всю свою мужність, щоб утекти з вируючого хаосу, ти відчуєш себе спустошеним та безсилим.

— Мужність? — перепитав Птаха, навіть не намагаючись осягнути суть цього слова. — Коли це мені може знадобитися збирати її докупи?

— О, віднині ще й як доведеться, і не раз, — байдуже відповіла Хіміко, хоча голос її лишався серйозним.

Птаха відчув, що перед ним лежить справжній ветеран, і його життєвий досвід важко навіть порівняти з досвідом Птахи. Хіміко була не тільки експертом в питаннях сексу — вона була знавцем найрізноманітніших аспектів людського життя. Птаха усвідомлював, що швидко піддається її сильному впливу. Саме вона допомогла йому перебороти один з його найсильніших страхів. Чи був у його житті бодай хто-небудь, з ким він міг би так невимушено розмовляти відразу після статевого акту? Навіть після сексу із власною дружиною Птаха відчував себе заручником у клішнях огиди та жалю до самого себе. Він сказав це Хіміко, не згадуючи дружину.

— Огида? Жаль до себе? Тобі не приходило в голову, що ти ніколи не був по-справжньому сексуально зрілим? Та й жінки, з якими ти спав, певно, переживали те саме, що й ти. Я не помилюсь, якщо скажу, що ти ніколи не був повністю задоволений сексом, Птахо?

Птаха відчув суміш заздрощів та ревнощів. Він заздрив тому жалюгідному хлопчикові та маленькому яйцеголовому джентльмену, що приходили минулої ночі після опівночі — вони, напевно, пізнали з Хіміко, що таке справжній секс, який дає справжнє задоволення. Птаха мовчав, і його подруга заговорила знову. Її голос залишався недбалим, але в її настрої можна було помітити роздратування:

— Людина, яка відчуває після сексу жалість до самої себе — неймовірно зарозуміла нікчема. Навіть огида краще, ніж жаль!

— Ти права, але такі люди найчастіше не мають шансу на допомогу такого сексуального експерта, як ти, і врешті-решт, вони просто втрачають впевненість у собі, — сказав Птаха.

Птаха відчув себе у кабінеті психоаналітика. Він не соромлячись вилив лікареві Хіміко душу і тепер, задоволений та розслаблений, поволі засинав, лежачи на кушетці і не знаходячи відповіді на питання, що могло штовхнути чоловіка на самогубство після одруження з цією золотою молодою жінкою? У тьмяному вакуумі свідомості, створеному вірусом сну, в його голові спливла думка: чи не спокутувала щось вона перед своїм мертвим молодим чоловіком, лежачи в ліжку зі мною, яйцеголовим джентльменом чи тим хлопчиськом? Голий, як зараз Птаха, він ступив у петлю прямо з цього самого ліжка. Того дня Птаха приїхав сюди після дзвінка Хіміко і допоміг зняти її мертвого чоловіка з мотузки, перекинутої через крокви, як м’ясники знімають яловичу тушу з масивного, вкритого памороззю гака, в промисловому холодильнику. У передсонному мареві Птаха побачив себе та мертвого чоловіка як одне ціле. Частини тіла Птахи, які ще не спали, відчували, як Хіміко долонею витирає піт з його шкіри, у той час як уві сні вона тремтячими руками мила тіло свого мертвого чоловіка. Я — цей мертвий хлопець, — подумав Птаха, — і мені буде набагато легше пережити літню спеку. Мерці навіть улітку залишаються холодними, як зимові дерева! На мить він повернувся в дійсність. — Але я з собою не покінчу! — після чого його поглинув темний, густий та глибокий сон.

На відміну він легкого й безтурботного сновидіння, яке він бачив перед засинанням, вранці його терзав важкий, озброєний болючими колючками сон. Його сон цієї ночі був як лійка: зайшовши через широкий край, вийти мусиш через вузький отвір з протилежного боку. Роздувшись, як великий дирижабль, тіло Птахи поволі пливло через похмуру нескінченну порожнечу. Його вúкликали в суд на допит, і він силкувався придумати, як можна в їхніх очах не бути відповідальним за смерть своєї дитини. Врешті-решт, він відчув, що обдурити допитувачів йому не вдасться, але разом з тим він хотів подати апеляцію: це зробила бригада лікарів у акушерстві! Як мені уникнути покарання?! Та його ниці страждання ставали все сильнішими, доки він плив у безмежному просторі — маленький жалюгідний дирижабль.

Птаха прокинувся. Усі його м’язи не розгинались і страшенно боліли, неначе він усю ніч проспав у лігві тварини, будова тіла якої не мала нічого спільного з людською. Здавалось, що все його тіло вкривав товстий шар медичного гіпсу. І де це я є в такий серйозний момент? — ледь чутно пробурмотів собі під ніс Птаха: в неясній імлі свідомості поволі почала проявлятись занепокоєність, поки що лише настовбурчивши свої хижі роги. В такий серйозний момент, коли я зчепився врукопашну із монструозним дитям! Птаха пригадав свою недавню розмову з лікарем у палаті, і сором потіснив відчуття небезпеки. Однак воно не зникло, а лише сховалося за спиною ганьби. Де я, де я в такий жахливий час?! — трохи голосніше простогнав Птаха і знову почув свій голос, замаринований у оцті страху. Він спазматично покрутив головою і спробував розібратись у природі пастки темряви, яка знову згущувалась навколо нього. Птаха пересмикнувся: він лежав на ліжку голий і безпомічний, та ще й поряд із ним лежала інша, така ж, як і він, роздягнена людина. Його дружина? Він спав оголений поряд зі своєю дружиною, так досі і не розповівши їй про те, яку неповноцінну дитину вона щойно явила світу? Та ні, це неможливо! Наляканий, Птаха простягнув руку і торкнувся пальцем голови оголеної жінки. Він простягнув другу руку, поклав її на плече сплячої і спустився рукою вниз до талії. Тіло було пишне та розкішне, з якоюсь тваринною м’якістю — таких рис тіло його дружини не мало. У цю ж мить вона поволі, але впевнено притулилась до нього всім тілом і обвила руками. Розум Птахи відразу прояснився, і він побачив Хіміко, свою коханку. Разом із цим відкриттям прийшло інше: він відчув пристрасне бажання, і воно більше не було зв’язане жодними обмеженнями, жодним страхом перед жіночністю. Не зважаючи на біль у кінцівках, Птаха сильно обняв Хіміко, як ведмідь хапає свою жертву. Вона була великою та важкою. Чоловік повільно стискав її в обіймах все сильніше, доки все її тіло притиснулось до його грудей та живота, а голова звисла вниз за його ліктем. Птаха зазирнув в обличчя жінки. Молочно-біле, в темряві кімнати воно виглядало до болю дитячим. Нарешті Хіміко прокинулась, усміхнулась Птасі, підвела голову і торкнулась його шкіри гарячими сухими вустами. Майже не змінюючи положення тіла, вони перейшли до сексу.

— Ти зможеш протриматися, доки я не кінчу? — запитала Хіміко сонним голосом. Вона хотіла убезпечити себе від вагітності, отже, нарешті зробила крок назустріч своєму власному задоволенню, і шляху назад вже не було.

— Звісно, — відповів він дещо напружено, але по-чоловічому рішуче, немов штурман корабля, якому щойно повідомили про наближення бурі. Його рухи були дуже уважними та стриманими, він намагався не втрачати над собою контроль. Він хотів якось компенсувати жалюгідні потуги, які він робив на складі пиломатеріалів тієї зими.

— Птахо! — нарешті скрикнула Хіміко високим та жалісним голосом, що так пасував її дитячому обличчю, напівприхованому в мороку кімнати.

Доки Хіміко ловила те справжнє, на що вона так довго чекала від їхнього сексу, Птаха, як вірний бойовий товариш на полі битви, стоїчно секунда за секундою стримував власну жагу. За мить після моменту кульмінації дівчина здригнулась усім тілом, від голови до п’ят. Відразу по тому її тіло розслабилось, стало м’яким та делікатним. Вона приглушено зітхнула, як маленьке звірятко, що наїлось досхочу, і відразу заснула. Він відчув себе куркою, яка пестить та оберігає курчатко. Вдихаючи здоровий запах поту Хіміко, голова якої лежала на рівні його грудей, він підтримував своє тіло, впершись ліктями в поверхню ліжка, щоб не роздавити дівчину власною вагою. Птаха був страшенно збудженим, але він не хотів завадити її природному мирному сну. Ще декілька годин тому він прокляв у своїй голові усе, що було бодай якось пов’язане з жінками, а тепер він сприймав Хіміко всю повністю, таку жіночну, як ніколи раніше. Його ясноголова сексуальна партнерка також цілком очевидно це відчула. За якусь мить Птаха чув рівномірне спокійне дихання сплячої людини. Він спробував обережно відсунутись від дівчини, але відразу відчув, що його пеніс м’яко затиснений чимось, ніби маленькою теплою рукою: Хіміко тримала його навіть уві сні. Птаха скуштував зовсім маленького, але справжнього сексуального задоволення. Він щасливо посміхнувся і відразу заснув. Сон знову був лійкою: Птаха зі щасливою усмішкою на обличчі занурювався в океан сновидінь, але коли на обрії з’явились береги реального світу, його захопив задушливий, клаустрофобський сон, і зі сльозами на очах він утік від нього. Розплющивши очі, він побачив Хіміко, яка теж не спала і занепокоєно дивилась на сльози в його очах.

8

Птаха піднімався сходами на другий поверх лікарні, де була палата його дружини, тримаючи в одній руці взуття, а в іншій — пакет із п’ятьма грейпфрутами, коли йому назустріч вийшов молодий лікар зі скляним оком. Вони зустрілись посередині сходового прольоту. Лікар зупинився на декілька сходинок вище і заговорив до Птахи згори вниз, що тому видалось проявом зверхності та деспотизму. Хоча лікар просто поцікавився новинами.

— Жива, — коротко відповів Птаха.

— А що з операцією?

— Ймовірно, що дитина ослабне і помре, перш ніж її можна буде оперувати, — Птаха відчув, як червоніє його обличчя, звернене вгору на лікаря.

— Ну, можливо, це навіть на краще, — сказав лікар зі штучним оком.

Обличчя Птахи ще сильніше побагровіло, і куточки рота почали смикатись. Помітивши, який ефект справили на нього його слова, лікар теж розчервонівся.

— Ми не казали вашій дружині нічого про мозок, вона думає, що в дитини проблеми з якимось із внутрішніх органів. Хоча, звісно, мозок — також внутрішній орган, тож це навіть і не обман. Ви знаєте, як воно буває: сьогодні обманеш щодо якоїсь дрібниці, аби не погіршувати і без того критичну ситуацію, а коли твоя брехня розкриється, муситимеш обдурювати більше і більше.

— Так…

— Отже, якщо я чимось зможу вам допомогти, обов’язково звертайтесь.

Лікар та Птаха статечно вклонились один одному і пішли далі в протилежних напрямках. Отже, «це навіть на краще»! — Птаха пережовував зауваження молодого лікаря. На краще, якщо вона ослабне і помре до операції. Це означало звільнення від тягаря у вигляді проблемної овочеподібної дитини без осквернення рук убивством. Просто чекай, доки дитина сама виснажиться і покине цей світ прямо з чистої сучасної лікарняної палати. Однак забути про неї, поки вона ще жива, також не є неможливим — це і буде головним завданням для Птахи. Це навіть на краще! Глибокий темний сором знову піднімав голову, і Птаха відчув, як його тіло почало ціпеніти. Він поволі ступав невеликими кроками уздовж коридору подібно до того, як це робили молоді жінки у різнокольорових синтетичних нічних сорочках, що мали от-от народити, та породіллі, котрі ще не встигли забути про клубок плоті, який донедавна копошився в їхніх животах. Птаха і сам був вагітним: у матці його мозку виношувалось почуття глибокого сорому. Невідомо чому жінки, проходячи повз, чванливо на нього зиркали, і від кожного їхнього погляду він малодушно хнюпився. Серед них були і ті ангелоподібні жінки, які проводжали поглядами карету «швидкої» під час перевезення його аномального немовляти. На якусь хвильку в голові Птахи промайнула безглузда думка, ніби вони знали все, що відбувалося з його дитиною потому. Як черевомовці, вони, можливо, непомітно, десь у глибині горла, промовляли: «Дитина? Не турбуйся, її прийняли на високоефективний конвеєр дітобойні! Невдовзі вона зовсім змарніє і помре. Це навіть на краще!»

Плач цілої отари немовлят ураганом налетів на Птаху. Його очі гарячково забігали по рядах колисок у палаті для новонароджених, і він швидко, майже бігом, подолав решту коридору. Йому здавалося, що він відчував на своїй спині погляди багатьох дитинчат.

Перед дверима палати своєї жінки він зупинився і ретельно обнюхав долоні, руки, плечі та навіть груди, скільки міг дістати. Важко навіть уявити, як все ускладниться, якщо дружина, чекаючи на нього в лікарняному ліжку, раптом відчує своїм надзвичайно загостреним нюхом запах Хіміко. Птаха повернувся і подивився назад, ніби переконуючись, що шлях для втечі нікуди не зник. З усіх боків темнуватого коридору на нього, завмерши, насуплено зиркали жінки в нічних сорочках. Йому хотілось їм у відповідь скорчити гримасу, але він лише слабко покрутив головою з боку в бік, повернувся до них спиною і невпевнено постукав у двері. Він виконував роль чоловіка у молодому подружжі, яке несподівано спіткала біда.

Увійшовши до палати, він побачив тещу, котра стояла до нього спиною і дивилась на густу зелень за вікном, і свою дружину, яка підняла голову, виглядаючи, мов горностай, з-поза узвишшя ковдри, що прикривала її коліна та стегна. На їхніх обличчях був однаковий наляканий вираз у зеленуватому яскравому світлі, що падало з вікна. У миті здивування та печалі Птаха помічав між цими двома жінками особливо сильні кровні узи — зараз їхні обличчя та манери поведінки були такими однаковими!

— Вибачте, що налякав вас. Я постукав, але дуже тихо, — сказавши слова виправдання перед тещею, він підійшов до ліжка.

— О, Птахо!.. — важко зітхнувши, промовила його дружина, не зводячи з нього очей, на яких відразу виступили сльози. На обличчі жінки не було жодної косметики, і шкіра демонструвала свою природну смаглявість. Зараз вона виглядала знову по-хлопчачому, мов професійна тенісистка, як і декілька років тому, коли Птаха вперше її зустрів. Під її прямим поглядом Птаха відчув себе зовсім безпорадним. Поклавши пакет із фруктами на ковдру, він, ніби ховаючись від її очей, опустився навпочіпки біля її ліжка і зняв взуття. Якби ж тільки я міг розмовляти з нею звідси, плазуючи по підлозі навколо ліжка, як краб! — з жалем подумав він, але нарешті силувано посміхнувся і встав.

— Агов! — намагаючись додати легкості у свій голос, сказав Птаха. — Як ти почуваєшся? Тобі вже не болить?

— Інколи. Періодично м’язи стискаються, як від спазму. І навіть коли ніщо не болить, я почуваюсь недобре. Боляче сміятись…

— Кепсько.

— Ще й як кепсько, Птахо! — відповіла жінка. — Що з нашою дитиною?

— Що з дитиною… Хіба лікар зі вставним оком вам нічого не розповів? — Птаха продовжував говорити плавно, немовби співаючи, і кинув швидкий погляд на тещу, невпевнено, подібно до того, як боксер на ринзі зиркає на свого тренера. У невеличкому просторі між ліжком та вікном вона несамовито подавала йому секретні мовчазні сигнали. Було незрозуміло, що саме вона хотіла йому сказати, та одне було напевно: він не мав нічого говорити дружині.

— То що з нею сталось? — запитала жінка знову тихим самотнім голосом, ніби ховаючись від усього в самій собі. Птаха розумів, що її душу розривали демони сумніву та невпевненості, змушуючи її усоте повторяти одні й ті ж слова, одним і тим же безпорадним тоном.

— У неї дефектний орган. Поки що лікарі не сказали мені нічого конкретного — напевно, досі проводять обстеження. А лікарня при університеті — просто бюрократичне пекло, — Птаха відчув, як від його слів війнуло смородом брехні.

— Думаю, що справа в серці, якщо це потребує таких численних обстежень. Але звідки в неї могла взятись серцева недостатність? — розгубленість у голосі дружини знову змусила його захотіти зникнути з очей і по-краб’ячому побігти по підлозі. Замість цього він роздратовано, як буркотливий підліток, відповів:

— Лікарі займаються обстеженням, тому давай залишимо цю роботу їм. Скільки б ми не гадали, роблячи безпідставні припущення, нічого доброго з цього точно не вийде.

Розгублений від своєї неочікуваної грубості, Птаха кинув присоромлений погляд на дружину і побачив, що вона лежала з міцно заплющеними очима. Він дивився зверху вниз на її набряклі повіки, здиблені ніздрі та несиметрично великі губи і з тривогою думав, чи повернеться колись до її обличчя звичний баланс та пропорції. Вона лежала, не розплющуючи очей, і, здавалося, засинала. Раптом з-під її опущених повік сильним нестримним потоком побігли сльози.

— Щойно дитина народилась, я почула, як медсестра зойкнула, і відразу подумала, що сталась біда. Але потім я почула радісний сміх лікаря. Хоча, можливо, це мені приснилось — мені важко було розрізнити, що сниться, а що відбувається насправді. А коли я отямилась від наркозу, дитинку вже відвезли на «швидкій», — проказала жінка, так і не розплющивши очей.

Той проклятий волохатий акушер! Птаха відчув, як його горло стискає лють. Той негідник так голосно вибухнув своїм мерзенним хихотінням, що навіть людина під наркозом це почула! Якщо це твоя звична манера дивуватись, я підстережу тебе зі шматком арматури десь у темному закутку і змушу сміятись до смерті! Та його злість була дитячою, скороминущою. Він чудово знав, що ніколи не візьме до рук дрючка і ніколи не ховатиметься в темних підворіттях. Птаха мусив визнати, що втратив самоповагу та моральне право засуджувати будь-кого.

— Я приніс тобі декілька грейпфрутів, — сказав Птаха таким тоном, немов вибачався.

— Грейпфрути? Чому грейпфрути? — з викликом у голосі спитала дружина, і він відразу зрозумів свою помилку.

— Дідько! Ти ж терпіти не можеш їхній запах… — сказав Птаха, ненавидячи сам себе. — І як я тільки міг додуматись купити саме їх?!

— Напевно, тому, що ти навіть не думав ані про мене, ані про нашу дитину! Хіба ти взагалі думаєш про когось, окрім самого себе? У нас із тобою була навіть сварка через ці трикляті грейпфрути, коли ми складали меню десертів на весілля! Це ти теж забув?

Птаха безпорадно хитнув головою. Він відвів погляд від дружини, в якої починалась нервова істерика, і зустрівся поглядом з її матір’ю, що стояла у вузенькому кутку в узголів’ї дочки і не переставала посилати йому таємничі сигнали. Очима він благав у неї допомоги.

— Я зайшов до крамниці, аби купити фруктів, і мені здалося, що грейпфрути значать щось особливе для нас обох. Я купив їх, навіть не думаючи про те, через що вони стали такими особливими. Що ж мені тепер з ними робити?..

Вони ходили до крамниці удвох із Хіміко, а отже те особливе, що відчув Птаха, було зумовлено її присутністю. Відтепер вона все сильніше кидатиме свою тінь на різні деталі мого життя!

— Навіть одного грейпфрута в кімнаті достатньо, щоб я не могла тут бути! — не вгамовувалась жінка. Птаха занепокоївся, чи вона, бува, вже не помітила тіні Хіміко.

— Отже, віднеси їх, мабуть, краще до сестринської, — озвалась її мати, посилаючи Птасі черговий сигнал. Сонячне проміння з вікна, пробиваючись крізь зелений серпанок, облямовувало її глибоко посаджені очі та ніс яскраво-зеленим ореолом. Нарешті йому вдалося прочитати сигнал тещі, схожої на радіоактивну примару: вона чекатиме на нього в коридорі, коли він повертатиметься назад до палати.

— Гаразд, я скоро повернусь! Сестринська на першому поверсі?

— Зразу біля приймального відділення, — відповіла теща, не зводячи з Птахи очей.

Він вийшов у темний коридор, тримаючи в руці пакет із фруктами. Птаха швидко пішов уперед, відчуваючи, як грейпфрути починають поширювати навколо свій запах, і його частинки, здавалось, насичували його обличчя та груди. Він подумав, що запах грейпфрутів може навіть викликати у астматиків напад хвороби. Потім про свою сварливу дружину на лікарняному ліжку, про її матір з зеленим ореолом навколо обличчя, що посилала йому сигнали, як пантомім з театру кабукі, про себе, у кого в голові був пошук зв’язку між фруктами та астматичними нападами, — все це було схоже на якусь абсурдну театральну постановку. Все, все навколо — дурнуватий спектакль! І тільки немовля зі скаліченою головою, немовля, яке поволі вмирає на убогому харчуванні з підсолодженої води замість молока, — тільки воно справжнє! Але коли так, чому підсолоджена, а не чиста вода? Якщо все це робилося, лише щоб не давати їй молока, хіба підсолодження сурогату — не звичайнісінький жалюгідний обман? Птаха простягнув пакет з грейпфрутами якійсь із незайнятих медсестер, і хотів представитись, але раптом відчув, що до нього повернулось дитяче заїкання, і він не зміг вимовити жодного зв’язного слова. Чоловік мовчки розгублено вклонився і швидко пішов геть. За його спиною медсестри дружно засміялись. Спектакль! Безглуздий дешевий театр! Чому все навколо таке несправжнє? З перекошеним обличчям, важко дихаючи, Птаха піднявся на другий поверх, переступаючи відразу через три сходинки, і рушив тим же коридором назад, до палати дружини. Проходячи повз палату для новонароджених, він змусив себе дивитись під ноги, щоб тільки ненароком не зазирнути всередину.

Теща Птахи стояла рівно, ніби згорда, із чайником у руці перед дверима кухні для пацієнтів, їхніх родичів та відвідувачів. Підійшовши ближче, він побачив, що навколо її очей замість зеленого сяючого ореолу залягли тіні порожнечі, такі жалюгідні, що це змусило його здригнутися. Утім, він одразу зрозумів, що її рівна постава, котру він сприйняв за вираження пихи, насправді була результатом смертельної втоми, замішаної на відчаї, що змусило її тіло вмить втратити свою природну гнучкість. Вони розмовляли, стоячи на відстані п’яти метрів від дверей палати, і з пересторогою на них поглядали. Почувши, що дитина ще жива, теща з докором у голосі сказала:

— Треба, щоб ти терміново вжив заходів. Якщо моя дочка побачить цю дитину, вона просто збожеволіє.

Птаха перелякано мовчав.

— Якби ж то хтось із наших родичів був лікарем!.. — сказала вона і самотньо зітхнула.

Ми просто купка плебеїв, товариство жалюгідних самозахисників, — подумав Птаха. Він стишив голос, остерігаючись вух пацієнток, що горіли цікавістю та, можливо, нишком зібрались по той бік зачинених дверей палат, мов німі цикади, і повідомив:

— Відповідальний за нашу дитину лікар сказав, що вони зменшать об’єм молока для годування і навіть даватимуть замість нього підсолоджену воду. Через декілька днів буде видно результат.

Договоривши, він побачив, як отруйні міазми, що оточували його тещу, безслідно зникли. Чайник з водою в її руках одразу став для неї заважким. Вона поволі кивнула і сказала тихим, ніби їй нестерпно хотілося спати, благальним голосом:

— Он воно! Он як… Коли все якось розв’яжеться, давай збережемо у таємниці, що саме з дитиною було не так.

— Авжеж, — коротко пообіцяв Птаха, не кажучи, що він уже обговорював це з її чоловіком.

— Бо інакше моя дівчинка більше ніколи не захоче народжувати дітей, Птахо!

Він кивнув, відчувши, як його майже фізична антипатія до тещі стала ще сильнішою. Вона пішла на кухню, і Птаха сам повернувся у палату до дружини. Чи не розкусить вона цю нашу просту хитрість? Байдуже! Хай там що, а це все театр, у якому всі актори на сцені грають свої ролі та говорять брехливі репліки, — подумав Птаха.

Коли він зайшов до палати, з обличчя дружини було зрозуміло, що грейпфрутову істерику вже забуто. Він обережно опустився на край ліжка біля неї.

— Ти виглядаєш таким виснаженим, — сказала жінка і з несподіваною ніжністю простягла руку й торкнулась його щоки.

— Еге… — неуважно озвався Птаха.

— Жалюгідний пацюк! — раптом він дістав сильного ляпаса. — Ти став схожим на пацюка, який тільки й мріє про те, аби втекти у свою нору!

— Он як? Я мрію втекти у свою пацючу нору? — гірко повторив він.

— Мати боїться, що ти знову зап’єш. У своєму стилі: з ранку до вечора, без будь-яких обмежень, і невідомо, як надовго.

Птаха пригадав ті відчуття нескінченного запою: гаряча голова, пересохла глотка, біль у шлунку, тіло, що ніби налилося свинцем, занімілі пальці рук та насичений алкоголем млявий мозок. Він провів кілька тижнів життя, мов у підвалі, замурований у стінах з віскі.

— Якщо ти знову почнеш пити, ти знову втратиш себе, і коли наша дитина тебе потребуватиме, ти ні на що не будеш здатен, Птахо.

— Я ніколи не питиму так, як тоді.

По правді кажучи, вчора він знову потрапив до зубів тигра пекельного похмілля, та все ж якось йому вдалось вирватися з його пащі, не беручи до рота нової порції спиртного. Втім, хтозна, як би воно було, якби Хіміко його не врятувала. Чи вирушив би він знову на кількасот годин у той темний болісний дрейф? Впевнено відповісти на це питання Птаха не міг, і без згадки про Хіміко важко було переконати дружину та її матір у своїй стійкості до алкогольної спокуси.

— Я дуже хочу, щоби з тобою все було добре, Птахо. Але мені завжди здавалось, що у найвідповідальнішу мить ти або нап’єшся як хлющ, або як справжня пташка полетиш кудись далеко, окрилений своїми дивними мріями.

— Вже стільки років пройшло, відколи ми одружились, і ти увесь цей час була такою непевною щодо свого власного чоловіка? — жартівливо та м’яко запитав Птаха, але вона не дала зловити себе у цю солодкаву пастку. Навпаки, її слова Птаху просто приголомшили:

— Тобі постійно сниться, що ти їдеш до Африки, і вигукуєш уві сні щось мовою суахілі. Я завжди про це мовчала, але давно помітила, що ти, Птахо, зовсім не хочеш жити спокійним життям з нами — твоєю дружиною та дитиною!

Птаха мовчки дивився на її худу та злегка бруднувату ліву руку на своєму коліні. За хвилину він, як дитина, котра знає, що провинилась, але невпевнено намагається протестувати проти прочухана, тихо сказав:

— Ти сказала, що я вигукую щось мовою суахілі. Що саме?

— Я не пам’ятаю. По-перше, я чую твої вигуки крізь сон, а по-друге, я не знаю цієї мови.

— Але як ти тоді знаєш, що це суахілі?

— Слова, що звучать, як крики диких тварин, не можуть належати цивілізованому суспільству.

Птаха промовчав, сумно думаючи про те, що його дружина зовсім не розуміє принципу організації мови суахілі.

— Коли позавчора, а потім вчора ввечері мати сказала мені, що ти залишився в іншій лікарні, я запідозрила, що ти знову щось накоїв, Птахо. Тільки сумнівалася, що саме — напився чи просто кудись утік.

— Я був занадто засмучений, щоб навіть думати про щось таке.

— Гей, ти почервонів!

— Бо я втрачаю терпець, — відповів Птаха сердито. — Якого дідька я мав кудись тікати? У мене щойно народився син!

— Коли я сказала тобі, що вагітна, на тебе цілою армією термітів напала купа різних нав’язливих ідей! Ти бодай коли-небудь по-справжньому хотів дитину?

— Байдуже. Ми з цим усім розберемося, вже після того, як дитина одужає, хіба не так? — Птаха спробував вивести їхню розмову з цієї халепи.

— Саме так. А те, одужає вона чи ні, повністю залежить від твоїх зусиль та від того, яку лікарню ти обрав. Я не можу встати з ліжка, мені навіть не кажуть, у якому органі нашої дитини вгніздилася її хвороба! І тому я мушу повністю покластись на тебе, Птахо.

— От і добре. Покладись!

— Розмірковуючи, чи можу я на тебе розраховувати у нашій проблемі з дитиною, я раптом усвідомила, що не так добре тебе знаю. Ти зможеш взяти на себе всю відповідальність за нашу дитину, повністю, до самопожертви, якщо буде потрібно? — запитала дружина. — Чуєш, Птахо, ти хоробрий? Ти з тих, хто цінує та поважає покладену на нього відповідальність?

Птаха часто думав, що він зможе більш-менш упевнено сказати, наскільки він хоробрий, лише потрапивши на війну. Ці думки з’являлись у його голові перед бійкою, перед здачею іспитів, навіть перед одруженням. І щоразу він шкодував, що так і не знає точної відповіді. Навіть бажання випробувати себе в далеко не рутинній подорожі дикими африканськими розлогами підігрівалось думкою про те, що, можливо, саме там він знайде свою маленьку особисту війну. Та зараз йому здавалося, що він може відповісти на це запитання, навіть не з’їздивши до Африки та не шукаючи для себе війни, цілком упевнено: він з боягузів, на яких покластися неможливо.

Роздратована його мовчанням, дружина Птахи стисла в кулак руку, що лежала на його коліні. Він хотів накрити її кулак своєю рукою, але відчув у ній таку ворожість, що, здавалось, її рука здатна самим лише дотиком обпалити йому долоню.

— Я хочу знати, Птахо, чи не покинеш ти людину у найважчу для неї мить життя? Адже ти вже одного разу покинув у біді свого друга, Кікухіко? — вона широко розплющила свої стомлені тьмяні очі, щоб не пропустити жодного моменту з його реакції.

Кікухіко! Це був його молодший товариш, який всюди волочився слідом за ним у часи буремного вуличного отроцтва Птахи. Одного разу вони удвох поїхали до сусіднього містечка і скоїли там чудернацьку витівку. З психіатричної лікарні втік один пацієнт, і вони взялися його знайти. Увесь вечір хлопці кружляли вулицями міста, і його товариш врешті-решт знудився так, що навіть примудрився загубити позичений у лікарні велосипед. Але Птаха все більше запалювався ентузіазмом. Він розпитував про особу втікача у людей на вулицях і відчайдушно продовжував пошуки увесь вечір. Божевільний був упевнений, що цей світ — пекло, він жахався всіх собак, вважаючи їх демонами у тваринній подобі. На ранок мали пустити по його сліду зграю навчених німецьких вівчарок, але всі в унісон погоджувались, що коли собаки його знайдуть і оточать, він просто помре від жаху. Тому Птаха шукав його всю ніч до світанку, ні на хвилину не зупиняючись, щоб відпочити. Коли його молодший товариш почав наполягати на тому, щоб вони покинули цю марну справу і повернулися назад до свого міста, Птаха розсердився і присоромив хлопця, сказавши, що знає про інцидент, який стався у нього з американцем-гомосексуалістом у центрі міжнародного обміну. Врешті-решт, від’їжджаючи в бік свого міста на останньому вечірньому потязі, хлопець побачив у вікні Птаху, який завзято продовжував свої пошуки. Відчинивши вікно, товариш крикнув голосом, у якому бриніли сльози:

— Птахо, мені страшно!

Але Птаха так і покинув нещасного Кікухіко і далі шукав зниклого пацієнта. Зрештою він знайшов його в зашморгу на узгір’ї серед міста, але цей досвід став поворотним пунктом у його житті. На ранок, сидячи на пасажирському сидінні у триколісному автомобілі, в якому везли тіло мерця, він передчував, що невдовзі йому доведеться порвати з його тогочасним життям важкого підлітка. Наступної весни він вступив до Токійського університету. Тим часом у Кореї йшла війна, і до Птахи дійшли страшні чутки, що з таких, як він та його друзі, вуличних компаній, які без діла вештались вулицями провінційних містечок, формують поліцейські загони та примусово відправляють до Кореї. Але що сталося з Кікухіко після того, як я покинув його тієї ночі? — думав Птаха. Він почувався, ніби з темного минулого перед ним з’явився і привітався маленький привид старого знайомого.

— Чому ти раптом згадала про Кікухіко і вирішила вдарити мене з цього боку? Я навіть забув, що колись розповідав тобі цю історію, — сказав Птаха.

— Якби в нас народився хлопчик, я збиралася назвати його Кікухіко, — відповіла жінка.

Назвати! Ще не вистачало, щоб те химерне немовля ще й мало щось на зразок імені! — перелякано подумав Птаха.

— Якби ти покинув нашу дитину напризволяще, думаю, я б із тобою розлучилась, — сказала вона фразу, яку давно готувала, лежачи на лікарняному ліжку з трохи піднятими колінами і дивлячись у вікно, за яким буяла зелень.

— Розлучилась? Що ти таке кажеш? Ми би з тобою не розлучились!

— Навіть якби й не розлучилися, все одно у нас були б постійні сутички на цьому ґрунті, Птахо.

Окрім того, що я народився боягузом, на якого ніхто не може покластися, мені ще й судилося прожити меланхолійне життя чоловіка, який аж ніяк не підходить на цю роль, — подумав Птаха. Там, у тій занадто світлій дитячій палаті, зараз лежить, слабшаючи, його дитина, а він лише спокійно чекає, доки вона нарешті помре. Але моя дружина поставила все наше подружнє майбутнє в залежність від того, чи візьму я на себе повну відповідальність за одужання нашого дитяти. Я граю в гру, яку програв від самого початку. Отже, йому лишалось лише виконати свій обов’язок.

— Дитина не помре, — сказав він тихо, занурений у свої важкі думки.

В цей же час до палати зайшла теща з приготованим чорним чаєм. Оскільки вони з Птахою не хотіли, щоб жінка дізналась про їхню гостру розмову в коридорі, а вона в свою чергу не бажала демонструвати перед матір’ю напруженість, що виникла між нею та чоловіком, їхня розмова за чаєм вперше за довгий час проходила в буденній атмосфері. Намагаючись привнести в спілкування трохи сухого гумору, Птаха розповів їм про дитину без печінки та її батька.

Птаха озирнувся на зелені насадження навколо лікарні і, перш ніж підійти до червоного спортивного автомобіля, переконався, що всі вікна повністю прикриті пишним зеленним листям. Хіміко задрімала під кермом, ніби закутавшись у спальний мішок та поклавши голову на низьке сидіння. Нахиляючись, щоб розбудити її, Птаха зловив себе на думці, що він нарешті втік із оточення чужих людей і повернувся у свою справжню сім’ю. Чоловік розвернувся і ще раз винувато подивився на зелені верхівки дерев гінкго, що розвівалися під подувом вітру.

— Хай, Птахо! — прокинувшись, привіталась Хіміко в стилі американської студентки, після чого піднялась і відчинила перед ним двері біля пасажирського сидіння. Він швидко заліз у машину.

— Ти не проти, якщо ми заїдемо спершу в мою квартиру? А вже потім — у банк та другу лікарню.

Хіміко спершу неспішно виїхала з автостоянки, після чого вдавила педаль газу, і автомобіль, голосно ревучи двигуном, стрімко набрав швидкість. Втративши відчуття рівноваги, Птаха втиснувся в сидіння, але впізнав маршрут, яким він зазвичай добирався до їхнього з дружиною орендованого помешкання.

— Ти точно прокинулась? Чи, може, досі летиш автострадою у своїх снах?

— Звісно, я прокинулась! Мені снилось, що ми з тобою займалися сексом.

— У тебе завжди в голові думки про секс? — із простодушним подивом запитав Птаха.

— Тільки після таких неповторних утіх, як учора. Таке трапляється далеко не щодня, та й навіть із тобою, Птахо, це пристрасне напруження не триватиме вічно. Як би хотілося знати, що треба зробити, аби ці дні надзвичайних сексуальних пригод ніколи не закінчувались! А поки ми цього не знаємо, навіть нам з тобою невдовзі не вдаватиметься придушувати позіх, бачачи одне одного голими.

Але ж ми тільки почали! — хотів сказати Птаха, однак в руках маніяка-водія Хіміко машина, розкидаючи з-під коліс гравій, уже заїжджала у подвір’я, оточене живоплотом.

— Я повернуся за п’ять хвилин. Постарайся не заснути — п’яти хвилин замало, щоб подивитися повноцінний хтивий сон, еге ж? — сказав Птаха.

Піднявшись до спальні, він зібрав деякі речі, потрібні йому, щоб зупинитися на деякий час у Хіміко. Він збирав сумку, повернувшись до дитячого ліжечка спиною: зараз воно йому нагадувало маленьку білу труну. Наостанок він поклав у сумку роман англійською мовою, написаний одним із африканських письменників, зняв зі стіни африканські мапи, обережно згорнув їх та поклав до кишені піджака.

Він спустився вниз, сів до машини Хіміко, і вони поїхали до банку. Хіміко уважним оком помітила в кишені Птахи карти.

— Це дорожні мапи?

— Так, дорожні. Карти, якими дійсно можна скористатись.

— Тоді поки ти будеш у банку, я пошукаю в них найкоротший шлях до лікарні, де лежить твоя дитина, Птахо.

— Це буде непросто: вони африканські, — відповів Птаха. — В мене ніколи не було придатних для реального застосування карт інших континентів, окрім Африки.

— Сподіваюся, настане той день, коли вони тобі знадобляться, — трохи жартома сказала Хіміко.

Птаха залишив Хіміко засинати за кермом її MG на площі перед лікарнею і пішов до будівлі, щоб оформити госпіталізацію. Проблема виникла з тим, що у дитини досі не було імені. Він терпляче відповідав на численні запитання дівчини у реєстраційному вікні, але врешті-решт не витримав і зірвався:

— Моя дитина вмирає! Я не впевнений навіть, чи вона ще жива! Чому я повинен давати їй ім’я?!

Дівчина страшенно зніяковіла і поступилась. Без особливих причин Птаха вирішив, що дитина все-таки вже мертва, і навіть запитав у реєстраторки про процедуру оформлення документів на розтин та кремацію.

Але лікар, з яким вони зустрілись у палаті інтенсивної терапії, своїми словами його осадив:

— Чому ви з таким нетерпінням чекаєте на смерть вашого сина? Плата за госпіталізацію в нас не така й велика! У вас же є медична страховка? Так, ваша дитина дійсно слабшає, але все ж вона досі жива. Може, ви нарешті почнете поводитись, як належить батькові?

Птаха написав на вирваному із записника аркуші телефонний номер Хіміко, дав його лікареві і попросив телефонувати, якщо трапиться щось суттєве. Відчуваючи, що він викликає у всіх людей в палаті тільки огиду, Птаха, навіть не зазирнувши в інкубатор, у якому лежало його немовля, відразу вийшов з лікарні до спортивного автомобіля. Бігаючи задушливими лікарняними коридорами, він спітнів не менше, ніж Хіміко, яка спала в машині під полуденним сонцем. Залишивши по собі у повітрі вихлопні гази та тваринний запах поту, вони поїхали до будинку Хіміко, щоб провести спекотний опівденний час, лежачи голими у ліжку та чекаючи на телефонний дзвінок, що сповістив би про смерть немовляти.

Весь день їхня увага була невідривно прикута до телефонного апарата, і навіть коли настав час піти до магазину, щоб купити щось на вечерю, Птаха залишився вдома, боячись пропустити заповітний дзвінок. Після вечері вони слухали по радіо запис популярного радянського піаніста, але зі стишеним звуком: нерви в очікуванні телефонного дзвінка були напружені до краю. Врешті-решт Птаха заснув, але раз у раз йому здавалося, що він чує дзвінок. Він прокидався, біг до телефону і хапав трубку, пересвідчуючись, що йому все наснилось. Одного разу територія сонної реальності поширилась настільки, що він навіть почув у слухавці голос лікаря, який повідомляв йому про смерть дитини. Вкотре прокинувшись посеред ночі, Птаха відчув себе злочинцем, якому тимчасово відклали виконання судового вироку. І з несподіваною силою та глибиною він раптом відчув утіху в тому, що проводить ніч не на самоті, а разом з Хіміко. Вперше, відколи він став дорослою людиною, Птаха відчував у комусь потребу.

9

Вранці Птаха позичив у Хіміко машину, щоб доїхати до своєї школи. Припаркований на шкільній території червоний спортивний MG злегка пахнув скандалом, чимось таким, що майже не хвилювало його, поки він не поклав ключі від автомобіля до кишені. Він відчув, що після ситуації, яка склалася навколо народження його дитини, у його свідомості з’явилися прогалини. Птаха проштовхнувся через натовп учнів, які з похмурими обличчями обступили його машину. В учительській завідувач відділення іноземних мов, одягнений, як справжній син американських мігрантів, у короткий піджак, який сидів на ньому кривувато, повідомив Птасі, що директор хотів його бачити. Однак це повідомлення ледве пробилось у глибини його сточеної свідомості і анітрохи не змогло його збентежити.

— Знаєш, Птахо, ніколи б не подумав, що ти такий безстрашний! Хоча важко сказати, що це — сміливість чи нахабство, — весело, ніби жартома, додав начальник, та його очі продовжували уважно розглядати Птаху.

Увійшовши до аудиторії, де на нього чекали учні, він не зміг не здригнутися. Втім, це була інша група учнів, і наскільки йому було відомо, вони не надто тісно спілкувалися з тим класом, що був на його вчорашньому провальному занятті, а тому майже ніхто не знав про той ганебний інцидент. Ця думка його збадьорила. Впродовж уроку він помітив декількох учнів, які напевно знали про вчорашній випадок, але вони були з тих легковажних міських молодих людей, для яких ця ситуація була лише кумедною витівкою, а дехто навіть вбачав у ній своєрідний героїзм. Коли він зустрічався з кимось із них поглядами, вони грайливо та зі сповненим симпатії розумінням йому посміхались. Проте Птаха ці посмішки ігнорував.

Коли по завершенні уроку Птаха вийшов з аудиторії, на кручених сходах на нього чекав юнак. Це був учень, який учора став на його бік і врятував викладача від шквального бунту озлобленого класу. Він не просто покинув заради нього свій урок, що проходив у іншій аудиторії, а й чекав на нього, сидячи просто на палючому сонці. На носі хлопця блищали краплини поту, а на блакитних джинсах був помітний бруд зі сходинки, на якій він сидів.

— Добридень!

— Добридень, — відповів Птаха на вітання.

— Напевно, вас уже викликав до себе директор? Той йолоп дійсно пішов скаржитись! І навіть як доказ сфотографував маленьким фотоапаратом блювотиння, — демонструючи ряд добре доглянутих зубів, юнак ніяково посміхнувся.

Птаха посміхнувся йому у відповідь. Він що, тепер збирається скрізь бігати за мною зі своїм фотоапаратом, чекаючи слушного моменту, щоб мене засудити?

— Він доніс директору, що ви прийшли до аудиторії з похмілля, але ми — п’ятеро чи шестеро чоловік — збираємося свідчити, що це було харчове отруєння. Тому ми вирішили, що спершу варто, так би мовити, узгодити наші версії, — сказав хлопець, удаючи з себе вигадливого змовника.

— Але то й справді було похмілля, це ви з друзями помиляєтесь. Все було саме так, як поскаржився той законник, — Птаха прослизнув повз хлопця і пішов сходами вниз.

Учень поспішив слідом і вчепився в нього, намагаючись його переконати:

— Але ж, сенсей, якщо ви в цьому зізнаєтеся, вас звільнять! Директор очолює районну філію ліги за сухий закон!

— Жартуєш!

— Літо є літо, сенсей. Чому б не сказати все-таки, що це було харчове отруєння? Що у вас така низька зарплата, і ви ненароком з’їли те, що вже залежалось.

— Мені зовсім не хочеться брехати про своє похмілля. І ще більше я не хочу, щоб ви давали заради мене неправдиві свідчення.

— Хм! — із сумнівом чмихнув юнак. — Куди ви підете, якщо вас звідси виженуть, сенсей?

Птаха вирішив не звертати на нього уваги. Чого йому найменше зараз хотілося — це знову втягувати себе в нові інтриги. Він відчув, що став страшенно пасивно-консервативним. Напевно, в цьому винні ті прогалини у свідомості.

— Втім, я бачу, у вас немає необхідності працювати вчителем курсів. Я бачив ваш червоний спортивний автомобіль. Директор, якщо вирішить вас звільнити, теж, напевно, розгубиться, побачивши ваш MG, ха-ха!

Не повертаючись до звеселеного юнака, Птаха пішов прямо до вчительської. Поклавши у свою комірку коробку з крейдою та підручник, він помітив конверт, на якому зазначалось його ім’я. Лист від його друзів з гуртка слов’янських мов: можливо, на своєму екстреному зібранні вони все-таки придумали, що робити з Делчефом? Птаха відкрив конверт і збирався розгорнути листа, коли йому пригадався кумедний студентський забобон про ймовірність: якщо в тебе одночасно виникають дві важливі справи, і ти не знаєш, чого від кожної з них чекати, то за умови, що одна з них провалиться, у другій удача обов’язково тобі усміхнеться. Птаха поклав аркуш назад до конверта і засунув його в кишеню: якщо розмова з директором обернеться провалом, у нього будуть всі підстави сподіватися на краще у листі.

Достатньо було одного погляду на обличчя шефа, який підняв на нього очі від свого столу, аби відчути, що результат буде один: катастрофа. Але він швидко себе заспокоїв: я мушу принаймні спробувати провести цю зустріч, скільки часу б вона не зайняла, якомога приємніше для себе.

— Неприємна справа вийшла, Птахо. Відверто кажучи, я теж приголомшений, — сказав директор. Він нагадував начальника великої корпорації, що зійшов зі сторінок з бізнес-романів — одночасно величний та прагматичний. У свої тридцять з лишком років йому вдалося перетворити невеличку приватну школу вихідного дня у чималий інтегрований навчальний центр, і зараз він планував відкривати коледж. На його великому безформному, начисто поголеному обличчі сиділи окуляри у товстій оправі з двома круглими, як дощові краплини, лінзами. Зроблені на індивідуальне замовлення, вони підкреслювали своєрідність його зовнішності. За цими показними окулярами приховувались винуваті очі, які завжди викликали у Птахи легку приязнь до цього чоловіка.

— Я розумію, про що ви. Це все повністю на моїй відповідальності.

— Студент, який поскаржився — регулярний дописувач у освітній журнал. Неприємний тип. Якщо він здійме галас у пресі, нам буде кепсько.

— Так, так, звісно, — спішно відповів Птаха. Бажаючи полегшити директорський тягар, він його випередив: — Я відмовлюся від літніх спеціальних курсів, а з осені — від посади взагалі.

Директор занадто голосно втягнув носом повітря, і на його обличчі з’явився вираз із суміші печалі та гніву.

— Незручно перед паном професором, — промовив він. Це означало, що Птаха мусив сам все пояснити своєму тестеві.

Птаха кивнув. Він відчув, що почне дратуватись, якщо не покине директорський кабінет якомога швидше.

— І ще одне, Птахо! Є група студентів, які наполягають на тому, що вчорашній випадок був харчовим отруєнням, і, здається, вони погрожують донощику. А той у свою чергу стверджує, що це ти їх підбурюєш. Навряд чи воно так, еге ж?

Посмішка на обличчі Птахи зів’яла, і він заперечно похитав головою.

— То я тоді… з вашого дозволу…

— Дякую, Птахо! Дуже шкода, що все так вийшло, мені завжди подобався твій характер, — сказав директор. У його голосі та збільшених лінзами окулярів очах відчувалась щирість. — Отже, у тебе і справді було похмілля?

— Так, похмілля, — відповів Птаха і вийшов з кабінету.

Він вирішив оминути вчительську і пройти у двір до машини через підсобку. Птаха відчув, що у ньому наростає меланхолія, ніби його щойно несправедливо принизили. До літнього різноробочого, який сидів у підсобці, вже дійшли чутки про Птаху:

— Ви нас покидаєте, сенсей? Нам вас бракуватиме! — сказав він. Отже, він — викладач, популярний серед прибиральників!

— До кінця семестру я ще користуватимусь вашою милістю, — відповів Птаха, понуро думаючи про те, що він не заслуговує на такий вираз на старечому загрубілому та зморшкуватому обличчі.

На дверях припаркованого на внутрішньому дворі спортивного автомобіля сидів його невтомний юний союзник, суплячись, як дорослий, на яскраве сонячне сяйво та спеку. Збентежений його несподіваною появою з чорного ходу підсобки, він миттю скочив на ноги. Птаха сів у машину.

— Як усе пройшло? Ви наполягли на тому, що то було отруєння, сенсей?

— То було похмілля, — відрізав Птаха.

— Отакої! Чудово! — насмішкувато, з гіркотою в голосі сказав хлопець. — Отже, вас звільнено, сенсей.

Птаха вставив ключ та завів двигун. За лічені секунди його ноги потонули в поту, немовби він заліз у гарячу сауну. Навіть кермо так сильно нагрілось на сонці, що рука Птахи рефлекторно відсмикнулась.

— Чорт забирай! — вилаявся він. Юнак голосно та весело засміявся.

— Що ви робитимете після звільнення, сенсей?

І справді, що я збираюсь робити, коли мене звільнять? А я ж іще мушу заплатити двом лікарням за дружину та сина, — подумав він. Та його розпечена під спекотним сонцем голова була не здатна народити бодай якийсь ефективний план — тільки нескінченні потоки поту. І знову він відчув невиразну тривогу: він більше не авантюрист.

— Може, вам стати туристичним гідом? І замість скаредних японських студентів з їхніми єнами трусити з іноземних туристів долари! — сказав хлопець, з обличчя якого не сходила життєрадісна посмішка.

— Ти знаєш, де контора екскурсоводів? — зацікавлено спитав Птаха.

— Я обов’язково дізнаюсь! Як мені з вами зв’язатись?

— Можна зустрітися на наступному тижні після занять.

— Чудово! Покладіться на мене! — радісно та збуджено вигукнув юнак.

Птаха обережно вивів машину на вимощену бруківкою дорогу. Спочатку він хотів позбутися нав’язливої компанії хлопця і нарешті прочитати листа, що лежав у кишені. Але, розігнавши автомобіль, він нарешті помітив, що відчуває вдячність до юнака. Якби той не звеселив його, коли він від’їжджав на бруднуватій спортивній машині з роботи, яку він щойно втратив, напевно, все було б набагато гірше. Очевидно, він був приречений, щоб із критичної ситуації його завжди рятували молодші браття. Згадавши, що йому треба заправити автомобіль, Птаха заїхав на станцію. Трохи подумавши, він замовив повний бак високооктанового бензину, після чого дістав з кишені листа, який, відповідно до студентського жартівливого забобону, мав стовідсотково сповіщати про по-справжньому чарівний талан.

Пан Делчеф ігнорував звернення з дипломатичної місії і продовжував жити з тією дівицею десь у Сіндзюку. Однак при цьому він не був противником політичного ладу на батьківщині, не мав жодних намірів просити про політичний притулок, а тим більше займатися шпигунством. Він просто вже не міг покинути цю особливу для нього японську дівчину. Звісно, у дипломатичному штабі понад усе боялися, що цей інцидент буде використано з політичною метою. Якщо впливові уряди західних країн скористаються затворництвом Делчефа для масової пропаганди, це абсолютно точно викличе небувалий резонанс. Тому дипломати прагнули якомога швидше повернути його до штабу і відправити назад на батьківщину, але залучати японську поліцію — означало розголошувати те, що сталось. У той же час, якщо вони спробують застосувати до нього силу, Делчеф, ветеран руху спротиву під час Другої світової війни, буде опиратися, і врешті-решт, поліція таки втрутиться. Опинившись у такій скрутній ситуації, співробітники дипломатичного відомства змушені були звернутися до членів слов’янського товариства — єдиних японців, а серед них був і Птаха, яким вони довіряли, — аби ті таємно переконали Делчефа у нерозсудливості його вчинків.

У суботу, о першій по обіді, в ресторані неподалік університету, в якому навчався Птаха, знову проводитиметься екстрене зібрання гуртка, присвячене панові Делчефу. Так було написано в листі, і додавалось, що вони дуже чекають на Птаху, який спілкувався з Делчефом найближче. Субота післязавтра. Ну, гаразд, прийду, — подумав Птаха, сховав листа назад до кишені і заплатив молодому заправнику, від якого гостро пахло бензином, як від бджоли квітковим нектаром. Якщо сьогодні, завтра чи післязавтра йому не зателефонують з лікарні, щоб повідомити про остаточне виснаження та смерть дитини, будь-яке доручення на зразок пошуку втікача, що допоможе згаяти час нудотного очікування, можна вважати удачею. Отже, лист все-таки чудовий, — подумав Птаха, натиснув на педаль газу, і машина ревучи покинула автозаправку.

Птаха зупинився біля продуктової крамниці і купив пива та бляшанку лососевих консервів. Повернувшись додому та припаркувавши машину, він, з пакетом харчів у руці, пройшов до вхідних дверей, але вони були замкнені. Невже Хіміко могла кудись вийти? У його голові ясно намалювалась картина: телефон дзвонить довго, нескінченно довго, але все намарне. В ньому закипіла егоїстична злість. Однак Птаха залишив біля дверей пакет, обійшов будинок і покликав Хіміко, стоячи під вікном спальні. З-за фіранок відразу визирнуло її обличчя. Обливаючись потом, Птаха полегшено зітхнув і повернувся назад до входу.

— З лікарні не дзвонили? — спитав Птаха досі з суворим виразом на обличчі.

— Ні, Птахо, ніхто не телефонував.

Він відчув, що поїздка спортивним автомобілем до Токіо сьогодні була марним гаянням сил та часу, і тепер утома стискала його своїми краб’ячими клішнями. Якби з лікарні все ж зателефонували і сказали, що дитина мертва, все б відразу стало на свої місця, і у його сьогоднішній діяльності був би бодай якийсь сенс. Розсерджений такими думками, він грубувато запитав:

— Навіщо ти закрила двері на замок серед дня?

— Мені стало страшно. Я відчувала, ніби до мене от-от прийде якийсь демон і принесе з собою біду.

— Демон? До тебе? — сказав Птаха з сумнівом. — Не схоже, щоб тебе могло зараз підстерігати якесь нещастя.

— Мій чоловік не так давно покінчив із собою, — відповіла Хіміко. — Але ти часом не хочеш цим сказати, що ти — єдиний у всьому світі, кому зараз варто боятися демонів? Чи не занадто зарозуміло з твого боку?

Це був сильний удар. Від повного нокауту Птаху врятувало лише те, що Хіміко не завдала другого удару, а розвернулася і швидко пішла до спальні.

Дивлячись на її голі плечі, які жирно блищали у скупому світлі, Птаха пройшов через вітальню. Повітря було теплуватим і застояним. Підійшовши до дверей спальні, він розгублено завмер на місці. Посеред кімнати на ліжку у тумані тютюнового диму лежала тілиста жінка, виставивши напоказ свої оголені плечі та груди. Вона була приблизно одного з Хіміко віку і так само, як і Хіміко, вже втратила юну свіжість.

— Довгенько ми не бачились, Птахо! — замість вітання сказала вона спокійним хриплуватим голосом.

— Еге… — тільки й відповів Птаха, досі не в силі подолати розгубленість.

— Я не хотіла чекати на дзвінок з лікарні сама, і вона приїхала мене трохи розважити, — кивнула Хіміко.

— У тебе на радіостанції сьогодні вихідний? — поцікавився Птаха.

Це була ще одна з його однокурсниць. Після закінчення університету два роки поспіль вона тільки те й робила, що розважалась. Як і більшість студенток з його університету, вона відмовлялась від будь-якої запропонованої їй роботи, вважаючи ці пропозиції недостойними її великих здібностей. Врешті-решт, через два роки неробства, вона влаштувалась продюсером на третьосортну радіокомпанію з локальним мовленням.

— Я відповідаю за нічні передачі, Птахо. Ти, напевно, чув той огидний шепіт, коли купка дівчат ніби спаровується своїми горлами з публікою, — удавано урочистим голосом сказала жінка.

Він згадав ті численні скандали, що відбувалися з радіостанцією, яка сміливо взяла на роботу цю особу. Одночасно з цим він згадав і свою огиду, яку відчував до неї, коли вони ще сиділи в одній аудиторії. Вона була не тільки масивною, але й дуже товстою, а своїми очима та носом нагадувала єнота. Птаха поставив пакет з пивом та консервованою рибою на телевізор.

— Може, зробимо щось із цим густим димом? — стримано запитав він у жінок, які продовжували труїтися нікотином.

Хіміко пішла до кухні, щоб відкрити вентиляційне віконце. Але її подруга, не зважаючи на Птаху, очі якого виїдало куриво, грубими пальцями із вкритими сріблястим лаком нігтями запалила нову цигарку. У тьмяному жовтогарячому світлі тліючого «Данхіла» Птаха помітив на її занадто широкому обличчі глибокі зморшки, а по її повіках, напівприкритих темним чубцем, пробігав нервовий тик. Птаха насторожився: щось сильно гризло її зсередини.

— Нікому з вас часом не заважає ця задуха?

— Ох, ще й як! Я, здається, от-от знепритомнію, — відповіла подруга Хіміко. — Але неприємно вести бесіду з добрим другом, коли по кімнаті гуляє вітер.

Хіміко забрала з телевізора пакет і тепер топталася на кухні, намагаючись втиснути пиво в холодильник між лотками для льоду та розглядаючи етикетки на бляшанках. Її подруга-продюсер критично дивилась на цю метушню. Ця жінка точно розбовкає усім з неймовірною спритністю гарячі новини про мене та Хіміко, — подумав Птаха. — Я навіть не здивуюся, якщо це потрапить у її нічний ефір!

Хіміко приколола африканські мапи до стіни у спальні канцелярськими кнопками. Роман африканського письменника, який він удома запакував у сумку, зараз лежав на підлозі, як мертвий пацюк. Напевно, Хіміко читала його, лежачи в ліжку, а коли прийшла її подруга, кинула на підлогу й пішла відчиняти двері. Птаха почувався ображеним: з моїми африканськими скарбами обійшлися так зневажливо! Це поганий знак. Мабуть, я ніколи у своєму житті не побачу африканського неба. І які там заощадження на подорож! Я втратив навіть роботу, без якої мені не буде на що купити хліба!

— Мене сьогодні звільнили. Влітку від спецкурсів, а потім — повністю, — сказав він Хіміко.

— Як?! Що трапилось?

Птаха був змушений розповісти про похмілля, блювання в класі, про впертого законника-донощика, і його історія з кожним наступним словом ставала все більш безрадісною та гнітючою. Нарешті Птаха остаточно засмутився і змовк.

— Але ж ти міг із цим не погодитись! Якщо були студенти, готові свідчити, що ти отруївся, не було б нічого поганого в тому, щоб дати їм за тебе заступитись! Чому ти так легко дав себе звільнити!: Птахо? — збуджено проговорила Хіміко.

«Справді, чому я так легко здався?» — подумав Птаха. Вперше за весь час він відчув, що шкодує за щойно втраченою посадою викладача підготовчих курсів. Таку роботу не викидають отак, напівжартома, на смітник. І що тепер я маю сказати своєму тестеві? Чи зможу я відверто зізнатися йому, що того дня, коли народилась моя дефектна дитина, я напився, як свиня, а наступного — від сильного похмілля так начудив, що мене вигнали з роботи? Та ще й до цього всього то був його «Джонні Вокер»…

— У всьому світі не було взагалі нічого, жодного права, яке я міг виправдано відстоювати — так я себе тоді почував. Окрім того, єдине, про що я мріяв — це якомога швидше закінчити ту принизливу аудієнцію з директором, і заради цього був згоден на будь-що. Я поводився дуже необачно.

— Ти хочеш сказати, Птахо, що втратив будь-які законні права в цьому світі лише тому, що зараз сидиш і чекаєш, доки твоя дитина нарешті помре? — збоку озвалась жінка-продюсер.

Отже, Хіміко розповіла їй цю нещасливу історію, в яку потрапив Птаха!

— Боюся, що так, — різко відповів Птаха, роздратований одночасно нерозважливістю Хіміко та безцеремонністю її подруги. Тепер йому неважко було уявити себе в епіцентрі відомого усім скандалу.

— Саме ті люди, які вирішили для себе, що в них немає більше ніяких прав, і чинять самогубства, Птахо. Не здумай себе вбивати! — сказала Хіміко.

— Самогубство? Що ти таке кажеш? — Птаха був переляканий до глибини душі.

— Мій чоловік якось почав відчувати те саме. І невдовзі закінчив рахунки з життям, — промовила дівчина. — Якщо ти теж повісишся у цій же спальні, я вирішу, що я відьма.

— Я ніколи навіть не думав про самогубство, — впевнено заявив Птаха.

— Але твій батько теж себе вбив, Птахо, чи не так?

— Звідки ти знаєш? — здивовано запитав Птаха.

— Ти сам мені сказав про це тієї ночі, коли помер мій чоловік. Мабуть, хотів, щоб я повірила в те, що самогубство — це абсолютно звична та дуже поширена річ.

— Напевно, я тоді був шокований не менше, ніж ти, — спустошено сказав Птаха.

— Тоді ти ще розповів історію, як батько тебе побив, перш ніж накласти на себе руки.

— Ой, а що то за історія? — пожвавішала подруга Хіміко, запалюючись цікавістю.

Птаха розсерджено мовчав, і Хіміко переказала розповідь, як її чула. Птасі було шість років, коли він одного разу підійшов до свого батька і запитав: Тату, скажи, де я був сто років тому? І де буду через сто років після смерті? Що зі мною буде, коли я помру, тату?

Його молодий батько не відповів ані слова, а натомість несподівано розвернувся і вдарив хлопчика, розбивши йому губу та заюшивши йому кров’ю обличчя. Хлопчина відразу забув про свій страх перед смертю. А три місяці по тому батько всадив собі в голову кулю з німецького револьвера часів Першої світової війни.

— Якщо моя дитина виснажиться і помре, це звільнить мене принаймні від одного побоювання, — сказав, пригадуючи свого батька. — Бо я не знатиму, що їй відповісти, коли вона мені поставить таке ж запитання. А вдарити власного шестилітнього сина в обличчя так сильно, щоб він забув про страх смерті бодай на годину, я просто не зможу.

— Та все одно, не чини самогубства, Птахо, будь ласка!

— Не кажи дурниць, — мовив він, відводячи від її припухлих та налитих кров’ю очей свої, які в цій напівтемряві кімнати, здавалось, почали його обманювати.

Ніби дочекавшись, поки Хіміко замовкне, до Птахи повернулась радіопродюсерка і сказала:

— Це найгірше, що можна собі уявити, еге ж? Просто сидіти і чекати, доки твоя дитина десь там далеко в лікарні нарешті залишить цей світ, виснажена водно-цукровою дієтою. Самообман, невпевненість, тривога — вони просто з’їдають тебе живцем! Та й не тільки тебе, Птахо, Хіміко теж схудла.

— Я ж не можу просто піти і сам голіруч її вбити! — заперечив Птаха.

— Але якби ти це зробив, ти б знав, що ти брудниш свої власні руки, і тобі б не доводилося самого себе дурити. Хоч як би ти того не хотів, від лиходія в собі ти вже не втечеш, але в тебе було б виправдання: ти хотів врятувати свій домашній затишок від аномального немовляти, отже, в цьому є своя, хай і егоїстична, логіка. А ти просто залишив усю брудну та криваву роботу чужому лікареві, а сам втік подалі і вдаєш із себе гарну людину, ніжну жертву несподіваної трагедії. Це шкідливо для ментальної чистоти. Ти ж усвідомлюєш, що займаєшся самообманом, чи не так, Птахо?

— Самообманом? Якби я свято вірив у те, що мої руки анітрохи не забруднені, коли дитина вмирає, а мене немає поруч, — ось це був би самообман, — заперечив Птаха. — Але я знаю, що я буду відповідальним за смерть своєї дитини.

— Невже? — у голосі жінки не було ані натяку на те, що вона вірить його словам. — Відразу після того, як твоя дитина помре, на тебе звалиться ціла купа проблем: зовнішніх, внутрішніх — всяких! І, на мою думку, це буде відплата за самообман. І тоді Хіміко варто було б бути особливо насторожі, щоб ти не наклав на себе руки, Птахо, хоча тоді ти вже будеш, скоріше за все, знову зі своєю багатостраждальною дружиною.

— Моя дружина каже, що збирається зі мною розлучитись, якщо я покину дитину напризволяще і дам їй померти, — сказав Птаха з гіркою посмішкою.

— Щойно людина скуштує отрути самообману, вона вже не може ясно вирішувати, як правильно себе поводити, — нарешті сказала Хіміко, розвиваючи моторошне пророцтво. — Ви не розлучитесь. Ти з усіх сил виправдовуватимешся, приховуватимеш та викривлятимеш факти, щоб лише знову відбудувати своє подружнє благополуччя. Такі складні рішення, як розлучення, неможливо прийняти, коли ти вже отруєний солодким самообманом, Птахо. Потім навіть твоя дружина вже тобі не довірятиме, і дуже скоро ти помітиш, що обман кидає свою тінь на все твоє особисте життя. Врешті-решт, ти просто сам себе зруйнуєш. Перші симптоми самознищення вже очевидні.

— Хіба це не глухий кут? Чудово, ви змалювали мені найбезнадійніше майбутнє, яке тільки можна уявити, — сказав Птаха, намагаючись, аби це прозвучало якомога жартівливіше. Та його дебела й товста колишня однокурсниця суворо відрізала:

— Ти зараз якраз і є в цьому глухому куті, Птахо!

— Але ж те, що у нас із дружиною народилась аномальна дитина, — не більше як звичайна випадковість. Ніхто з нас за це не відповідальний! Разом з тим я ані холоднокровний мерзотник, здатний роздавити новонароджене дитя голими руками, ані впертий благодійник, щоб мобілізувати усіх лікарів і змусити їх скрупульозно підтримувати його життя, хоч яким би безнадійно хворим воно не було. І тому в мене не лишається іншого вибору, окрім як здати немовля в університетську лікарню і бути певним, що воно помре природною смертю від виснаження. І якщо, коли все закінчиться, я захворію набутим синдромом самообману і буду загнаним у глухий кут, мов пацюк, який проковтнув зооцид, — що ж, із цим нічого не поробиш.

— Ні, Птахо. Тут якраз ти мусив вибрати щось одне: стати або холодним мерзотником, або впертим лиходійником.

Птаха відчув тонкий запах алкоголю, що скрадався у солодкаво-кислуватому повітрі кімнати. Він придивився до широкого круглого обличчя однокурсниці і навіть у напівтемряві побачив, що воно було червоним, і її мімічні м’язи нервово смикались.

— Та ти п’яна! Я тільки тепер це зрозумів!

— Це не означає, що я не права. Хіба не правда, що ти від усього тікаєш неушкодженим? — з тріумфом у голосі вигукнула вона, відверто видихаючи гарячі алкогольні випари. — А зараз ти просто відмовляєшся бачити той осад проблем, що спіткають тебе після смерті дитини. Скажи-но, Птахо, чи не найбільше ти зараз переживаєш за те, що дитина не помре, а виживе і енергійно собі ростиме?

Серце Птахи стиснулось, і він знову сильно спітнів. Почуваючись, як побитий пес, Птаха мовчав. Потім він повернувся і, не кажучи ані слова, побрів на кухню, щоб узяти з холодильника пива. Один бік пляшки, який торкався формочки для льоду, був дуже холодним, а решта — зовсім теплою. Бажання випити пива відразу послабшало. Однак він все ж узяв пляшку та три склянки і повернувся до кімнати. Її подруга була у вітальні. Вже вдягнута, вона увімкнула світло і поправляла зачіску та макіяж. Птаха повернувся до вітальні спиною і налив собі та Хіміко по склянці пива брудно-коричневого кольору. Хіміко гукнула подрузі у вітальню, запрошуючи приєднатися.

— Ні, мені не наливайте. Час їхати у студію.

— Але ж іще зовсім рано! — занадто кокетливо промовила Хіміко.

— Птаха повернувся, тому навряд чи я вам потрібна, еге ж? — сказала подруга, ніби намагаючись заманити Птаху натяками у пастку. Потім вона повернулась особисто до нього і додала: — Я як янгол-охоронець для усіх дівчат, з якими ми разом випускалися з університету. Вони ще досі не знають, чого хочуть від життя, а тому всі потребують такого янгола-охоронця, як я. І коли хтось із них потрапляє в халепу, я приходжу і ділюся з ними своєю силою. Слухай, Птахо, спробуй не втягувати Хіміко дуже глибоко у свої сімейні проблеми, гаразд? Особисто я тобі співчуваю, але…

Коли Хіміко вийшла разом із подругою, щоб провести її до таксі, Птаха вилив залишки пива зі склянки у раковину на кухні і прийняв холодний душ. Здригаючись під важкими краплями, він пригадав, як одного разу у роки молодшої школи ненароком відбився від групи під час походу і потрапив під холодний осінній дощ. Всепоглинаюча самотність та нещасна безпорадність — два відчуття, які намертво вбилися в його пам’ять. Зараз же він був як молодий краб, який щойно тільки убрався у ще м’який панцир, що прогинається від найслабших ударів. Нині я у найгіршому за все життя стані! — подумав Птаха. Зараз йому здавалось чимось неймовірним те, що він зміг дати справедливу відсіч банді підлітків тієї ночі, коли народилась його дитина, і він боявся навіть подумати про те, щоб це могло повторитись. Холодний душ підсилив сексуальний потяг Птахи, і він голий ліг горілиць на ліжко. Запах чужої гості вивітрився, і будинок знову почав пахнути своїм особливим ароматом старості. Гніздо Хіміко. Вона, як маленька боязка тваринка, мала втерти свій запах у кожен куток цього дому, помітити свою територію, а інакше не змогла б знайти собі спокою. Птаха вже так звик до цього аромату, що іноді він навіть сприймав його за запах власного тіла. Хіміко досі не повернулась. А в той же час хоча Птаха під душем і змив піт зі свого тіла, та зараз воно поступово вкривалося рясним шаром нових крапель. Він мляво піднявся з ліжка, пішов на кухню і спробував іншу пляшку злегка прохолодного пива.

Хіміко повернулась не менш ніж через годину, побачила, що Птаха вже не в настрої, і відразу виправдовуючись сказала:

— Вона приревнувала.

— Приревнувала?

— Знаєш, Птахо, вона — найнещасніша з наших дівчат, тому ми час від часу з нею спимо. І при цьому вона впевнена в тому, що це вона для нас янгол-охоронець!

Відколи він залишив свою дитину далеко в лікарні, поняття моральності перестало для нього існувати, тому такі незвичні стосунки між Хіміко та її подругою його вже не шокували.

— Навіть якщо все, що вона казала, було через ревнощі, — сказав Птаха, — від її слів я вже точно не втечу неушкодженим.

10

Птаха лежав у ліжку на животі, піднявши голову вгору, чим нагадував маленьке крокодиленя, а Хіміко сиділа на підлозі, обхопивши коліна руками. Вони дивилися по телевізору останній вечірній випуск новин. Літня спека вже відступила, і вони насолоджувались нічною прохолодою, сидячи в кімнаті майже голі, як первісні печерні люди. Все ще сподіваючись дочекатись телефонного дзвінка, вони стишили звук і тепер вслухалися в дуже тихий, немов бджолине дзижчання, голос, що лунав з телевізора. Та він не був для Птахи звичним голосом людини: слова та інтонація зараз не мали для нього значення, це був пустий звук, у якому він не розрізняв ні форм, ні смислу, як і не концентрувався на грі світла та тіней, що випромінював кінескоп. Він не давав жодному об’єкту зовнішнього світу змоги повноцінно відбитися на кіноекрані своєї свідомості. Він просто вичікував, як переговорний пристрій, обладнаний лише приймачем, на сигнал здалеку, не маючи ніякої впевненості у тому, що його відправлять. Сигнал досі не надходив, і приймач на ім’я Птаха тимчасово не функціонував. Несподівано Хіміко розігнулась, скинувши на підлогу роман нігерійського письменника Амоса Тулуоли «Моє життя в лісі духів», що лежав у неї на колінах, простягнула руку і збільшила гучність. Втім, Птаха все одно не відчув ніяких змін — картинка, яку бачили очі, звуки, які чули його вуха, не набули жодних форм. Відсутнім поглядом він дивився на екран і продовжував чекати. Через деякий час Хіміко, не встаючи з підлоги, дотягнулась до кнопки і вимкнула телевізор. На екрані яскраво зблиснула срібляста пляма і зразу зникла — абстракція форми життя та смерті. Під цим гострим враженням Птаха тихенько зойкнув: можливо, цієї ж секунди померла й моя дивна дитина! Від самого ранку і до пізньої пори Птаха тільки чекав на телефонний дзвінок, перекушуючи хлібом із шинкою та запиваючи їх пивом, періодично злягався з Хіміко, та більш нічого! Він навіть не дивився у бік своїх африканських мап та тулуолівського роману — тепер ними захопилась Хіміко, ніби його африканська лихоманка перейшла й на неї. І все, про що він думав — це була смерть його немовляти! Було очевидно: він впевнено та невпинно деградував.

Не встаючи з підлоги, Хіміко розвернулась і з палким блиском у очах заговорила до Птахи. Він не вловив ані слова і насупившись перепитав:

— Що?

— Здається, от-от почнеться ядерна війна, і це буде кінець світу, Птахо.

— Чого це раптом? — здивовано відказав Птаха. — Іноді ти говориш якісь абсолютно безпідставні речі.

— Безпідставні? — тепер був час дивуватися Хіміко. — Тебе що, зовсім не шокувало те, що ми щойно бачили по телевізору?

— А що там показували? Я не надто звертав увагу — зараз мене шокує дещо інше.

Якусь мить Хіміко дивилась на нього з докором, але швидко зрозуміла, що він її не розігрує. Блиск у її очах потьмянів.

— Зберися докупи, Птахо!

— Що там показували?

— Хрущов знову розгорнув ядерні випробування, і там нещодавно підірвали бомбу, набагато потужнішу за усі водневі бомби, які були раніше.

— Еге, он як! — сказав Птаха.

— Здається, ти не надто вражений.

— Ну, так собі…

— Дивина.

Дійсно, дивно, — вперше подумав Птаха. Його майже не збентежила інформація про поновлення ядерних випробувань Радянським Союзом, і це було по-справжньому дивно. Втім, здається, я б не здивувався, навіть почувши, що Хрущов без усіляких випробувань застосував ядерну зрою і розпалив світову війну…

— Не знаю чому, але, по правді кажучи, я взагалі нічого не відчув, — сказав Птаха.

— Тебе останнім часом зовсім не цікавить політика?

Птасі знадобилось трохи часу, аби подумати.

— Я давно вже далеко не такий чутливий до міжнародної політичної ситуації, як тоді, коли ми разом із тобою та твоїм чоловіком студентами ходили на всі ці демонстрації. Однак єдина річ, яка мене завжди непокоїла — це ядерна зброя, тому й єдиною політичною діяльністю нашого наукового гуртка слов’янських мов були петиції за заборону та знищення атомних знарядь. У зв’язку з цим я мав би бути вражений новиною про Хрущова та його випробування, але ні: я дивився телевізор і нічого не відчував.

— Птахо… — почала Хіміко, але зам’ялась.

— Здається, моя нервова система здатна реагувати лише на проблеми, пов’язані з моїм сином, і більше ні на що, — зізнався Птаха, охоплений неясною тривогою.

— Так і є, Птахо. Сьогодні увесь день — цілих п’ятнадцять годин! — ти говориш тільки про те, чи померла вже твоя дитина.

— Мені й справді здається, що примара моєї дитини повністю захопила мій мозок. Я ніби пірнув з головою у криницю, де замість води — образ мого немовляти!

— Це ненормально, Птахо. Якщо твоя дитина помиратиме довго, і це очікування розтягнеться хай навіть на сто днів, ти просто з глузду з’їдеш!

Птаха сердито й докірливо подивився на Хіміко, ніби магія її слів могла дати дитині, що виснажується, харчуючись лише підсолодженою водою та мізерними порціями молока, стільки ж енергії, як шпинат моряку Попаю. Сто днів! Сто разів по двадцять чотири години!

— Птахо, тобі не здається, що коли ти даєш тій примарі так захопити твій розум зараз, то не зможеш втекти від неї і після того, як дитя помре? З таким психологічним станом, у якому ти зараз, нічого гарного не дочекаєшся, — сказала Хіміко і процитувала англійською мовою репліку з шекспірівського «Макбета»: — «Кинь про це гадати, Птахо, бо збожеволієш»[4].

— Але я не можу не думати зараз про дитину! І цілком можливо, що нічого не зміниться, навіть коли вона змарніє і помре. Я не знаю, що з цим робити, — сказав Птаха. — А найгірше те, що ти можеш бути права, і найтяжче мене чекатиме саме після її смерті.

— Навіть зараз ще не пізно зателефонувати в лікарню і розпорядитися, щоб її почали повноцінно годувати.

— Це погана ідея! — змученим жалібним голосом майже закричав Птаха. — І якби ти побачила ту пухлину на голові моєї дитини, ти б зі мною погодилась.

Хіміко подивилась на Птаху і сумно похитала головою. Вони обидва намагались не дивитися одне одному у вічі. Натомість Хіміко вимкнула світло і витягнулась на ліжку поруч із Птахою. Вже було досить прохолодно, щоб двоє людей могли лежати на одному ліжку і не створювати одне одному дискомфорту. Вони трохи мовчки полежали. Потім Хіміко повернулась до Птахи й обвила його тіло своїм з незграбністю, якої не очікуєш від такого сексуального професіонала. Він відчув сухий дотик пучка лобкового волосся на зовнішній стороні стегна. Несподіване почуття відрази пробігло по його тілу і зникло. Птасі закортіло, щоб вона перестала рухати своїми кінцівками і поринула у свій тихий жіночий сон. У той же час йому дуже хотілося, щоб вона не засинала, доки не засне він сам. Час ішов. Кожен з них знав, що інший не спить, і обоє намагалися робити вигляд, що цього не помічають. Нарешті Хіміко різко, немов лисиця, що не могла довше вдавати з себе мертву, сказала:

— Тобі вчора вночі снилась твоя дитина, так, Птахо? — пронизливим голосом запитала Хіміко.

— Так, снилась. Звідки ти знаєш?

— Що то був за сон?

— Це була ракетна база на Місяці. А серед тих пустинних безлюдних скель стояла колиска з немовлям. От і все, простий сон.

— Ти зіщулився уві сні, стиснув руки в кулаки, широко роззявив рота та скиглив, як немовля.

— Це просто якась історія жахів. Це ненормально! — гнівно вигукнув Птаха, тонучи в термальних водах сорому.

— Я тоді дуже злякалась. Я боялася, що ти можеш більше не повернутися до нормального стану.

Птаха мовчав. У темряві горіли його червоні щоки. Хіміко лежала не рухаючись.

— Знаєш, Птахо, якби ця проблема не була твоєю особистою… Якби вона хоч якось зачіпала мене, я б змогла підтримати тебе краще, — нарешті сказала вона. В її голосі відчувалась тяжкість, ніби вона вже шкодувала, що згадала про те, як він страждав від нічних жахів.

— Ти права, це стосується лише мене. Цілковито мій особистий досвід, — відповів Птаха. — Але навіть заглиблюючись у печеру свого власного досвіду, дуже скоро знаходиш доріжки, що відкривають правду, яка стосується всіх без винятку. І це дає бодай якісь плоди людині, що страждає. Як Тому Соєру, коли йому довелося блукати в темній печері та переживати тяжкі думки, але врешті-решт пощастило знайти не тільки вихід, а й скарб із золотих монет. Однак каторга мого особистого досвіду, який я зараз переживаю, — це просто самотнє риття вертикальної шахти вниз, все глибше і глибше, до повного відчаю. І я можу нескінченно довго копати одну й ту ж яму, обливаючись потом, але все це не матиме ані найменшого значення для інших людей — це лише марне, ганебне риття! Мій Том Соєр зрештою просто збожеволіє на дні своєї глибоченної шахти.

— Зі свого досвіду можу сказати, що абсолютно марних страждань не буває, Птахо. Невдовзі після самогубства мого чоловіка у мене з’явилась фобія перед сифілісом: я без захисту переспала із чоловіком, у якого могла бути ця зараза. Ти навіть не уявляєш, як довго я страждала від того патологічного страху! І коли я все це переживала, мені здавалося, що більш марний та безнадійний невроз годі й уявити. Однак, коли я нарешті змогла його позбутися, відчула результат: відтоді я можу робити що завгодно з ким завгодно, яким би небезпечним той чоловік не здавався, і ніколи не боюся сифілісу.

Хіміко розповіла цю історію як кумедну відвертість і на закінчення навіть коротко хихотнула. Птаха відчув штучність у її веселощах і зрозумів, що вона з усіх сил намагається піднести йому настрій. Однак він все ж не втримався від іронічної ущипливої фрази:

— Отже, якщо моя дружина знову народить дефектну дитину, я не довго побиватимусь.

— Я не це мала на увазі, Птахо, — пригнічено відповіла Хіміко. — Просто якби ти міг зробити свою прямовисну шахту горизонтальною, з бічними доріжками…

— Думаю, це неможливо, — сказав Птаха.

Нарешті Хіміко відрізала:

— Я піду вип’ю снодійного і зап’ю його пивом, Птахо. Тобі б теж не зашкодило, так?

Звісно, йому треба було проковтнути декілька таблеток снодійного, але він боявся проспати телефонний дзвінок. І засмучений тим, що не може допомогти собі заснути, він відповів занадто різко:

— Ні, не треба. Ненавиджу прокидатися з присмаком ліків у роті. — «Ні, не треба» було б достатньо, але Птасі знадобилося більше слів, щоб придушити нестерпне бажання випити пива та снодійного, і від цієї жаги його горло просто палало.

— Та невже? — безжально сказала Хіміко, запивши таблетку декількома ковтками пива. — Якщо ти вже це сказав, цей смак нагадує зламаний зуб.

Довго після того, як Хіміко заснула, Птаха лежав, так і не сплющивши очей. Все його тіло, від плечей до рук та живота, задубіло, немов від слонової хвороби. Птасі видавалося, що воно приносило несправедливо велику жертву, змушене лежати поряд з іншим на одному ліжку. Він силкувався пригадати, як їм з дружиною було спати разом найперший рік після одруження, але спогади були настільки слабкими, що, можливо, навіть помилковими. Врешті Птаха вирішив злізти з ліжка та влягтися спати на підлозі, але щойно він спробував підвестися, як Хіміко у глибокому сні загарчала, мов дикий звір, чим змусила Птаху відсахнутися, і, скрегочучи зубами, ще сильніше до нього притислась. Він знову відчув, як її лобкове волосся тре з зовнішньої сторони його ногу. З темної глибини поміж розтулених губ Хіміко війнуло запахом іржавого металу.

Не маючи свободи хоч трохи поворухнутися, Птаха відчував, як у його тілі посилюється біль, і тому він майже втратив надію заснути. Врешті його серце заполонила гостра підозра: а що як той лікар разом із медсестрами щогодини дає дитині ціле відро густого молока? Перед Птахою відразу розгорнулася сцена: немовля з відкритими ротами у двох червоних головах голосно хлебче насичену молочну суміш. Усю поверхню тіла чоловіка гаряче закололо, ніби хтось усіяв його дрібними, як просо, пекучими зернятами лихоманки. Тягар сорому за те, що він залишив свою дитину на поталу, відразу полегшав, натомість на іншій чаші терезів збільшився тягар відчуття небезпеки, яку для нього становило це дитя. Психологічний баланс знову похитнувся. Птаха спітнів, відчуваючи, як його гризе егоїстична тривога. Він більше нічого не бачив, навіть меблів, контури яких спливали в темряві, нічого не чув, навіть звуків машин на шосе. Для нього існувало лише його тіло, яке свербіло від гарячки та поту. Немов отруєна інсектицидом садова гусениця, він нерухомо лежав і стікав рідиною, що пахла зеленню. Вони всі — і лікар, і медсестри — абсолютно точно годують мою аномальну дитину відрами відбірного молока…

На світанку він навіть не зможе поділитися з Хіміко своїм нав’язливим страхом, бо це була саме та параноя, про яку так зверхньо казала нічна продюсерка. Однак, якщо очікування дзвінка стане просто нестерпним, уранці він, напевно, сам піде до лікарні у палату інтенсивної терапії, де лежить його дитина.

До самого світанку так ніхто і не зателефонував. Світанок минув, і крізь штори до кімнати почав пробиватися літній ранок. Птаха так і не сплющив очей, занурений у казан з дьогтем тривоги. Пітніючи, він незрушно лежав на ліжку, а в його вухах слуховою галюцинацією без кінця дзвенів телефон.

У понурому мовчанні Птаха та лікар, притиснувшись плече до плеча, дивилися на ліжечко по той бік скляної перегородки, мов спостерігали за восьминогом у акваріумі. Немовля Птахи переклали з інкубатора на звичайне ліжко, і не схоже було на те, що воно потребувало будь-яких особливих заходів. Так могла б лежати дитина, якій щойно провели просту операцію з виправлення заячої губи. Це яскраво-червоне, як варена креветка, немовля зовсім не здавалося Птасі таким, що от-от помре від виснаження — навпаки, воно навіть ніби встигло трохи вирости. Разом з ним виросла і ґуля на голові. Голова дитини була відкинута назад, урівноважуючи масу пухлини, і вона відчайдушно тягнула руки за потилицю, торкаючись шиї кінчиками великих пальців. Можливо, вона хотіла зішкребти пухлину з голови, але її короткі ручки до неї не дотягувалися. Від напруження очі немовляти міцно заплющились, а шкіра на обличчі вкрилася зморшками.

— Ґуля на голові, напевно, свербить?

— Що-що? — сказав лікар. Нарешті, зрозумівши, що Птаха має на увазі, продовжив: — Відверто кажучи, не знаю. Але шкіра на нижній частині пухлини дуже запалена — от-от лусне. Тому не виключено, що дійсно свербить. Ми один раз укололи туди дозу антибіотика, але зараз скасували ці ін’єкції, і вона може луснути будь-якої миті. Якщо це станеться, у дитини може розвинутися легенева недостатність.

Птаха подивився на лікаря і вже відкрив рота, щоб щось сказати, але не промовив ані слова і проковтнув слину. Йому кортіло переконатися, чи, лікар бува, не забув, що він сам, батько цієї дитини, хотів її смерті. Якщо я цього не зроблю, мене, як минулої ночі, розтопчуть ті самі жахливі сумніви! Але все, на що він був здатен — це стояти і мовчки ковтати слину.

— Скоріше за все, сьогодні чи завтра буде вирішальний момент, — сказав лікар.

Птаха повернувся до дитини, яка не переставала терти голову подушечками великих пальців, що увінчували її пухлі ручки. Вуха в неї були такі ж, як і у Птахи — недорозвинено закручені всередину. Птаха пошепки, немовби боячись, що його голос може почути немовля, сказав:

— Дякую вам за все, що ви для мене робите.

Він кивнув лікарю, не піднімаючи до нього почервонілого обличчя, і вийшов із палати. Щойно за ним зачинилися двері, Птаха пошкодував, що не наголосив ще раз на своєму бажанні. Ідучи коридором, він притис вуха до голови і потер подушечками великих пальців між вухами та лінією, де починало рости волосся. Поступово його голова відкинулась назад, ніби якийсь важкий тягар тягнув її донизу. Нарешті помітивши, що він копіює рухи своєї дитини, різко зупинився і нервово озирнувся навколо. В кінці коридору на повороті біля крана з питною водою стояли дві вагітні жінки і байдуже дивились у його бік. Птаха відчув несподіваний напад нудоти, повернувся до переходу між корпусами і кинувся навтьоки.

Птаха поволі вів машину, намагаючись знайти біля ресторану місце для паркування, коли товариш помітив його і вийшов назустріч. Нарешті припаркувавши автомобіль, Птаха подивився на годинник. Спізнився на півгодини. Птаха вийшов з машини і підійшов до друга, обличчя якого поросло пліснявою нетерпіння.

— Це машина мого друга, — сказав Птаха, ніби виправдовуючись за червоний спортивний легковик. — Вибач за запізнення. Вже всі зібралися?

— Ні, тільки ти і я. Решта пішли у Парк Хібія на мітинг — протестувати проти ядерних випробувань Хрущова.

— А, так-так… — Птаха згадав, як сьогодні вранці Хіміко читала вголос газету, у якій про це йшлося, і те, як мало інтересу це в нього викликало. Єдине, що мене непокоїть, — моя химерна дитина. Я просто повернувся спиною до решти світу! Втім, це цілком зрозуміло: тим, хто вершить долю світу на протестних мітингах, не кидає виклик двоголове немовля.

Роздратований тим, що Птаха так легко примирився з відсутністю інших, товариш кинув на нього докірливий погляд.

— Ніхто з членів просто не хоче бути причетним до цього непорозуміння з паном Делчефом, і лише тому побігли демонструвати Хрущову свій протест. Навряд чи декілька десятків тисяч людей, що зібралися на концертному майданчику, аби покричати про своє незадоволення в Хібія, зможуть посварити кого-небудь із паном Хрущовим! — сказав він.

Птаха подумав про кожного з членів їхнього слов’янського гуртка. Не варто було сумніватися, що, ступивши в це трясовиння, пов’язане з Делчефом, можна нажити чималих неприємностей: одні працювали в великих комерційних торгових компаніях, інші були на дипломатичній службі в Міністерстві закордонних справ, хтось виконував свої обов’язки в університеті. У разі, коли журналісти все ж використають історію з Делчефом для роздуття скандалу, кожен із них опиниться в надзвичайно непростій ситуації, якщо їхнє начальство дізнається, що вони хоч якось до цього причетні. Ніхто з них не був таким же вільним, як Птаха: вчитель підготовчих курсів, якого от-от остаточно звільнять.

— То що ми робитимемо? — запитав він свого друга.

— А що ми можемо? Мені здається, єдиний варіант — це відмовити дипломатичному штабу в їхньому проханні вмовити Делчефа.

— Ти теж вирішив, що не хочеш мати нічого спільного з цією справою, так?

Птаха запитав це винятково через цікавість, не маючи жодних прихованих мотивів, але товариш раптом почервонів і подивився на нього таким поглядом, ніби його глибоко ображено. З подивом Птаха зрозумів: його друг очікував, що він відразу пристане на пропозицію відмовити місії.

— Але слухай, — примирливим тоном після тривалого мовчання товариша промовив Птаха. — Для Делчефа ми, можливо, останній шанс, якщо погодимось його переконати. Якщо цього не зробити, ситуація набуде розголосу, і навряд чи ми з тобою після цього зможемо спати спокійно.

— Звісно, якщо він піддасться на наші вмовляння, це буде добре, просто чудово! Але коли інцидент виллється у скандал, врешті-решт, ми опинимося в епіцентрі міжнародних проблем. І тому зараз мені б дуже не хотілося мати справу з Делчефом, — відвернувшись від Птахи, його друг дивився на водійське сидіння спортивної машини, що скидалось на розпанахане овече черево.

Птаха відчув у словах товариша зовсім голе жалісне благання погодитися з ним без подальшої полеміки. Але страхітливі слова «скандал» чи «міжнародні проблеми» не справили на нього надто великого враження. Він був занадто глибоко зануреним у скандал з аномальною дитиною, і його домашня проблема стискала горло гірше за будь-які міжнародні. Птаха був вільним від страху перед пастками, що приховувались навколо Делчефа. Він відчув дивну іронію ситуації: після того, як почалися проблеми з народженням дефектної дитини, він почав відчувати набагато ширшу свободу дій, ніж інші люди.

— Якщо ти збираєшся відмовити дипломатичній місії від імені нашого слов’янського гуртка, я б хотів усе-таки спробувати зустрітися з ним самостійно. Ми були з ним доволі близькі, та й якщо раптом історія розкриється, я не надто постраждаю, опинившись у центрі скандалу, — сказав він.

Птасі треба було якось згаяти час, відведений лікарем на чергову відстрочку. Окрім того, він дійсно хотів подивитись на життя Делчефа-відлюдника. Товариш так швидко пожвавішав, що Птасі стало навіть трохи ніяково:

— Якщо тобі справді хочеться за це взятися, це було б просто чудово! — палко вигукнув він. — Відверто кажучи, у глибині душі я навіть сподівався, що ти погодишся. Всі інші, коли чули новини про Делчефа, відразу намагалися втекти якомога далі. І тільки ти лишався спокійним і відстороненим. Я був просто в захваті.

Не бажаючи ображати в найкращих почуттях друга, який зненацька став таким велемовним, Птаха лише стримано посміхнувся, усвідомлюючи, що зараз він міг бути спокійним і відстороненим стосовно будь-чого, доки це не стосується його дитини. Однак, — гірко подумав Птаха, — ні в кого з жителів усього Токіо, у кого на шиї не висить ярмо дефектної дитини, немає жодних підстав мені заздрити.

— Я пригощу тебе обідом, Птахо! — бадьоро заявив товариш. — Але спершу ходімо вип’ємо пива.

Птаха кивнув, і вони разом увійшли до ресторану. Вони сіли за стіл один навпроти одного і замовили у офіціанта по склянці пива, коли його друг життєрадісно поцікавився:

— Слухай, Птахо, ця звичка терти за вухами обома великими пальцями в тебе ще з університету?

Протиснувшись у вузесенький прохід, що тріщиною відкривався не більш як на півметра між баром та корейським рестораном, Птаха поглянув, чи немає десь у цьому лабіринті ще одного прихованого виходу. Згідно з картою, яку дав йому друг, вхід, через який він зайшов, був єдиним, і дорога закінчувалася глухим кутом. Сліпа вулиця формою нагадувала шлунок, закритий перед кишківником. Як людина, бажаючи втекти від усіх, могла замкнути себе в такому богом забутому місці і не відчувати тривоги? Невже пан Делчеф почував себе таким зацькованим, що не міг обрати іншого місця для схованки? Втім, може, його вже давно тут і не було. Ця думка трохи піднесла Птасі настрій. Він підійшов до багатоквартирного будинку в кінці вулиці, зупинився перед входом, який нагадував таємний вхід до гірської фортеці, і витер рукою піт з чола. Здавалось, уся вулиця була в затінку, але, поглянувши у небо, Птаха побачив, що розпечене літнє полуденне сонце укрило її платиновою сіткою. Заплющивши очі від сяючого неба, він почесав великими пальцями сверблячу потилицю. Раптом він відпустив униз руки і вирівняв голову прямо. Десь далеко несамовито закричав дівчачий голос.

Птаха зняв взуття. Тримаючи його в одній руці, він піднявся короткими, шершавими від пилу сходами до вхідних дверей і зайшов до приміщення. З лівого боку коридору в ряд вишикувалися вхідні двері квартир, схожі на двері одиночних тюремних камер. Праворуч була глуха стіна, вкрита численними різноманітними написами. Дивлячись на номери квартир, Птаха рухався в глиб коридору. Біля багатьох дверей були ознаки присутності людей, але всі вони були зачинені. Цікаво, як мешканці цього будинку рятуються від спеки? Можливо, Хіміко стала піонером та провідником цього племені, яке наглухо замикає двері навіть посеред спекотного літнього дня, і тепер їхня чисельність невпинно зростає? Нарешті дійшовши аж до кінця коридору, Птаха помітив вузькі круті східці, що сховалися там, мов внутрішня кишеня піджака. Не знаючи, куди йому далі йти, Птаха безцільно поглянув назад. У прочинених дверях однієї з квартир стояла огрядна жінка і дивилась на нього. Своєю кремезною спиною вона перекривала світло, що падало з кімнати, і її обличчя та коридор вкривала тінь.

— Чого тобі тут треба? — гукнула вона до нього, махаючи рукою, ніби проганяла дворового пса.

— Я прийшов у гості до свого друга, іноземця, — відповів Птаха з тремтінням у голосі.

— Американця?

— Він живе з молодою японкою десь тут…

— А, то ти про того американця! На другому поверсі перші двері! — сказала жінка і зникла за зачиненими дверима.

Отже, якщо той «американець» і є Делчеф, то він, вочевидь, устиг завоювати симпатію цієї велетки. Піднімаючись непофарбованими дерев’яними сходами на другий поверх, Птаха ще терзався сумнівами, але коли він звернув з вузесенького сходового майданчика у коридор, йому назустріч вийшов сам пан Делчеф. Він привітно та енергійно простягнув обидві руки у вітанні, але в його очах залишалась підозрілість. Птаху охопила легка радість: Делчеф був єдиним поміркованим мешканцем будинку, хто лишав двері відкритими, аби бодай трохи прогнати з квартири спеку.

Птаха поставив черевики однією п’ятою на підлогу, обіперши підошву на стіну, і потис руку Делчефу, який, доброзичливо усміхаючись, однією ногою переступив поріг своєї квартири. Він був одягнений як марафонець — у шорти та майку. Руде волосся було коротко підстриженим, натомість не менш руді вуса відзначалися особливою пишністю. Нічого в цьому кремезному, як ведмідь, балканцеві не нагадувало про його життя втікача, окрім невимовно сильного запаху тіла — вочевидь, відколи він зачинився у цій схованці, йому так і не випало шансу прийняти ванну. Після того, як чоловіки обмінялись вітаннями вбогою англійською мовою, Делчеф повідомив, що його дівчина пішла до перукарні, і запросив увійти до квартири, підлогу якої вкривали розстелені татамі. Але Птаха відмовився, пояснивши, що не хоче брудними ногами ступати у чисту кімнату. Насправді він хотів поговорити у коридорі, остерігаючись того, що може затриматись в кімнаті надовго. Птаха все ж з цікавістю зазирнув досередини. У кімнаті майже не було меблів, а з протилежного боку кімнати було вікно, вид з якого перекривав дощатий паркан, що стояв за кількадесят сантиметрів від стіни будинку. Цілком імовірно, що по той бік паркану хтось інший жив своїм особистим життям, прихованим від допитливих очей у вікні квартири Делчефа.

— Пане Делчеф, дипломатична місія вашої країни наполягає, щоб ви якомога швидше повернулися до штабу, — відразу перейшов до справи Птаха.

— Я не повернуся. Моя дівчина хоче, щоб я залишився жити з нею, — з усмішкою відповів чоловік.

Їхня англійська була настільки скупою, що розуміти відповіді один одного було схожим на гру. Проте це дало змогу їм спілкуватися прямо, не добираючи слів.

— Я — останній посланець. Після мене прибудуть ваші колеги з дипломатичного штабу, а в гіршому разі — японська поліція.

— Навряд чи японська поліція мені чимось нашкодить — я дипломат.

— Можливо. Але якщо прийдуть люди з відомства вашої країни, вас муситимуть депортувати на батьківщину.

— Так, до цього я вже готовий. Я накоїв проблем, а тому мене або понизять у посаді, або я взагалі втрачу роботу.

— Отже, можливо, варто повернутися, доки це все не переросло у скандал?

— Я не повернуся, моя дівчина хоче, щоб я залишився тут, — повторив Делчеф, посміхаючись іще ширше.

— То ви й справді тут ховаєтесь не через політичні мотиви, а заради тієї дівчини?

— Саме так.

— Ви дуже дивна людина, пане Делчеф.

— Дивна? Чому?

— Ваша подруга ж навіть не говорить англійською, так?

— Ми завжди розуміємо одне одного без слів.

У душі Птахи проклюнулись паростки нестерпного смутку.

— Якщо я так і повідомлю в дипломатичному штабі, вони самі прийдуть, щоб вас забрати.

— Це буде проти моєї волі. Я думаю, моя дівчина зрозуміє.

Птаха безсило похитав головою, демонструючи, що його місія зазнала фіаско. На дрібних золотавих волосках густих рудих вусів Делчефа поблискували крихітні краплини поту. Птаха придивився і помітив, що й усе його тіло блищало такими ж дрібнесенькими дорогоцінними камінцями.

— Гаразд, тоді я так їм і доповім, — сказав він і нахилився, щоб підняти з підлоги взуття.

— Слухай, Птахо, то твоя дитина вже народилась? — сказав Делчеф набагато менш офіційно.

— Народилася. Але у неї вроджена вада, і зараз я просто чекаю, коли вона виснажиться і помре, — несподівано для самого себе зізнався Птаха. — У неї мозкова грижа. Це виглядає, ніби вона народилася двоголовою.

— Але чому ти чекаєш на її смерть замість того, щоб терміново оперувати? — посмішка на обличчі Делчефа враз змінилась жахливим обуренням, що межувало з люттю.

— Навіть після операції немає жодного шансу зі ста, що дитина виросте нормальною, — злегка відсахнувшись від нього з несподіванки, сказав Птаха.

— Як написав колись Кафка у листі до свого батька, найбільше благо, що батько може зробити для дитини, — це вітати її прихід у цей світ. А ти замість цього від неї відвертаєшся. Хіба можна виправдовувати егоїзм людини, яка відмовляє в житті іншій, тільки тому, що вона сама є її батьком?

Червоніти, здавалось, увійшло у Птахи в нову згубну звичку. Він стояв мовчки, відчуваючи, як почервоніння розливається по щоках та очах. Делчеф більше не був дивакуватим іноземцем з рудими вусами, котрому, незважаючи на безвихідь власного становища, вдавалося лишатись у доброму гуморі. Птаха відчув, що натрапив на засідку критики там, де найменше на це сподівався. Він хотів запротестувати, виправдати себе перед Делчефом, та раптом зрозумів, що йому нічого сказати.

— Ah, this poor little thing![5] — майже прошепотів нарешті Делчеф. Птаха здивовано смикнувся, підвів на нього очі і лише тоді усвідомив, що чоловік мав на увазі не дитину, а його самого. Мовчки Птаха чекав, доки Делчеф його нарешті відпустить.

Коли Птаха вже збирався прощатися, Делчеф попросив його хвильку зачекати і подарував маленький англійський словник його рідної мови. Птаха попросив підписати книжку, і Делчеф написав усього одне слово мовою Балканського півострова, а під ним розписався.

— Це слово означає «надія», — сказав він, і чоловіки попрощалися.

Вийшовши з будинку, Птаха в найвужчій ділянці вулиці розминувся з мініатюрною молодою дівчиною, яка пройшла повз нього, не піднімаючи похнюпленої голови. Відчувши запах засобу для укладання волосся, Птаха розвернувся, подивився на її надзвичайно бліду шию і передумав окликати. This poor little thing. Він знову вийшов під палюче сонце і швидко, ніби тікаючи від когось, помчав на парковку біля універмагу, де він залишив машину Хіміко. Цієї спекотливої пори він був єдиним, хто кудись біг.

11

У неділю вранці Птаха прокинувся від несподівано яскравого світла та свіжого повітря. З відчиненого вікна легкий вітерець разом із сонячним промінням залітав до спальної кімнати, кружляв у ній і летів далі у вітальню, з якої долинало гудіння пилососа. Звиклому до напівмороку та спертого повітря в кімнаті.Птасі стало незручно лежати голим під покривалом у цьому новому царстві світла. Перш ніж Хіміко сама увійшла до спальні і побачила його роздягненим, Птаха поспіхом ускочив у штани та сорочку і пішов до вітальні.

— Доброго ранку, Птахо! — весело привітала його Хіміко. Вона крутилася в кімнаті з пилососом так швидко, ніби з дрючком ганялася за мишею. На її голові було зав’язано рушник на манер тюрбана, а розпашіле обличчя дуже помолоділо. — Приїхав мій свекор. Він прогулюється десь неподалік, доки я не закінчу прибирати.

— Тоді я, напевно, піду!

— Чого це ти тікаєш, Птахо? — різко запитала дівчина.

— Останніми днями я тут живу як утікач. Мені здається дивним знайомитися з новими людьми у домі, де я переховуюсь.

— Мій свекор знає, що час від часу до мене приходять чоловіки, і це не надто його бентежить. Але от якщо хтось із них прожогом втече прямо з-під його носа — це його може занепокоїти, — сказала Хіміко невдоволено. З її обличчя не сходив обурений вираз.

— Окей! Тоді мені варто поголитись, — відказав Птаха і повернувся до спальні.

Обурення Хіміко його вразило. З першої миті, коли Птаха приїхав до помешкання Хіміко, він був зосередженим виключно на самому собі, вперто не помічаючи нікого навколо себе. Він відчув, що увесь цей час Хіміко була лише однією клітиною у світі його свідомості. Як я міг бути таким упевненим у своїх абсолютних правах, не маючи на це жодних підстав? Я став лялечкою свого особистого нещастя, я не бачив нічого, окрім внутрішньої поверхні кокона, і навіть не сумнівався в тому, що у кокона є привілеї…

Птаха закінчив голитися і коротко зиркнув у невеличке дзеркало на бліде обличчя лялечки особистого нещастя, яке зараз виглядало винятково серйозним. Він звернув увагу, що обличчя стало меншим та вужчим, і, як йому здалося, виною цьому була не тільки втрата ваги.

— Відколи я раптово вдерся у твій дім, я поводився переважно як егоїст. І що найголовніше — мені й на думку не спадало, що це ненормально, — сказав Птаха, повернувшись до вітальні, у якій досі метушилась Хіміко.

— Ти вибачаєшся? — м’яко піддражнила його Хіміко. На її обличчя вже знову повернувся ласкавий вираз.

— Як подумаю: я спав у твоєму ліжку, їв їжу, яку ти готувала… Відверто кажучи, в мене не було ніяких серйозних підстав так обмежувати твоє життя! Але разом з тим я тут почувався як удома.

— Ти збираєшся мене покинути? — занепокоєно спитала Хіміко.

Птаха невідривно дивився на Хіміко, відчуваючи щось схоже на голос долі: ніколи йому не вдасться зустріти деінде іншу людину, яка б так ідеально йому підходила. Птасі здалося, що він відчував на язику гіркий присмак жалю.

— Якщо ти врешті-решт все ж збираєшся піти, то залишся хоча б зараз, Птахо.

Він повернувся до спальні, улігся на ліжко, вмостивши голову на переплетені за потилицею долоні, і заплющив очі. Йому дуже хотілося висловити Хіміко свою вдячність.

Нарешті Птаха, Хіміко та її свекор усілися навколо столу у свіжій, охайно прибраній вітальні й обговорювали лідерів новоутворених африканських країн та особливості граматики суахілі. Хіміко зняла зі стіни спальні мапу Африки і розстелила її на столі, щоб показати свекрові.

— Чому б вам удвох із моєю Хіміко не поїхати до Африки? Продавши цей дім разом із землею, грошей можна отримати чималенько! — сказав він.

— А знаєш, це звучить непогано… — відразу пожвавішала Хіміко, запитально дивлячись на Птаху. — Ця подорож допомогла б тобі забути про всі біди, пов’язані з дитиною, Птахо! А мені — про чоловікове самогубство…

— Так, так, це дуже важливо! — гаряче підтвердив свекор Хіміко. — Хіба не чудово було б вам разом зібратися й поїхати?

Ця несподівана пропозиція так схвилювала Птаху, що він відразу розгублено забелькотів:

— Ні-ні, я не можу… Я просто не можу… — і безпомічно зітхнув.

— Чому це? — з викликом у голосі запитала Хіміко.

— Тому що… легко сказати — взяв і забув про смерть власної дитини, подорожуючи Африкою! Я… я так не зможу, — відчайдушно червоніючи та запинаючись на кожному слові, проказав Птаха.

— Птаха в нас дуже високоморальний молодий чоловік, — насмішкувато сказала Хіміко.

Він почервонів ще більше і осудливо подивився на дівчину. Насправді ж у глибині душі він думав зовсім інше: чому б її свекрові було й не підібрати якусь морально виправдану мету, щоб запропонувати їм подорож до Африки, як-от врятувати Хіміко від привида мертвого чоловіка? Він майже уявляв, як легко б розтанув, немов бульйонний кубик у окропі, й, піддавшись солодкому самообману, відпустив себе у цю подорож. Птаха боявся почути такі слова від свекра Хіміко, але разом з тим дуже хотів, і від цього огидного бажання йому хотілося провалитися крізь землю. За мить він помітив у очах Хіміко явний блиск пробудження.

— Десь через тиждень Птаха повернеться до своєї дружини, — сказала вона.

— О, так-так, перепрошую… — сказав свекор. — Просто я вперше після смерті мого сина бачу Хіміко такою життєрадісною, тому й подумав про подорож. Не гнівайтесь на мене.

Птаха розгублено дивився на свекра. Його коротка голова була сильно облисілою, і важко було напевно сказати, де вона закінчувалась: засмагла шкіра на потилиці ніби продовжувалась на шиї та плечах. З подивом Птаха дивився на його тюленячу голову та пару спокійних, злегка затуманених очей, але йому так і не вдалося бодай трохи зрозуміти, що за людина сидить перед ним. Тому він обачливо неоднозначно усміхнувся, відчайдушно намагаючись приховати відчуття глибокого розчарування, що поселилося в його грудях і поволі піднімалося нудотою до горла.

Уночі, в задушливій темряві спальної кімнати, вони безперервно кохалися цілу годину, ліниво лежачи у позі, яка найменше стомлювала їхні тіла. Як тварини, упродовж усього спарювання вони не промовили одне до одного ані слова. Хіміко раз за разом вигиналася в оргазмі — спершу через короткі проміжки часу, а згодом все рідше і рідше, і щоразу Птасі згадувалось, як він у своєму провінційному місті на спортивному майданчику молодшої школи запускав у повітря бензинову модель літака. Хіміко описувала кола навколо осі його тіла, летячи у небі свого оргазму. Вона здригалась і тихенько стогнала, як літак під тягарем заважкого для нього двигуна. Потім вона знижувалась до землі, де мовчки терпляче чекав Птаха, після чого вони оживали для чергового польоту. Секс укорінився у їхній щоденний спокійний та систематичний ритм, і Птасі здавалося, що вони разом сплять уже добрячу сотню років. Її геніталії стали для Птахи простими та звичними і не таїли в собі навіть найменшого паростка страху. Вони не здавалися йому чимось незбагненним — це був просто м’який, схожий на кишеню предмет із синтетичної гуми, з нього не могло з’явитись якесь чудовисько і напасти на нього. Птаха відчував глибокий спокій. Швидше за все, це було тому, що Хіміко чітко і беззастережно обмежила мету їхніх статевих зносин виключно на задоволенні. Він подумав про те, що відбувалося в ліжку між ним та його дружиною — постійне відчуття сором’язливості та небезпеки. Навіть після стількох років шлюбу їх спіткають ті самі гнітючі психологічні складнощі. Його занадто довгі руки та ноги незграбно обмацують її зіщулене та напружене від силкування перебороти огиду тіло, а їй увесь час здається, що він хоче її вдарити. Вона втрачає терпець, кричить на Птаху щось зле і навіть намагається вдарити його у відповідь. Врешті-решт, все закінчувалось однаково: він або відпускав тіло дружини, намагаючись придушити у собі роз’ятрене бажання, вплутуючись у дріб’язкову сварку до півночі, або ж якомога швидше намагався закінчити, відчуваючи себе жалюгідним експлуататором жінчиної ласки. Донедавна Птаха покладав великі надії на те, що в сексуальному житті їхнього подружжя зміни настануть після народження дитини…

Оскільки Птаха відчував, коли Хіміко знову злітала і кружляла по орбіті свого оргазму, декілька разів стискаючи його пеніс, немов рукою, яка доїть корову, він міг обрати будь-яку з її чергових хвиль задоволення для звільнення свого власного. Але лякаючись довгої ночі, що чекала його попереду, він знову повертався на землю. Птаха мріяв провалитися у найсолодший та найспокійніший сон просто на шляху до хвилі оргазму.

Хіміко продовжувала свій політ: піднявшись угору, вона поступово спускалась до землі, але раптом її, як паперового змія, підхоплював порив вітру, і вона знову злітала ввись. Старанно стримуючи себе від розрядки, Птаха несподівано почув з глибин темряви дзвінок телефона. Він спробував піднятися, але Хіміко міцно обхопила своїми спітнілими руками його спину.

— Можеш іти, Птахо, — за хвильку сказала вона і розчепила руки.

Птаха скочив і, намагаючись перевести подих, побіг до телефона, який досі дзвонив у вітальні. Телефонували з палати інтенсивної терапії в клініці при університеті. Молодий чоловічий голос запитав батька дитини. Схвильований, Птаха відповів високим, ніби дзижчання комара, голосом, що це він. Телефонував інтерн, щоб передати повідомлення від лікаря, який відповідав за лікування його сина:

— Я дуже перепрошую за такий пізній дзвінок. У нас тут стільки всього коїться! — здалеку проговорив його голос у слухавці. — Прийдіть завтра об одинадцятій до кабінету професора нейрохірургії. Це заступник головного лікаря. Професор збирався зателефонувати вам сам, але в нас тут допізна відбувалося чимало подій, і він був дуже стомленим.

Дитина померла, і в нейрохірургії збираються робити розтин! — подумав Птаха і глибоко вдихнув.

— Я вас зрозумів. Завтра прийду до кабінету заступника головного лікаря. Щиро вам дякую.

Дитина ослабла і померла! — поклавши слухавку, знову подумав Птаха. Але цікаво, який саме візит зробила смерть дитині, що це змусило лікарів так стомитися, працюючи до пізньої ночі? Птаха відчув на язику гіркий присмак шлункового соку, що піднімався зі шлунка. Щось величезне і жахливе стежило за ним з темряви. Як колекціонер комах, що втрапив до ями, повної скорпіонів, Птаха, тремтячи всім тілом, крадькома, на самих пальцях ніг, повернувся до ліжка. Безпечне гніздечко! Він мовчав, не перестаючи тремтіти. Ніби намагаючись заритися у лігво ще глибше, Птаха спробував знову увійти в тіло Хіміко. Після декількох невдалих спроб нетерпляче заглибитись не повністю ерегованим пенісом Хіміко своєю рукою направила його, і Птаха заспокоївся. Її пристрасні рухи у мить, коли обидва партнери розділяють один великий оргазм, змусили Птаху швидко дійти до піку. Він зробив ще декілька незграбних рухів, різко вийшов з її тіла і самотньо еякулював, допомігши сам собі. Сприйнявши страшенну пульсацію в глибині грудей за біль, Птаха звалився поруч із Хіміко, і йому в голову прийшла незв’язна думка, закріпившись твердою впевненістю: одного разу я врешті-решт помру від серцевого нападу!

— Іноді ти просто нестерпний, Птахо, — сказала Хіміко не стільки докірливо, як просто з прикрістю в голосі, підозріло дивлячись на нього у темряві.

— О, вибач…

— Щось із дитиною?

— Так. Здається, вона змусила їх попотіти, — відповів Птаха, відчуваючи, як на нього накочується нова хвиля страху.

— А що в кабінеті заступника головного лікаря?

— Завтра зранку я мушу туди з’явитися.

— Тепер тобі не треба чекати на дзвінок — можеш випити снодійного та віскі і лягати спати, — сказала Хіміко безмежно ніжним голосом.

Коли Хіміко увімкнула світильник біля ліжка і пішла до кухні, Птаха міцно заплющив очі від світла і прикрив їх перехрещеними руками. У його спорожнілій голові міцно та гостро засіло лише одне ядро: як моя дитина, вмираючи від виснаження, змогла змусити лікарів працювати до пізньої ночі? Птаха відразу зіткнувся з думкою, яка знову розпалила в ньому страх, і він різко відсахнувся. Ледь-ледь розплющивши очі, щоб узяти з рук Хіміко склянку, на третину заповнену віскі, та набагато більше таблеток снодійного, ніж він просив, Птаха, задихаючись від хвилювання, проковтнув пігулки, одним ковтком осушив склянку і знову сховався за заплющеними повіками.

— Ти випив і мої також, — сказала Хіміко.

— О, вибач… — тупо повторив Птаха.

— Слухай, Птахо… — промовила Хіміко, лягаючи поруч із ним на ліжко, трохи тримаючи дистанцію, ніби вони були чужими людьми.

— Що?

— Доки алкоголь та снодійне ще не подіяли, я розповім тобі історію. Це один з епізодів у тій книжці африканського письменника. Ти читав розділ про духів-розбійників?

Птаха в темряві заперечливо похитав головою.

— Коли жінка вагітніє, вони обирають когось із свого племені і посилають до неї в дім. Під покровом ночі їхній посланець виганяє з жінки справжню дитину і сам поселяється в її череві. І коли настає день пологів, він з’являється у світ у подобі невинного немовляти, Птахо!

Чоловік мовчки слухав. Дуже скоро така дитина починає хворіти. Коли мати, сподіваючись вилікувати своє дитя, робить приношення богам, демони тихо їх крадуть і ховають десь у таємному місці. Ніхто з таких дітей не одужує, і коли настає час ховати померлу дитину, дух повертається у свою звичну подобу, тікає з кладовища, забирає всі приховані скарби і повертається до свого племені.

— Дитя народжується таким гарнесеньким, що відразу завойовує любов матері, і їй нічого не шкода, аби воно одужало, Птахо! Африканці називають таких дітей «народженими, щоб померти», але можеш тільки уявити собі, якими гарними мають народжуватись ці діти, будучи пігмеями!

Мабуть, розповім цю історію дружині. І тоді вона вималює собі в уяві наше народжене, щоб померти, дитя неймовірно красивим. Можливо, з часом навіть моя пам'ять відкоригується. Я пам’ятатиму його зовсім інакше, і це буде найбільший самообман в усьому моєму житті. Наша дефектна дитина народилась і померла двоголовою. Їй судилося існувати з такою ж огидною двоголовістю нескінченно довго після смерті. І якщо існує якась безмежно велика сутність, що впорядковує цю вічність, вона напевно бачить нещасне двоголове дитя і його батька. Страждаючи від нудоти, Птаха провалився в глибокий сон, намертво законсервований у бляшанку від променів будь-яких сновидінь, за мить до цього вдруге почувши шепіт свого янгола-охоронця:

— Іноді ти просто нестерпний, Птахо…

Він вигнувся на ліжку, відкинувши голову, ніби її тягнув назад якийсь тягар, потягнувся обома руками до потилиці, намагаючись потерти її подушечками великих пальців, і штурхонув Хіміко ліктем у обличчя. Крізь сльози, що виступили на її очах від болю, Хіміко дивилася на неприродно болісно зіщулену фігуру сплячого Птахи. Вона запідозрила, що її друг міг неправильно зрозуміти, що йому казали по телефону, дзвонячи з лікарні. Можливо, дитина насправді зовсім не померла, а навпаки, її повернули до звичного режиму годування, і до лікарні Птаху кликали, аби обговорити проведення операції? Це видовище — її друг, що спав, дивно зігнувшись на ліжку та видихаючи сильний алкогольний перегар, — здалося їй одночасно кумедним і жалюгідним. Однак цей сон має стати для нього маленьким перепочинком перед великим переполохом, що чекав на нього завтра. Хіміко злізла з ліжка і потягнула його за руки та ноги, намагаючись укласти тіло уздовж ліжка якомога зручніше для сну. Птаха був важким, як зачарований велет. Зробивши все, на що стало сил, Хіміко обгорнулась у простирадло на манір давньогрецьких мудреців і пішла до вітальні: вона збиралася розглядати африканські мапи аж до світанку.

Зрозумівши свою помилку, Птаха побагровів від гніву, ніби над ним жорстоко поглумилися. Він увійшов до кабінету заступника головного лікаря у відділенні нейрохірургії. На нього чекали декілька молодих лікарів, педіатр, який займався його дитиною, та поважний професор неврології зрілого віку, обличчя якого світилося незагрозливою гідністю. Розуміючи, як він помилився, Птаха апатично завмер, сидячи на круглому, оббитому шкірою табуреті, в оточенні лікарів. Він відчував себе арештантом у в’язниці химерного немовляти. Його ніби схопили і приволокли назад до кабінету тюремних охоронців після невдалої спроби втекти. А може, ці тюремщики змовилися і спеціально зателефонували мені вчора вночі, не сказавши нічого конкретного, аби заманити мене в цю пастку, а потім насолодитися видовищем зі своєї спостережної вишки?

Птаха сидів мовчки, і педіатр вирішив відрекомендувати його решті лікарів:

— Цей чоловік — батько новонародженого, — промовив він, злегка, ніби зніяковіло, посміхнувся і відійшов назад на позицію спостерігача. Напевно, професор, роблячи обхід, звернув увагу на недостатнє харчування немовляти, і педіатр зрадив Птаху. Ця думка змусила його злобливо подивитися молодому лікарю в обличчя.

— Учора та сьогодні я оглядав вашу дитину. Їй ще трохи треба набратися сил, і тоді, думаю, ми зможемо її прооперувати.

Я мушу чинити опір! Борися з ними! Ти маєш врятувати себе від того новонародженого жахіття! — скомандував собі Птаха, відчуваючи, що от-от запанікує. Від моменту того солодкого непорозуміння він тікав і увесь цей час не міг думати ні про що інше, окрім періодичних поворотів назад, аби захиститись від нападів. Я повинен відмовитися від операції, а інакше химерне дитя захопить мій світ і запанує в ньому назавжди!

— Є шанси, що після операції вона виросте нормальною? — вкотре Птаха неуважливо поставив те саме питання.

— З цього приводу я поки що вам нічого не можу сказати напевно, — відверто відповів професор.

Птаха грізно подивився йому в обличчя, ніби натякаючи на те, що він — не з тих, кого так легко ошукати. У його голові з’явилось вогненне коло найпекучішого сорому. Як цирковий тигр, Птаха націлився на стрибок через палаюче кільце.

— Що є більш імовірним — що вона виросте нормальною чи все ж ні?

— Доки ми не проведемо операцію, я не можу вам нічого відповісти. Навіть на це запитання.

Навіть не червоніючи, Птаха легко стрибнув крізь кільце:

— В такому разі я б хотів відмовитися від операції.

Всі як один лікарі, затамувавши подих, повернулися в його бік. Птаха відчув, що зараз він здатен у повний голос робити будь-які безсоромні заяви. Втім, йому не довелося випробовувати своє нахабство: професор відразу зрозумів його позицію.

— Отже, ви збираєтеся забрати дитину? — запитав він. У голосі його відчувалося роздратування.

— Так, я її заберу, — швидко відповів Птаха.

— Гаразд, прошу! — сказав, не приховуючи своєї огиди, найзичливіший, як здавалося Птасі, лікар у всій лікарні.

Він піднявся з табурета одночасно з рештою лікарів, що сиділи навколо. Фінальний гонг, — подумав Птаха, — я врятував себе від дитини-чудовиська!

— То ти дійсно забереш звідси дитину? — нерішуче поцікавився лікар-педіатр, коли вони вийшли в коридор.

— Прийду сьогодні після обіду, — відповів Птаха.

— Не забудь принести для неї щось із одягу, — лікар відвернувся від нього і швидко пішов геть.

Птаха поспішив на площу перед лікарнею, де Хіміко зупинила автомобіль. День був хмарним, і під цим похмурим небом багряний спорткар та Хіміко в сонцезахисних окулярах зливалися в неприємну суміш барв. Птаха бігцем наблизився до машини і вигукнув:

— Я помилився. Просто посміховисько! — його обличчя скривилося.

— Я цього й боялася, — відповіла Хіміко.

— Чого це раптом? — грубо запитав Птаха.

— Та ні, просто… — несміливо відступилась дівчина.

— Я вирішив забрати дитину з лікарні.

— Назад до лікарні, де лежить твоя дружина? Чи додому?

Птаха розгубився. Тільки тепер він усвідомив, що, відчайдушно протестуючи проти того, щоб лікарі спробували провести операцію, а потім всадовили цю дитину з дірявою головою йому на спину, аби він не мав іншого вибору і носив її на собі до скону, Птаха так і не придумав ніякого плану, що робити далі. У лікарні, де лежить його жінка, не приймуть назад «усе це», якого їм вже одного разу вдалося позбутися, а привізши дитину додому, доведеться зіткнутися з добросердною цікавістю літньої домовласниці. Навіть якщо він у себе у спальні продовжить ту вбивчу голодну терапію, яку проводили в палаті до вчорашнього дня, його двоголове немовля верещатиме від голоду так голосно, що з ним в унісон на всю околицю завиють сотні собак. А якщо дитина виснажиться і нарешті помре, то який лікар напише довідку про природну клінічну смерть? Птаха уявив, як його заарештовують за підозрою у вбивстві дитини і як у газетах з’являються одна за одною моторошні публікації.

— Ти права. Мені нікуди її забрати, — знесилено сказав Птаха. З його рота виривалось несвіже дихання.

— Ну, якщо в тебе немає жодного плану, Птахо…

— То що?

— Я думала над тим, щоб довірити цю справу одному моєму другу-лікарю. Він допомагав людям, які хотіли позбутися своєї дитини. Власне, я з ним познайомилася, коли мені треба було самій перервати вагітність.

Птаха знову відчув себе боягузливим солдатом, який запанікував, коли монструозна дитина розгромила їхній армійський корпус, і був тепер зайнятий винятково самопорятунком. Він зблід і стрибнув через іще одне вогненне кільце:

— Якщо тільки він погодиться, я — за.

— Попросивши його про допомогу, Птахо, — незвично повільно проказала Хіміко, — ми заплямуємо наші руки дітовбивством.

— Не НАШІ РУКИ. Я плямуватиму СВОЇ РУКИ дітовбивством, — сказав Птаха і подумки додав: принаймні я звільнився від однієї ілюзії самообману. Однак радості це йому ніякої не дало — навпаки, він відчув, що ступив на одну сходинку вниз у темницю меланхолії.

— Ні, Птахо, все-таки НАШІ! — сказала Хіміко. — Ти не проти повести машину замість мене?

Птаха зрозумів, що млявість, із якою Хіміко вимовляла слова, була викликана її сильним внутрішнім напруженням. Він обійшов машину спереду і сів на водійське місце. У дзеркалі заднього виду на лобовому склі він побачив, що обличчя Хіміко пополотніло, а навколо губ ніби розсипали білу пудру. Напевно, моє обличчя виглядає не краще, — подумав він і спробував сплюнути через вікно автомобіля, але ротова порожнина була настільки сухою, що він лише сухо плямкнув язиком. Чоловік натиснув на педаль і грубо, як це зазвичай робить Хіміко, пожбурив машину на шосе.

— Лікар, про якого я казала, — це той яйцеголовий чоловічок середніх літ, що приходив до мене серед ночі, коли ти вперше в мене ночував. Пам’ятаєш його?

— Пам’ятаю, — відповів Птаха, думаючи про те, що колись йому здавалося цілком можливим прожити все життя без будь-якого спілкування з подібним типом.

— Ми йому зателефонуємо, Птахо, і домовимось, як усе організувати.

— Педіатр у лікарні сказав мені, щоб я не забув взяти щось із одягу.

— Тоді ми зараз заїдемо до тебе додому. Я сподіваюсь, ти знаєш, де у вас лежить дитячий одяг?

— Це погана ідея, — сказав Птаха. Перед його очима ураз спливли спогади про те, як його дружина старанно, ледь не кожен день робила різні приготування до народження дитини. Біле дитяче ліжечко, комод для речей з ручками кольору слонової кістки у формі яблучок, — Птаха відчував, що йому не стане мужності торкнутися чогось із цих речей. — Я не можу взяти нічого з тієї білизни.

— Ти правий. Якщо твоя дружина дізнається, з якою метою ти їх використовував, вона нізащо тобі не пробачить.

І це також, — подумав він. Але навіть якщо я не торкнуся нічого з дитячих речей, їй буде за що мені ніколи не пробачити, коли вона дізнається про смерть її дитини під час транспортування з одної лікарні до іншої. Окрім того, навряд чи я зможу жити звично подружнім життям із жінкою, нескінченно довго охопленою непевними підозрами. Яку б запеклу боротьбу мені не довелося вести в душі зі свербінням самообману, це буде далеко за гранню моїх зусиль. Птаха скуштував гіркої правди, зацукрованої обманом.

Коли їхня машина наблизилась до великого перехрестя, їх зупинив світлофор. Вони їхали по одному з великих кільцевих шосе, що оперізували місто навколо. Птаха нетерпляче дивився у бік, куди йому треба було повертати. Темні хмари висіли дуже низько над землею, сильний, вагітний дощем вітер без кінця завивав у вкритих пилюкою верхівках дерев, висаджених уздовж дороги. Змінившись зеленим, світлофор різко виділився на фоні похмурого неба, і Птаха відчув, ніби той фізично манить його до себе. Йому здавалося ненормальним, що світлофор захищав його так само, як і інших людей, котрі жодного разу в житті не збиралися нікого вбивати.

— Звідки ти хочеш зателефонувати? — запитав Птаха, відчуваючи себе злочинцем, що тікав від правосуддя.

— З найближчої продуктової крамниці. Там ми ще могли б купити сосисок абощо — нам треба попоїсти!

— Гаразд, — з готовністю відповів він, не зважаючи на неприємний протест шлунку. — Як думаєш, твій друг на це погодиться?

— Той яйцеголовий лише здається добропорядним джентльменом. Насправді ж він робив дуже недобрі справи. Наприклад… — вона неприродно замовкла і язиком облизала губи.

Отже, той чоловічок наробив таких страшних речей, що Хіміко навіть забракло сміливості про них розповісти! — подумалось Птасі. Його знову почала мучити нудота, і було далеко не до обіду.

— Після того як зателефонуємо, замість сосисок треба піти пошукати якийсь одяг для дитини. І колиску. Напевно, варто забігти в універмаг — це буде найшвидше, хоча менше за все мені зараз хочеться заходити до дитячого відділу.

— Ти можеш зачекати в машині, я сама куплю все необхідне.

— Востаннє я там був зі своєю вагітною дружиною. Навколо вагітні жінки, матері з маленькими дітьми — в атмосфері, що там панувала, було щось тваринне!

Птаха кинув короткий погляд на Хіміко і побачив, що з її обличчя поволі зникає рум’янець — певно, вона теж вела боротьбу з нудотою. Зблідлі, вони рухались далі мовчки. Нарешті, охоплений нападом самоіронії, Птаха знову заговорив:

— Коли моя дитина помре, а дружину випишуть з лікарні, ми, скоріше за все, розлучимось. Неодружений, звільнений з триклятої підготовчої школи — ось та свобода, про яку я завжди мріяв! Але чомусь я зовсім не відчуваю радості…

Шквальний вітер дув з боку Птахи у бік Хіміко, і вона мусила перейти майже на крик, аби він розчув її слова:

— Птахо! — гукнула вона. — Коли ти станеш таким вільним, може, все ж таки зробимо, як сказав мій свекор: продамо будинок, ділянку і чкурнемо разом до Африки?

Африка просто перед очима! Але ця Африка, що спливла в його уяві, була пустинною та безбарвною і не викликала в його душі ніякої жаги. Птаха ще хлопчиком загорівся пристрастю до цього сонячного континенту, який зараз уперше втратив для нього свій принадливий блиск. Посеред попелясто-сірої Сахари незрушно стояв вільний чоловік. На сто двадцятому градусі східної довготи, на острові, що формою нагадує бабку, він убив свою дитину, а тепер втік сюди. Але пройшовши уздовж і впоперек усю Африку, він не знайшов навіть мишки, не те що дикого кабана, і тепер лише розгублено стояв посеред пустелі.

— Африка? — з відсутнім виразом повторив Птаха.

— Зараз ти просто ховаєшся у своїй мушлі, як равлик, — от і все, Птахо. Але щойно ти ступиш на африканську землю, твоя пристрасть до тебе повернеться, — сказала Хіміко.

Птаха понуро мовчав.

— Я надто захопилася твоїми мапами, і мені б дуже хотілося, щоб ти розлучився, став вільною людиною, і ми змогли б разом їх використати за призначенням, подорожуючи по всій Африці! Вчора, після того як ти заснув, я всю ніч їх вивчала, і мені здається, я теж заразилась цією лихоманкою. Тому тепер для мене так важливо, щоб ти став вільним! Коли я казала, що ми споганимо руки вбивством дитини, ти зі мною не погодився, але все ж це НАШІ РУКИ, Птахо! Скажи, що ми разом з тобою поїдемо до Африки!

Ніби відхаркуючи гірке мокротиння, Птаха буркнув:

— Якщо ти цього так хочеш.

— Спершу нас із тобою пов’язував виключно секс. Я була для тебе лише екстрено необхідним порятунком, коли ти страждав від сорому та тривоги. Та вчора я раптом відчула, як у мені міцніє жага до подорожі Африкою, і це значить, що між нами утворився новий зв’язок, посередниками у якому є ці дорожні мапи, Птахо! Ми злетіли з тобою разом із сексуальних низин у набагато вищі простори — я завжди цього прагнула, Птахо, і зараз я по-справжньому відчуваю цю пристрасть. Саме тому я збираюся звести тебе зі своїм другом-лікарем і заплямувати свої руки разом із твоїми!

Лобове скло спортивного автомобіля ніби вкрилося дрібними тріщинами, коли на нього налетів вихор дрібних, як часточки туману, білих дощових крапель. Тієї ж миті Птаха та Хіміко відчули дощ на чолі та повіках. З усіх боків небо почорніло від хмар, неначе раптом настав вечір, і на них налетів шалений вихор вітру.

— У цій машині є складний дах? Бо якщо ні, дитина змокне, — сказав Птаха з виглядом нещасного недоумка.

12

Коли Птаха нарешті приладнав до автомобіля знімний дах-тент, поривчастий вітер, що кружляв провулком, як перелякана курка, підхопив з кухонного вікна і розніс навколо запах ковбаси та підгорілого часнику. Цього рецепту Птаху навчив пан Делчеф: спочатку смажиш на вершковому маслі тонко нарізаний часник, потім кладеш туди віденські сосиски, доливаєш небагато води і тушкуєш. Птаха подумав про Делчефа: напевно, його вже забрали від тієї тендітної дівчини з мертвотно-блідою шкірою і привели до дипломатичного штабу. Цікаво, чи чинив він якийсь спротив у їхньому з коханкою гніздечку в глибині шлункоподібного провулку? Чи кричала дівчина щось незрозумілою як Делчефу, так і людям, котрі по нього прийшли, японською мовою? Врешті-решт, і у них обох не було іншого вибору, окрім того, щоб здатися.

Птаха окинув оком прикритий текстильним дахом спорткар. Багряного кольору кузов автомобіля, вкритий зверху чорним брезентом, разом були схожі на рану: червона плоть із темним струпом. Птаха відчув непереборну відразу. Небо було чорнісіньким від грозових хмар, повітря — вологим та переддощовим, вітер завивав усе сильніше. Дрібні дощові краплі то наповнювали повітря, немов імлою, то підхоплювалися вітряним шквалом, який відносив їх кудись далеко, то знову несподівано поверталися мрякою. Птаха підняв очі на крони дерев, що виднілися між рядами будівель. Дощ обмив їх, і обважніле густе листя, хоч і темне під похмурим небом, стало насичено-зеленого кольору, такого, яким був сигнал світлофора, що обворожив Птаху на перехресті шосе. Можливо, цей дивовижний колір я побачу, лежачи на смертному одрі, — апатично подумав Птаха. Він почувався так, немов збирався вести на страту до рук непевного підпільного акушера не дитину, а самого себе. Птаха підійшов до ґанку, забрав звідти колиску, дитячий одяг: шкарпетки, шапочку, вовняні кофтинку та штанці, відніс їх у машину і поклав на заднє сидіння. Усі ці речі Хіміко вибирала цілу вічність. Птаха чекав її з магазину аж годину і вже почав сумніватися, чи, бува, не втекла вона від нього. Навіщо вона згаяла стільки часу на купівлю речей для дитини, що мала скоро померти? Жіноча чутливість була неймовірною.

— Птахо, обід готовий! — гукнула Хіміко з вікна спальні.

Він зайшов до будинку і пішов на кухню, де дівчина стоячи їла сосиску. Птаха зиркнув у сковороду, але запах часнику його відвернув, і він поспіхом відвернувся. Підозріло дивлячись на нього, Хіміко злегка похитала головою. Вона з ентузіазмом прожувала, відпила зі склянки води, аби сполоснути жирний від розтопленого масла язик, і сказала:

— Якщо немає апетиту, може, приймеш душ? — її подих теж тхнув часником.

— Еге ж, так і зроблю, — полегшено зітхнув Птаха. Він був з ніг до голови вкритий пилюкою, що налипла на його спітнілу шкіру.

Птаха мився, покірно зіщуливши плечі. Зазвичай, коли він приймав гарячий душ, це загострювало його сексуальне бажання, але зараз він відчував лише задушливе прискорене серцебиття. Стоячи під гарячим дощем душу, він міцно заплющив очі, відкинув назад голову і — цього разу свідомо — почав терти за вухами подушечками великих пальців. За хвильку увійшла Хіміко, зібравши волосся під душовою шапочкою зі схожим на кавуни візерунком, залізла у ванну поруч із Птахою і діловито, ніби драючи тіло, почала митися. Птаха облишив свою гру і вийшов з ванної кімнати. Коли він витирався рушником, знадвору раптом пролунав сильний глухий удар, немов на землю впало щось велике й важке. Чоловік пішов у спальню, виглянув з вікна, і побачив, що їхній червоний спортивний кабріолет фатально перехилився, немов корабель, що от-от піде на дно: автомобілю бракувало переднього правого колеса! Не витерши спини, Птаха поспіхом устрибнув у штани, накинув сорочку і побіг надвір, щоб подивитися ближче. На виході з під'їзної алеї були помітні сліди втечі, але Птаха не побіг слідом за втікачами, а підійшов до машини і оцінив завдану машині шкоду. Від колеса не лишилося й сліду, а з боку, який торкався землі, фара була розбита на друзки. Отже, машину підняли домкратом, зняли колесо, потім стали на крило і так сильно грюкнули авто об землю, що від удару навіть розбилася фара. Домкрат лежав під машиною, схожий на зламану руку. Птаха повернувся і гукнув Хіміко, яка досі була у ванній:

— У нас украли колесо! І розбили фару. Дивний злодюга. Сподіваюся, в тебе є запаска!

— В сараї під задньою стіною.

— Але кому могло знадобитися одне колесо?

— Пам’ятаєш того мого друга — молодий, майже хлопчик? Це його вибрики. Він ховається десь неподалік з колесом у руках і стежить за нами! — відповіла Хіміко безтурботним голосом, ніби нічого не трапилось. — Якщо ми ніяк на це не відреагуємо і урочисто виїдемо, це його добряче роздосадує, і він розрюмсається десь там у своїй схованці. Так і вчинимо!

— Це все добре, якби лишень машина тепер завелась. У будь-якому разі, я спробую поставити запаску.

Птаха поставив колесо, замазавши руки брудом та мастилом. Від цього він спітнів ще дужче, ніж до душу. Після цього він спробував обережно завести двигун і не помітив нічого незвичного. Можливо, вони трохи спізняться, але, скоріше за все, встигнуть усе зробити до того, як упадуть сутінки — фари, напевно, не знадобляться. Йому захотілося ще раз сполоснутися під душем, але Хіміко вже була готова до виходу, і до того ж він відчував таку нетерплячість, що не міг дозволити собі на це ані хвилини часу. Як були, вони сіли в машину і поїхали. Коли їхній автомобіль виїхав на дорогу, хтось іззаду жбурнув їм навздогін камінець.

Коли вони під’їхали до лікарні, Птаха вийшов із машини, але Хіміко залишилася на своєму сидінні.

— Ходімо зі мною! — благальним голосом сказав чоловік.

Птаха з колискою в руках, Хіміко — з дитячими речами — поспішали довгим коридором до палати інтенсивної терапії. Пацієнти, що снували туди й сюди, сьогодні викликали в ньому особливу нервозність. Це був вплив дощу, який то налітав, нагнаний шквальним вітром, то раптом знову віддалявся, а ще далеких глухих розкотів грому. Птаха ішов уперед, притискаючи до себе колиску, і намагався дібрати правильні слова, з якими можна було б звернутися до медсестер щодо виписки з лікарні, але від цього тільки ще більше втрачав голову. Однак, коли він зайшов до палати, там уже знали про мету його візиту. Птаха трохи заспокоївся. Не даючи молодим медсестрам, які просто згорали від цікавості, запитати будь-що про те, наприклад, куди він забирає дитину чи чому відмовився від операції, Птаха з кам’яним лицем, опустивши очі, обмежувався короткими відповідями на необхідні для заповнення паперів питання.

— Будь ласка, віднесіть цю карту в канцелярію і зробіть відповідні платежі. Я тим часом зателефоную відповідальному за вашу дитину педіатру, — сказала медсестра.

Птаха взяв карту розпусного рожевого кольору.

— Я тут приніс деякі речі для немовляти…

— Авжеж, давайте, нам вони знадобляться, — вона подивилась на Птаху, і тільки тепер у її недоброзичливому погляді виявилося гостре несхвалення, яке до цього вона більш-менш успішно приховувала. Він відразу віддав їй весь клунок; медсестра швидко переглянула один за одним кожну одежинку і повернула тільки шапочку. Птаха збентежено скрутив її в клубок і поклав до кишені, після чого повернувся і докірливо подивився на Хіміко, яка стояла позаду і нічого не помітила.

— Що? — запитала вона.

— Нічого, — буркнув Птаха. — Мені треба сходити в канцелярію.

— Я з тобою! — спішно сказала дівчина, ніби боячись бути покинутою на самоті. Розмовляючи з медсестрами, вони обоє стояли, повернувшись до скляної перегородки так, щоб немовлята за нею ніяк не могли потрапити до їхнього поля зору.

Взявши з рук Птахи рожеву карту, дівчина у віконечку канцелярії попросила його поставити особисту печатку і привітно сказала:

— Виписуєтеся? Щиро вітаю!

Птаха ані погоджуючись, ані заперечно кивнув.

— Яке ім’я ви дали вашій дитині?

— Поки що… поки що не придумали.

— Зараз вона записана просто як ваш новонароджений, але було б чудово, якби ви назвали нам ім’я для оформлення документів.

Ім’я! Зараз ця думка загнала його в глухий кут так само, як і тоді в палаті дружини. Дай тому монстру людське ім’я — і, можливо, тієї ж миті він стане більш схожим на людину, почне відстоювати себе як людську істоту! Смерть істоти з іменем та без нього для мене означає відмінність у самій сутності її існування!

— Можна просто якесь тимчасове ім’я, в якому ви ще не впевнені, — доброзичливо, але наполегливо продовжила медсестра.

— Чому б тобі його якось не назвати, Птахо? — нетерпляче втрутилась Хіміко.

— Я назву його Кікухіко, — нарешті сказав Птаха, згадавши слова дружини, і уточнив, якими ієрогліфами слід записати це ім’я.

Дівчина у віконці провела розрахунки і повернула Птасі майже всі заставні гроші, які він заплатив авансом. Упродовж цього часу його дитина отримувала лише харчування з розбавленого молока та підсолодженої води, лікарі навіть скасували лікування антибіотиками, а тому для клініки її перебування в стаціонарі виявилось як ніколи економічним. Птаха разом з Хіміко розвернулися і пішли назад до палати інтенсивної терапії.

— Ці гроші я взяв із заощаджень, які відкладав для подорожі до Африки. Щойно я вирішив убити дитину і поїхати з тобою в цю подорож, як вони відразу повернулися мені в кишеню… — промовив Птаха зі змішаними почуттями, не знаючи, що саме він хотів сказати.

— От на Африку ми їх і витратимо! — безтурботно відказала Хіміко. — Слухай, Птахо. Це ім’я — Кікухіко… Я знаю один гей-бар, який так само називається і пишеться однаково. Там усім заправляє мама-сан, якого звати Кікухіко.

— Скільки йому років?

— Важко напевно сказати вік таких людей, але мені здається, що він на чотири чи п’ять років молодший за тебе, Птахо.

— Тоді це точно той хлопець, якого я знав, коли ще жив у своєму провінційному місті. У нього був одностатевий зв’язок зі службовцем з питань культури американських окупаційних військ, після чого він утік до Токіо.

— Який випадковий збіг, Птахо! Давай потім туди сходимо!

ПОТІМ! — подумав Птаха. ПОТІМ, після того як покинемо дитину у підпільного акушера! Йому пригадалось, як він колись лишив хлопця самого в іншому місті. І тепер дитину, яку я от-от збираюсь покинути, звати так само, як того підлітка. Отже, пастки оточували навіть сам процес надання дитині імені. На якусь мить йому захотілося повернутись і змінити ім’я, але це бажання швидко з’їла корозія повної апатії. У нападі самобичування він промовив:

— Так, підемо в гей-бар «Кікухіко» і проп’ємо там усю ніч!

Дитину Птахи — Кікухіко! — вже перенесли по цей бік скляної перегородки, і вона лежала в колисці, одягнена в пухнасті речі, вибрані Хіміко. Поряд знуджено стояв педіатр і чекав на Птаху, який підійшов разом з Хіміко і став навпроти лікаря з іншого боку колиски. Хіміко зазирнула до неї, і Птаха відчув, як сильно її шокувало побачене. Немовля стало на розмір більшим і нарешті відкрило свої скошені очі, що нагадували глибокі зморшки на яскраво-червоній шкірі. Здавалося, пухлина на голові теж встигла вирости: вона ще дужче роздулася і поблискувала червонішою за решту тіла шкірою. З розплющеними очима дитя нагадувало безсмертних старців-відлюдників з картин південного живопису нанґа, але при цьому їй дуже бракувало чогось людського. Можливо, тому, що її голова досі залишалася неправильної форми. Дитина без упину ворушила міцно стиснутими кулачками, ніби хотіла втекти з колиски.

— Він зовсім на тебе не схожий, — прошепотіла Хіміко бридким пронизливим голосом.

— Він ні на кого не схожий, навіть просто на людину, — відповів Птаха.

— Не варто так казати, — слабко, з докором промовив педіатр.

Птаха коротко зиркнув то той бік скла. Діти усі як один ворушилися, лежачи у своїх ліжечках. Птаха засумнівався, чи, бува, вони не шепчуться про своїх приятелів, яких устигли від них забрати. Всі немовлята виглядали неабияк збудженими. Цікаво, що з тим крихітним, як кишенькова мавпочка, малям, що лежало в інкубаторі? І чи прийде знову той войовничий батько дитини без печінки у своїх незмінних коричневих бриджах та з широким шкіряним ремінцем на руці, аби завести чергову суперечку?

— Ви закінчили всі процедури в канцелярії? — подала голос медсестра.

— Так, усі.

— Тоді ми вас більше не затримуємо, — сказала вона.

— Може, все-таки передумаєте? — після довгого мовчання невесело запитав лікар-педіатр.

— Ні, навряд, — Птаха був непохитним. — Дякую вам за все.

— Не дякуйте, я нічого не зробив! — різкувато відповів лікар.

— Що ж, тоді на все добре!

— На все добре, — відповів лікар тихо, ніби шкодуючи, що підвищив голос. — Щасти вам!

Коли Птаха разом з Хіміко, тримаючи в руках колиску, вийшли з палати, всі пацієнти, що вештались без діла коридором, як по команді, повернули голови до дитини. Птаха сердито подивився на них у відповідь і швидко пішов коридором уперед, обома руками прикриваючи колиску. Хіміко дрібними кроками поспішила слідом. Здивовані його гнівним виразом на обличчі, пацієнти розійшлися у різні боки напівтемного коридору, видавлюючи з себе невпевнені посмішки, які, скоріше за все, призначалися дитині.

— Птахо, — сказала Хіміко, озирнувшись назад, — лікар або хтось із медсестер може повідомити у поліцію.

— Це навряд, — грубим голосом відповів він. — Вони самі вбивали дитину розведеним молоком та підсолодженою водою, якщо ти забула.

Коли вони вийшли до лікарняного вестибюля, Птаха зрозумів, що йому не вистачає ліктів, аби прикрити дитину він натовпу допитливих новоприбулих пацієнтів. Він почувався, як самотній реґбіст, що біжить з м’ячем, аби забити гол, у залікову зону, з усіх боків оточену командою супротивника. Птаха завагався і, трохи подумавши, сказав:

— У мене в кишені лежить шапочка. Дістань її і прикрий зверху дитині голову.

Поки Хіміко виконувала його прохання, він помітив, що в неї сильно тремтять руки. Після цього вони прожогом рушили до виходу через натовп, що дивився на них із вимушеними посмішками на обличчях.

— Яке прекрасне немовлятко! Просто янголя! — майже проспівала жінка середніх років, але Птаха, почуваючись, ніби над ним презирливо насміхаються, не зупинився і не підняв голови, доки юрба не залишилася позаду.

На вулиці вже вкотре за день була злива. Машина Хіміко з проворністю водяного жука під’їхала до Птахи, який стояв, притискаючи до себе колиску. Він передав колиску дівчині, після чого заліз до машини і забрав її назад. Аби рівно зафіксувати її на колінах, чоловік мусив сидіти прямо, як статуя єгипетського фараона.

— Можемо їхати, Птахо?

— Так.

Машина рвонула різко, немов на старті автоперегонів. Птаха вдарився вухом об підпорку брезентового даху і затамував подих від болю.

— Котра година, Птахо?

Підтримуючи колиску однією рукою, він подивився на годинник. Стрілки зупинилися, вказуючи абсурдний час. Останніми днями годинник він носив тільки за звичкою і не тільки не дивився на час, а й не заводив його і не встановлював точні години. Йому здавалося, що ці дні він жив поза часом, який регламентував спокійне розмірене життя тільки тих людей, в мирне існування яких не вгризалося химерне немовля. І досі він не повернувся у спільний з рештою людей часовий простір.

— Мій годинник зупинився, — сказав він Хіміко.

Дівчина натиснула на кнопку радіо. Тривала програма новин, чоловічий голос диктора розповідав про резонанс, викликаний поновленням Москвою ядерних випробувань. Японська Ліга проти ядерних озброєнь заявила про підтримку радянської дослідної діяльності. В самому середовищі Ліги були значні протиріччя, і цілком імовірно, що на наступній всесвітній конференції з питань заборони ядерної зброї все виллється у великий розгардіяш. Далі увімкнули запис інтерв’ю з жертвами Хіросіми, не згодними із позицією Ліги. Чи може взагалі існувати так звана «чиста ядерна зброя»? Хай навіть ці випробування проводяться радянськими вченими десь глибоко в Сибіру — хіба може воднева бомба бути не шкідливою для людей чи тварин?

Хіміко натиснула кнопку і перемкнула на іншу радіостанцію. Там грала популярна музика — танго! Хоча для Птахи будь-яка композиція в стилі танго звучала однаково. Це могло тривати вічно — нарешті Хіміко вимкнула радіо, так і не з’ясувавши точного часу.

— Здається, антиядерна ліга просто здалася, — без особливої цікавості сказала Хіміко.

— Еге ж, схоже на те, — відповів Птаха.

У світі, спільному для решти людей, йшов єдиний для них усіх час. І одна доля, яка спіткає всіх без винятку людей у цьому світі, поступово набирала форми злого фатуму. Разом з тим Птаха був цілком під владою монструозної дитини, що лежала в колисці у нього на колінах і розпоряджалася його особистою долею.

— Слухай, Птахо, як ти думаєш: є у світі такі люди, які б хотіли ядерної війни не тому, що вони прямо чи опосередковано матимуть від цього вигоду — байдуже, політичну, економічну або просто зароблять на виробництві ядерних озброєнь, а знічев’я, лише тому, що їм цього просто хочеться? Адже більшість людей вірить у те, що світ має існувати й далі, і прагне цього без особливих на те причин. Отже, напевно, можуть існувати і такі люди з чорними серцями, які так само безпричинно вірять у протилежне і бажають знищити людство? На півночі живуть маленькі тваринки, схожі на мишей — лемінги. Вони час від часу влаштовують групове самогубство. От я й думаю, чи нема на землі таких лемінгоподібних людей, Птахо!

— Люди-лемінги з чорними серцями? ООН варто було б якомога швидше зайнятися розробкою відповідних контрзаходів, аби їх спіймати, — підтакнув Птаха.

Однак самому йому аж ніяк не хотілося приєднуватися до хрестоносців у їхньому поході на чорносердих лемінгів. Більше того, він боявся, чи не сидить десь глибоко у ньому такий же звір.

— Спекотно, так, Птахо? — різко перевела розмову Хіміко, немовби тільки щойно помітила, що їй самій ця тема зовсім не цікава.

— Еге ж, ще й як спекотно!

Тепло від ревучого мотора слалося над тонкою металевою підлогою автомобіля, піднімалося вгору, не знаходячи виходу з салону, щільно прикритого брезентовим дахом, і Птаха та Хіміко почувалися, ніби в сауні. Та навіть якщо його відкрити лише частково, вітер задуватиме дощові краплі в салон. Птаха з прикрістю оглянув усі кутки накриття — воно було винятково старомодним.

— Ти нічого з цим не поробиш, — сказала Хіміко, простеживши за його понурим поглядом. — Можемо іноді зупинятися і відчиняти двері для провітрювання.

Попереду на дорозі Птаха помітив мертвого горобця, що лежав наскрізь змоклий від дощу. Хіміко теж його побачила і крутнула кермо вбік. Коли горобець зник з їхнього поля зору, машину раптом добряче струсонуло: колесо потрапило у глибоку вибоїну в бруківці, закамуфльовану каламутно-жовтою калюжею. Птаха сильно вдарився пальцями обох рук об приладову панель. Коли ми нарешті приїдемо до лікарні того акушера, я буду калікою, — гірко подумав він.

— Вибач, Птахо, — промовила Хіміко. В її голосі звучав стримуваний біль — отже, вона теж ударилась. Втім, вони обоє промовчали про мертвого горобця.

— Все гаразд, — сказав Птаха.

Ставлячи колиску знов на коліна, він уперше за весь час поїздки подивився в обличчя немовляті. Воно ставало все червонішим, але важко було точно сказати, чи дитина дихала. Все це скидалося на асфіксію. В паніці Птаха похитав колиску. Несподівано немовля широко відкрило рота, ніби збираючись ухопити Птаху за пальця, і голосно заплакало. Важко було повірити, що маля може так репетувати. Міцно заплющені очі немовляти залишалися майже сухими, але, легенько здригаючись, воно без упину верещало: Ааай, ааай, ааай… Іяаа, іяаа, іяаа! Отямившись від панічного заціпеніння, Птаха збирався прикрити рожеві дитячі губи долонею, але відразу його пронизала нова хвиля паніки, і він швидко відсмикнув руку назад. Продовжуючи голосно ридати — Ааай, ааай, ааай… Іяаа, іяаа, іяаа! — дитина крутила головою і врешті скинула шапочку з зображеними на ній маленькими ягнятами, яка прикривала ґулю на потилиці.

— Мені завжди здавалося, що плач немовляти сповнений глибокого смислу, — Хіміко підвищила голос, намагаючись перекричати дитину. — Можливо, в ньому зосереджено смисл усіх людських слів, Птахо!

Дитина не переставала верещати: Іяаа, іяаа, іяаа! Іее, іеее, іееее!

— Тоді ми справжні щасливці, що не можемо нічого з них зрозуміти, — неспокійно сказав Птаха.

Автомобіль їхав далі у супроводі дитячого лементу. Здавалося, Птаха та Хіміко везуть тисяч п’ять тріскотливих цикад. Врешті-решт, спека в салоні і дитячий плач стали нестерпними. Вони з’їхали на узбіччя і повідчиняли двері. Подібно до відрижки людини в лихоманці, вологе та гаряче повітря зі свистом вирвалося з салону автомобіля, натомість змінюючись прохолодними подувами вітру впереміш із бризками дощу знадвору. Птаха та Хіміко, які щойно обливалися потом, тепер затремтіли від холоду. Декілька дрібненьких дощових краплин, менших навіть за краплі сліз, прорвалися до колиски у Птахи на колінах і осіли на палаючих червоних щоках немовляти. Воно заплакало з новою силою, і його тільце почало раз у раз здригатися від спазмів кашлю. Такий сильний кашель, що змушував тремтіти все тіло, вочевидь був ненормальним, і Птаха сполошився, чи не розвинулася у дитини дихальна недостатність. Він трохи схилив колиску вбік, закривши її від бризок дощу.

— Виносити дитину після ретельно контрольованого повітря в палаті відразу на вулицю небезпечно — в неї може статися запалення легень, Птахо.

— Еге ж, — буркнув Птаха. Втома глибоко пустила в нього свої корені.

— І що його робити?..

— Що взагалі можна зробити, аби воно перестало кричати? — сказав Птаха, відчуваючи себе недосвідченим, як ніколи раніше.

— Я не раз бачила, що дітям дають грудь, — промовила Хіміко, і ніби злякавшись своїх слів, швидко додала: — Нам треба було підготувати з собою молока, Птахо!

— Сухого? Чи, може, води з цукром? — іронічно сказав смертельно стомлений Птаха.

— Я спробую забігти в аптеку! Можливо, у них є ті іграшки… як вони називаються? ну, ті, що за формою нагадують жіночий сосок!

Хіміко вийшла з машини під дощ. Птаха, невпевнено гойдаючи на колінах колиску, дивився услід своїй коханці, яка швидко віддалялася, чалапаючи по мокрому асфальту у взутті на тонкій підошві. Вона була однією з найосвіченіших японських жінок свого віку, але ця освіта лиш даремно пропадала. Разом з тим їй не вистачало найпростіших житейських знань, якими володіла пересічна японка. Можливо, вона ніколи й не матиме своїх власних дітей. Він згадав Хіміко на першому курсі — найжиттєрадісніша дівчина з усіх його веселих однокурсниць — і відразу відчув жалість до цієї Хіміко, що йшла під дощем, перестрибуючи через брудні калюжі, як незграбний пес. Хто тоді міг передбачити, яке майбутнє чекає на ту молоду, педантичну, впевнену у собі студентку? Вантажівки далекобійників, як стадо носорогів, одна за одною з гуркотом проносилися повз, і Птаха з колискою на руках здригався разом з машиною. Птасі здалося, що він чує гукання, яке долинало з гуркоту цього стада вантажівок, але розібрати у ньому бодай щось було неможливо. Безумовно, це була лише ілюзія, але якусь хвильку Птаха безуспішно прислухався.

В полі його зору знову з’явилася Хіміко, насуплена — вітер з дощем дув прямо їй у обличчя. Вона вже не бігла. У широкоплечому тілі дівчини вгадувалася така ж жахлива втома, яку відчував сам Птаха. Але повернувшись у машину, Хіміко, радісно перекрикуючи дитячий плач, який так і не припинився, сказала:

— Ці смоктальні іграшки називаються сосками! Просто вилетіло з голови… Ось, я купила дві різні, Птахо!

Здавалось, те, що Хіміко намацала-таки слово «соска» десь у глибинах своєї пам’яті, повернуло їй впевненість у собі. Однак навряд чи новонароджена дитина могла впоратися із цими жовто-коричневими гумовими предметами, схожими на збільшені кленові плоди-крилатки, що лежали на відкритій долоні жінки.

— Ось ця, з голубою серцевиною — призначена для зубів, тому підходить для більш старших дітей, Птахо. А ось ця порожня та м’якенька, напевно, буде те, що треба, — сказала Хіміко і поклала її до відкритого від плачу рожевого рота немовляти.

То навіщо було купувати іншу? — хотів запитати Птаха, але помітив, що навіть соска, призначена для найменшеньких, на дитину ніяк не подіяла. Єдине, як немовля відреагувало на сторонній предмет у роті — це безпомічно спробувало виштовхнути його назовні язиком.

— Схоже, нічого не вийде. Він ще занадто маленький для сосок… — понуро промовила Хіміко після ще кількох невдалих спроб — впевненість у собі знову її зрадила.

Птаха утримався від критичного зауваження.

— Але я просто не знаю іншого способу заспокоїти немовля, — розгублено додала дівчина.

— Тоді нічого не зробиш, треба вирушати, як є. Поїхали! — сказав Птаха і зачинив зі свого боку двері.

— В аптеці я подивилася, котра година — четверта. Думаю, десь до п’ятої ми зможемо бути в лікарні, — Хіміко з моторошним виразом обличчя завела двигун — певно, вона також поступово рухалась на самісінький північний полюс озлобленості.

— Він же не може плакати цілу годину?.. — сказав Птаха.

П’ята тридцять. Дитина виплакала всі сили і заснула, але вони досі не прибули до місця призначення. Вже цілих п’ятдесят хвилин вони урочисто кружляли однією й тією ж долиною. На затиснутій з півдня та півночі узгір’ями низині вони то піднімались, то знову з’їжджали вниз, безліч разів переїжджали вузьку річку, що сильним потоком несла свої каламутні води, блукали вулицями, втрапляючи у глухі кути, і знову виїжджали на верховину. Хіміко пам’ятала, як колись вона знаходила шлях до клініки: лише піднявшись на узгір’я, бачила внизу його приблизне місцезнаходження. Але щойно вони скочувалися вниз і потрапляли в переплетіння вулиць та вуличок, нагромаджених житловими будинками, відразу ставало незрозуміло, в якому напрямку слід рухатися. Коли Хіміко нарешті помітила вулицю, яку, як їй здалось, вона пам’ятала, їм дорогу перекрила невелика вантажівка, що їхала в протилежному напрямку. Здавши назад на сто метрів, щоб її пропустити, вони врешті-решт звернули не на тому повороті. За наступним рогом вулиця була одностороння, і розвернути автомобіль було неможливо.

Птаха і Хіміко увесь час мовчали. Вони обоє були надзвичайно роздратованими і боялися сказати бодай слово, аби не образити одне одного. Навіть звичайне зауваження на зразок «ми точно проїжджали цей поворот двічі!» було небезпечним і могло спричинити між ними гострий розлад. Раз за разом вони проїжджали один і той поліцейський пост. Це була стара будівля, схожа на сільське адміністративне приміщення, біля входу до якого одне навпроти одного росли два густо вкриті зеленим листям дерева гінкго з товстими стовбурами. Птаха і Хіміко щоразу затамовували подих від страху, що поліцейський може звернути увагу на їхній автомобіль, однак все ж успішно проїжджали повз. Про те, щоб спитати у полісмена дорогу до лікарні, не могло бути й мови. Більш того, вони не ризикували запитувати адресу навіть у найманих різноробочих у торговому кварталі. Люди у спорткарі разом з немовлям з пухлиною на голові шукають лікарню з сумнівною репутацією — такі чутки можуть швидко завести в халепу. Лікар, коли вони говорили по телефону, з усіх сил переконливо просив їх не привертати до себе уваги, навіть не зупинятися біля тютюнової крамниці будь-де неподалік лікарні. Здавалося, ці кола пошани не закінчаться ніколи. Ми кружлятимемо до світанку, але так і не знайдемо заповітної лікарні! А може, цієї клініки для вбивства дітей ніколи й не існувало? — нав’язливі ідеї не давали Птасі спокою. Та ще більше, ніж параноя, Птаху мучила непереборна сонливість. Його непокоїло, що він засне і впустить колиску з немовлям, чия шкіра на випнутому мозку може відразу розірватися від удару. Дитина впаде біля коробки передач та гальмівного важеля в калюжу брудної води, що просочилася в машину знадвору. Дитя почне задихатися і помре в муках — це була б занадто жорстока смерть. Птаха докладав усіх зусиль, щоб не заснути. Якоїсь миті він відчув, що провалюється в темряву, але його відразу повернув до свідомості напружений голос Хіміко:

— Прошу тебе, Птахо, не спи!

Колиска майже зісковзнула з його колін. Він здригнувся і знову притиснув її до себе.

— Я теж дуже сонна, Птахо. Здається, от-от у щось вріжусь.

Густі сутінки тихо опустились на долину. Вітер поволі стих, а дощ непомітно перетворився на туман, що ще більше погіршував видимість. Хіміко натиснула вмикач фар, але загорілася лише одна з них. Пустощі інфантильного коханця Хіміко починали даватися взнаки. Коли вони вкотре вже проїжджали повз спарені дерева гінкго, з поліцейського посту вийшов офіцер, схожий на молодого селянина, і знаком наказав їм зупинитися.

Бліді, спітнілі, та й загалом дуже підозрілі — такими Птаха та Хіміко постали перед очима поліцейського, який поволі підійшов до машини, схилився до прочинених дверей і зазирнув у салон.

— Ваші права! — сказав він, удаючи з себе надзвичайно досвідченого стража закону. За віком він був приблизно, як учні Птахи на підготовчих курсах, та все ж чітко відчував, що його бояться, і насолоджувався моментом. — У вас розбита одна фара. Я помітив це, ще коли ви вперше проїжджали повз мій пост. Спершу я вирішив закрити на це очі, але коли ви почали їздити тут без кінця, та ще й з увімкненою тільки однією фарою, у мене не лишилося іншого вибору. Врешті-решт, це поставило б під загрозу наш авторитет!

— Авжеж, — відповіла Хіміко безбарвним голосом.

— З вами дитина? — запитав офіцер, вочевидь ображений такою реакцією Хіміко. — Я б попросив вас залишити машину тут і взяти дитину на руки.

Обличчя немовляти було аномально червоним, воно важко і шумно дихало одночасно і носом, і широко відкритим ротом. На мить думка про те, чи не захворіла дитина на пневмонію, змусила Птаху забути про поліцейського, що зазирав до автомобіля. Він боязливо торкнувся долонею чола немовляти: температура різко відрізнялась від звичної температури людського тіла. Птаха мимоволі зойкнув.

— Що таке?! — перелякано вигукнув поліцейський вже більш відповідним його віку голосом.

— Дитина хвора. Тому ми вирішили поїхати, навіть попри те, що в нас не працює одна фара, — заговорила Хіміко. Скориставшись сум’яттям полісмена, вона швидко зорієнтувалася: — Але потім ми заблукали і зараз не знаємо, що нам робити.

— Куди ви їхали? Як називається лікарня?

Хіміко завагалася, але зрештою назвала йому клініку. Полісмен повідомив, що лікарня — в кінці провулку, до якого вів перший поворот від того місця, де вони зараз стояли. Але аби продемонструвати, що він не з тих добрячків, яких легко позбутися, додав:

— Та все ж це не надто далеко звідси, тому було б добре, якби ви вийшли з машини і пройшлись пішки.

Хіміко істерично простягнула руку в колиску і прибрала шапочку, що прикривала пухлину на голові дитини. Для поліцейського це був вирішальний удар.

— Під час транспортування її треба якомога менше трусити.

Хіміко наздогнала і придушила супротивника. Полісмен з нещасним виглядом, ніби шкодуючи, що їх зупинив, повернув Хіміко документ.

— Коли доправите дитину до лікарні, будь ласка, відразу повезіть машину в ремонт, — дурнувато проговорив він, невідривно дивлячись на пухлину. — Але… це просто жахливо! Це менінгіт?

Птаха та Хіміко звернули у провулок, який їм вказав поліцейський. Зупинивши автомобіль біля лікарні, жінка нарешті трохи заспокоїлась і сказала:

— Той поліцейський навіть не записав ані номера моїх прав, ані ім’я. От бовдур!

З колискою в руках вони зайшли в лікарню, дерев’яні стіни якої зверху були вкриті штукатуркою. У вестибюлі не було жодного натяку на медсестер чи пацієнтів. Хіміко гукнула, і до них миттю вискочив яйцеголовий джентльмен. Зараз на ньому був не смокінг, а білий халат, вкритий моторошними плямами. Не звертаючи на Птаху жодної уваги, він, заглядаючи в колиску, немов торгувався із продавцем риби, спокійним солодкавим голосом заговорив до Хіміко:

— Пізненько ти, Хіміко! Я вже почав думати, що мене розіграли.

Вестибюль здавався Птасі загрозливо запустілим.

— Ми ніяк не могли знайти правильну дорогу, — відповіла Хіміко з прохолодною байдужістю в голосі.

— Я боявся, що ви дорогою могли зробити щось жахливе! Трапляються, знаєш, і такі відчайдухи, які коли вже вирішили вбити дитину, не бачать ніякої різниці між смертю від виснаження та звичайним задушенням. Біднесенький! У тебе ще й пневмонія… — неголосно вигукнув лікар, беручи до рук колиску. Голос його лишався спокійним та врівноваженим.

13

Залишивши машину в авторемонтній майстерні, Хіміко та Птаха зупинили таксі і поїхали до гей-бару, про який казала Хіміко. Вони були виснажені, сонливість валила їх з ніг, однак якесь незбагненне збудження, від якого давно пересохло в роті, не давало їм повернутися до тої темної оселі, де мешкала Хіміко.

Помітивши бар, біля якого висіла незграбна імітація гасової лампи з написом «Кікухіко» на скляному ковпаку та люмінесцентним світильником усередині, Птаха з Хіміко вийшли з таксі. Вони відчинили двері, абияк збиті з неоднакових дошок та дерев’яних брусів, і увійшли досередини. У жахливо тісному, як хлівчик для худоби, барі була лише коротка стійка і два комплекти старомодних стільців з надзвичайно високими спинками. Втім, жодного відвідувача в барі не було. В кутку за барною стійкою стояв невисокий чоловік, який одразу повернувся обличчям до відвідувачів. Він пильно, хоча й не вороже дивився на них своїми вологими ягнячими очима; у нього були пухкі дівчачі губи, і все тіло було якимось загадково округлим. Відразу за дверима Птаха завмер на місці і подивився на чоловіка у відповідь. Поступово з-під оболонки усміхненого обличчя виринув образ його юного товариша.

— Ба-а, Хіміко-сан! Ви сьогодні якось кепсько виглядаєте! — не зводячи погляду з Птахи, прошамкотів чоловік, рухаючи своїми маленькими губами. — А я знаю цього хлопця! Колись давно в нього було прізвисько Птаха, чи не так?

— Присядьмо! — сказала Хіміко до Птахи.

Схоже, Хіміко була трохи розчарована такою прохолодною атмосферою сцени возз’єднання давніх друзів. Втім, Птаха від зустрічі з Кікухіко також не переживав якихось особливо сердечних почуттів. Він був стомленим, йому хотілося спати, і, здавалося, зараз нічого в усьому світі не здатне викликати в ньому бодай трохи живого інтересу. Врешті він помітив, що сів дещо поодаль від Хіміко.

— Як називають цього хлопця тепер, Хіміко-сан?

— Птаха.

— Та ви що! Досі Птаха? Адже пройшло вже сім років! — вигукнув бармен і підійшов до її супутника. — Що питимеш, Птахо?

— Віскі. Нерозбавлене.

— А ви, Хіміко-сан?

— Мені те саме.

— Ви виглядаєте дуже стомленими. Хоча ще так рано…

— Запевняю тебе, з сексом це не має нічого спільного. Ми від самого полудня змушені були сидіти за кермом.

Птаха хотів узяти наповнену для нього склянку, але раптом відчув, як у грудях йому щось стиснулось. Кікухіко було не більш як двадцять два роки, та він мав вигляд сформованого дорослого чоловіка, набагато більш зрілого за Птаху. Разом з тим, в його зовнішності лишилося багато від того п’ятнадцятирічного хлопчика, яким його пам’ятав Птаха. Кікухіко був ніби амфібією, що жила одночасно у двох різних поколіннях. Разом із ними він пив чистий віскі. Наливши наступну порцію для Хіміко, яка осушила свою склянку одним ковтком, Кікухіко долив і собі. Птаха невідривно стежив за його рухами, і чоловік подивився на Птаху у відповідь. Його нерви в усьому тілі напружилися, ставши сторчма, як спина у розсердженої кішки. Нарешті Кікухіко рішуче повернувся до Птахи і запитав:

— Птахо, ти мене пам’ятаєш?

— Звісно, — відповів він. Уперше в своєму житті Птаха розмовляв із власником гей-бару і з подивом помітив, що сприймає Кікухіко скоріше саме в цій ролі, а не як давнього друга.

— Стільки часу минуло, Птахо! Стільки часу, від того дня, коли ми поїхали у сусіднє місто і побачили американського солдата, що виглядав з вікна потяга. Йому бракувало половини обличчя.

— Якого солдата? — запитала Хіміко.

Пильно роздивляючись Птаху, Кікухіко відповів:

— Це було під час війни в Кореї. Поранених солдат повертали потягами на військові бази в Японії, і одного разу ми побачили один із таких ешелонів. Як думаєш, Птахо, вони часто проходили через наш регіон?

— Навряд чи.

— Ходили чутки, що работоргівці ловили старших школярів і продавали їх солдатами на війну. Казали навіть, що наш уряд відправляє таких, як ми, у Корею! Моторошні були часи.

Авжеж, моторошні! Ти просто трусився від страху! Навіть тоді, коли ми з тобою посварилися, ти з вікна мені прокричав, як тобі лячно. Птаха подумав про свою дитину, але думка про те, що вона ще не здатна будь-чого боятися, трохи його заспокоїла. Та спокій цей був сумнівним і мінливим. Аби відвести думки від своєї дитини, він сказав:

— Ті чутки були цілковито безглуздими.

— Були. Але засліплений ними, я встиг наробити чимало дурниць! — сказав Кікухіко. — До речі, ти впіймав-таки того божевільного, за яким так відчайдушно ганявся?

— Він висів у зашморгу на узгір’ї. Даремні зусилля. — Птаха відчув на язику кислий присмак застарілого розчарування. — Ми знайшли його на світанку — я та собаки. Така само безглуздість.

— Я б так не казав, Птахо. Після тих нічних пошуків, коли я здався і втік, наші з тобою життя стали зовсім різними. Ти перестав спілкуватися з такими, як я, важкими підлітками, і вступив до столичного університету. Я ж, навпаки, відтоді лише опускався все нижче. І що зі мною тепер? Ховаюся у цьому барі для педиків! Якби ти, Птахо, тоді не пішов на пошуки без мене, я думаю, моє життя також змінилося б бодай трохи.

— Якби Птаха тієї ночі тебе не покинув, ти не став би гомосексуалістом? — безцеремонно запитала Хіміко. Птаха ніяково відвів погляд від Кікухіко.

— Гомосексуаліст — це людина, яка сама для себе обрала одностатеву любов, чи не так? Я зробив свій вибір, і ніхто інший за це відповідальності не несе, — спокійно відповів бармен.

— Ти говориш словами французьких екзистенціалістів, Кікухіко.

— Завідуючи гей-баром, мусиш бути ерудитом, — промовисто, ніби це була частина його професії, проспівав хлопець, після чого звичним голосом звернувся до Птахи: — Доки я опускався, ти весь час ішов угору. То чим ти займаєшся тепер?

— Викладаю на підготовчих курсах. Та після літніх канікул мене звільняють. Не надто схоже на велике піднесення, еге ж? — відповів Птаха. — І це далеко не єдина біда в моєму житті.

— Коли ти вже сказав… Двадцятирічний Птаха, якого я знав раніше, ніколи так не занепадав духом. Таке враження, ніби ти чогось смертельно боїшся і намагаєшся від цього втекти, — промовив Кікухіко, продемонструвавши небувалу спостережливість. Він більше не був тим простаком, якого Птаха знав колись: вочевидь, дні його відступницького життя та морального падіння не минули для нього даремно.

— Так і є. Я розмазня. Я переляканий і намагаюся втекти, — сказав Птаха.

— Коли йому було двадцять, це був чоловік, вільний від будь-яких страхів. Я ніколи не бачив, щоб його бодай щось лякало! — сказав Кікухіко, звертаючись до Хіміко, після чого знову до Птахи: — Але зараз ти здаєшся мені надзвичайно чутливим до страху. Ти просто піджав хвоста, Птахо! — провокаційно вигукнув він.

— Мені вже не двадцять, — відповів Птаха.

— Еге, Птаха вже не той, — холодно промовив Кікухіко, підійшов до Хіміко, і вони удвох почати грати в кості.

Птаха, якому дали нарешті спокій, полегшено зітхнув і підняв склянку з віскі. Після семирічного вакууму їм вистачило семи хвилин розмови, аби вичерпати увесь запас цікавості один до одного. Мені вже не двадцять. І єдине, що мені вдалося зберегти з того часу, — це дитяче прізвисько: Птаха! Він залпом осушив першу за сьогоднішній нескінченний день склянку віскі. За декілька секунд у нього всередині щось величезне несподівано стало дибки, і віскі, яке він щойно влив у шлунок, без найменшого опору повернулось назад. Кікухіко швидко витер стійку і поставив перед Птахою склянку з водою, але той лише порожніми очима дивився в нікуди. Я так багато всього накоїв, без кінця безсоромно тікаючи! І заради чого? Що я власне намагався врятувати від монструозної дитини? Що є в мені самому, що потребувало б такого відчайдушного порятунку? Страхітлива у своїй простоті відповідь застала його зненацька: нічого. Зеро!

Він поволі зісковзнув з круглого стільця і опустився ногами на підлогу. Хіміко, розморена втомою та швидким сп’янінням, запитально на нього подивилась.

— Я вирішив повернути дитину до університетської лікарні та дати згоду на операцію. Я більше не тікатиму.

— Не тікатимеш? Ти про що? Що сталося, Птахо? Що вже тепер говорити про операцію? — недовірливо запитала Хіміко.

— Від того самого ранку, коли народилася та дитина, я тільки те й роблю, що тікаю! — з твердою впевненістю сказав Птаха.

— Просто зараз ти поганиш свої та заразом і мої руки вбивством! Хіба це втеча? До того ж, ми з тобою їдемо до Африки!

— Я залишив тому підпільному акушерові дитину і втік сюди, — наполіг Птаха. — Я тікав без кінця, і в моєму уявленні Африка була кінцевим пунктом цієї втечі. Але й ти теж тікаєш! Ти — як дівчинка з кабаре, що разом із казнокрадом переховується від правосуддя.

— Не смій казати, що я тікаю! Я борюся, оскверняючи свої руки! — закричала Хіміко, все глибше занурюючись в істерику.

— Ти забула, як сьогодні провалила машину в вибоїну, щоб не переїхати мертвого горобця? По-твоєму, саме так поводиться людина, що збирається от-от осквернити руки вбивством?

Червоне, розбухле від крові обличчя Хіміко спалахнуло гнівом, і по ньому розлилося передчуття відчаю. Вона розсерджено дивилася на Птаху, тремтячи від обурення, і намагалась йому заперечити, але її уста лишались мовчазними.

— У мене було лише два способи, не обманюючи себе, протистояти монстру: або задушити його своїми руками, або прийняти таким, який він є, і виростити. Я відразу зрозумів, що мені не стане духу з цим змиритися…

Грізно розмахуючи пальцем, Хіміко його перебила:

— У дитини запалення легень, Птахо! Навіть якщо ти спробуєш відвезти її назад в університетську клініку, вона дорогою помре, і тебе просто заарештують!

— Якщо так станеться, вийде, що я вбив дитину власними руками, тому заслуговуватиму на арешт. Я візьму на себе відповідальність, — сказав Птаха спокійно. Він відчував, що нарешті рятує себе від останньої пастки самообману, і до нього поступово поверталася довіра до себе.

В очах Хіміко заблищали сльози. Вона невідривно дивилася на Птаху, спішно вишукуючи іншу точку для психологічного удару. Нарешті, віднайшовши нову стратегію, дівчина миттю за неї вхопилася:

— Припустімо, дитину прооперують, і це врятує їй життя — а що далі, Птахо? Ти казав, що вона все одно залишиться овочем, чи не так? Ти зробиш нещасним не тільки себе, а й залишиш жити створіння, яке для всього світу нічого не варте. Невже ти думаєш, що це буде для його блага?

— Це буде для мого особистого блага: я нарешті перестану бути людиною, яка постійно тікає.

Але Хіміко все одно відмовлялася розуміти. Вона дивилась на нього недовірливо чи навіть провокаційно, і, незважаючи на сльози, що бігли з її очей, на губах дівчини з’явилась ледь помітна посмішка:

— Отже, ти змусиш дитину-рослину жити далі, навіть проти її волі. Це твій новий набутий гуманізм? — насмішкувато запитала вона.

— Я просто хочу нарешті перестати бути людиною, яка постійно ховається від відповідальності, — твердо сказав Птаха.

— Але… А як же… твоя обіцянка поїхати разом до Африки? — схлипуючи проговорила Хіміко.

— Ну, ну, Хіміко-сан, припиніть! Візьміть себе в руки! Якщо Птаха зациклився на самому собі, він уже не почує чужих ридань, — втрутився Кікухіко.

Птаха побачив у його вологих овечих очах блиск чогось, схожого на люту ненависть. Та жінка від його слів зразу заспокоїлась і стала тією ж Хіміко, яка декілька днів тому відчинила двері перед Птахою в його найжалюгіднішому стані з пляшкою «Джонні Вокера» в руках — вже не юною, але такою великодушною, мирною та ніжною.

— Гаразд, Птахо. Я й без тебе продам дім і поїду до Африки, а для компанії візьму з собою того хлопчину, який вкрав колесо від моєї машини. Якщо подумати, я з ним поводилась просто жахливо, — у її голосі ще лишалися сльози, але істерику вже було подолано.

— З Хіміко-сан усе буде добре, — з натиском сказав Кікухіко.

— Дякую, — з почуттям відповів Птаха, звертаючись до обох відразу.

— Знаєш, Птахо, тобі тепер доведеться витерпіти ще чимало випробувань, — промовила Хіміко. У її голосі бриніло співчуття та підтримка. — Щасти тобі!

Птаха кивнув і вийшов з бару. Він зупинив таксі і тепер мчав на повній швидкості мокрою від дощу дорогою назад. Якщо я зараз загину в автокатастрофі, раніше, ніж устигну врятувати свою дитину, усі двадцять сім років мого життя будуть нічого не вартими. Зараз його проймав такий глибокий страх, як ніколи раніше.

* * *

Був кінець осені. Птаха подякував та попрощався з завідувачем відділення нейрохірургії і повернувся до палати інтенсивної терапії, де з посмішками на обличчях його чекали дружина, тримаючи на руках дитину, та її батьки.

— Вітаю, Птахо. Він схожий на тебе, — сказав тесть.

— Авжеж, — стримано відповів Птаха. За тиждень після операції немовля стало скидатися на людину, а ще через тиждень — на Птаху. — Я взяв декілька рентгенівських знімків — покажу, коли будемо вдома. Проріха у черепі була всього декілька міліметрів у діаметрі, і лікарі кажуть, що зараз вона вже зникає. Виявилося, що зовні був не мозок, а звичайна доброякісна пухлина — отже, це була ніяка не мозкова грижа. З тієї пухлини лікарі вирізали дві білі тверді кульки, схожі на м’ячики для пінг-понгу.

— Слава Богу, що операція пройшла успішно, — сказав тесть, дочекавшись паузи у балаканині велемовного Птахи.

— Під час тих нескінченних переливань Птаха дав стільки своєї крові, що тепер став блідим, як принцеса після зустрічі з Дракулою, — рідкісний гумор з уст тещі був ознакою чудового настрою. — Ти боровся за його життя, як лев, Птахо!

Перелякане швидкою зміною середовища немовля мовчки, зіщулившись, лежало в пелюшках і дивилося на дорослих своїми ще, напевно, незрячими очицями. Раз за разом жінки зупинялися, щоб поворкотіти, заглядаючи в личко немовляті, й на декілька кроків відстали від чоловіків.

— Цього разу ти зустрів біду з високо піднятою головою, — сказав професор.

— Відверто кажучи, я постійно намагався втекти. І якось мені це навіть майже вдалося, — відповів Птаха мимоволі з гіркотою у голосі. — Та, здається, коли живеш у реальному світі, ця реальність, врешті-решт, змушує тебе жити правильно. Буває, що коли ти готовий упасти в першу-ліпшу пастку самообману, в якийсь момент у тебе не залишиться іншого вибору, як тільки втекти від неї.

— Але можна жити й інакше, Птахо. Є люди, які все своє життя до самісінької смерті стрибають, як жаби, з одного обману в інший, — сказав професор.

Птаха злегка прикрив очі і пригадав вантажне судно, яке декілька днів тому разом з Хіміко на борту відпливло до Занзібару. Він уявив собі, що замість інфантильного товариша поряд з жінкою стоїть він сам — Птаха, який убив власну дитину. Це було надзвичайно спокусливе зображення пекла. Можливо, в одному з тих паралельних всесвітів, про які казала Хіміко, саме так все й було. Та зараз Птасі треба було повертатися у той світ, який він обрав для себе, і до всіх проблем, які в ньому були. Він розплющив очі і промовив до тестя:

— Лікарі сказали, що є висока ймовірність того, що дитина виросте нормальною. Але разом з тим у неї може бути дуже низький рівень IQ, тому я маю заробити якомога більше, аби влаштувати її майбутнє. Звісно, сенсей, я не збираюся просити вас допомогти мені влаштуватись на нову роботу: після того, що я накоїв, це вийшло б за всі мислимі рамки. Я вирішив порвати з кар’єрою викладача на курсах та не дряпатися кар’єрними сходами вгору до університетської посади. Натомість я хочу стати гідом для іноземних туристів. Це буде як мрія навпаки: я завжди хотів поїхати до Африки і найняти там екскурсовода-аборигена, а тепер сам стану корінним японцем-гідом для туристів, які приїжджають у Японію.

Професор хотів щось відповісти, але в цю мить коридор-перехід заполонила зграя молодих людей, і вони змушені були притиснутись до стіни, даючи їм пройти. Хлопці йшли купою, оточивши одного зі своїх товаришів з перев’язаною рукою, і не звернули жодної уваги на Птаху та його тестя. Вони всі були одягнуті в бруднуваті, вже занадто благенькі для цієї пори джемпери з вишитими на них драконами. Птаха згадав цих підлітків, з якими йому довелося зіткнутися на початку літа, того вечора, коли народжувався його син.

— Мені знайомі ці хлопці. Але чомусь вони на мене не звернули жодної уваги, — сказав він.

— За ці декілька тижнів ти став іншою людиною. Можливо, в цьому вся таємниця.

— Ви так думаєте?

— Ти змінився, — сказав професор, і в його голосі забриніла батьківська тепла прихильність. — Твоє дитяче прізвисько «Птаха» більше тобі не пасує.

Птаха зупинився, щоб зачекати жінок, які завзято теревенили, оточивши немовля своєю жіночою увагою, і подивився на обличчя сина, який спокійно лежав на руках його дружини. Птасі хотілося побачити своє відображення в його зіницях. Очі немовляти були ясними, глибокого сірого кольору, в них дійсно віддзеркалювалось лице Птахи. Але воно було таким крихітним, що чоловік не зміг роздивитися своє нове обличчя. Коли буду вдома, відразу подивлюся в дзеркало, — подумав він. А після цього він відкриє словничок мови маленької держави Балканського півострова, на титульному аркуші якого пан Делчеф написав слово «надія», і знайде в ньому ще одне слово — «терпіння».

Обійняли мене води до душі моєї

© Д. П. Москальов, переклад українською, 2016

Частина 1

Атомне сховище

Ідея розпочати масове виробництво атомних бомбосховищ не зовсім поєднується із світовідчуттям, властивим для доби надзвукових швидкостей та можливостей здійснювати польоти на Місяць чи Марс, тим не менше, незважаючи на очевидний анахронізм, знайшовся в Японії бізнесмен, який піддався американським віянням і вирішив розпочати будівництво та продаж підземних сховищ для цивільного користування. Перший взірець було побудовано на західному боці узгір’я Мусасіно, вкритого очеретом, міскантом, амброзією та золотарником. Залізобетонний підземний бункер розміром три на шість метрів було влаштовано на підніжжі крутого схилу, який під кутом вісімдесят градусів спускався від житлового масиву до вогкого низькодолу.

Втім, далі справа не пішла, і цей перший бункер, який так і залишився єдиним атомним сховищем, збудованим для приватного користування, протягом п’яти років стояв занедбаним. Згодом компанія, що займалася проектуванням бункера, скориставшись ним як фундаментом, збудувала зверху ще триповерхову будівлю у формі дзвона. Перший поверх утворював чотирикутник і мав в основі ті ж вісімнадцять квадратних метрів, що й бункер. Задня частина будівлі прилягала до косогору. З лівого боку було прибудовано кухню та туалет. Перед туалетом збоку, в маленькому передпокої, були вмонтовані кручені сходи, які поєднували кімнати всіх трьох поверхів. На третьому поверсі, навпроти гвинтових сходів, було влаштовано балкон. Площа верхнього приміщення була найменшою, оскільки вся будівля звужувалася догори, і тому третій поверх був схожим на капітанський місток. В залізобетонних стінах на всіх трьох поверхах були влаштовані вікна-бійниці із подвійними глухими рамами.

Будівля мала такий дивний вигляд тому, що архітектор, який спроектував сам бункер, вперто намагався зробити так, щоб верхня частина була органічним продовженням нижньої. На першому поверсі, в частині, де розташована вітальня, сполучена із кухнею, в підлозі був вмонтований люк, через який, наче на підводному човні, можна було спуститися металевими сходами до підземного бункеру. Чоловік, який врешті решт оселився (і досі живе) в цьому будинку, не мав жодних заперечень проти первісного задуму архітектора і нічого міняти в верхній частині не хотів. Що стосується самого бункера, то тут новий власник захотів внести лише єдину зміну. Він попросив пробити одразу біля сходів у бункер квадратну дірку розміром тридцять на тридцять сантиметрів, — щось на кшталт вогнища для приготування їжі, — і оголити ґрунт. Цей шмат темно-бурої кантоської землі завжди залишався вологим. Власник будівлі за допомогою кирки, яка входила до списку необхідного приладдя для атомного сховища, регулярно розпушував свою тридцятисантиметрову квадратну земельну ділянку. Коли дірка наповнювалася водою, в центрі ділянки він робив заглиблення і олов’яною квартою вичерпував воду. В пору, коли раптово пускався дощ і збігав потоками вздовж косогору, до якого прилягала будівля, вода просочувалась крізь поверхню і по вінця наповнювала тридцятисантиметрове поле.

Абсолютно позбавлена будь-якої функціональності квадратна дірка в бетоні була зроблена для того, щоб слугувати власнику атомного сховища опорою для ніг в години глибоких роздумів. Чоловік сідав на бетонну підлогу, випрямляв спину, опираючись об залізні сходи, опускав босі ноги, наче саджанці, в землю і поринав у глибокі роздуми. Як улітку, коли земля приємно холодила ноги, так і взимку, коли ступні німіли в промерзлій землі, чоловік розмірковував про те, як досягти духовної єдності із деревами, які вкривають поверхню землі, та про китів, які мешкають в далеких просторах морів та океанів. У минулому чоловік був зятем близького до влади консервативного політика і працював у нього особистим секретарем, і, окрім цього, був відповідальним за рекламну політику в проекті з виробництва та продажу атомних сховищ, а сама компанія безпосередньо підпорядковувалась його тестю-політику. В якийсь момент чоловік відчув, що такому існуванню треба покласти край, і, наскільки то було можливим, він відмовився від усього, що складало ядро його особистості, та, забравши сина, усамітнився у сховищі. Відтоді він вирішив повністю присвятити себе найбільш гідній справі, а саме — він призначив себе повіреним китів та дерев. Задля того щоб підкреслити свою нову сутність, він навіть ім’я собі обрав нове: Оокі Ісана[6].

Розмірковуючи над тим, як досягти духовної єдності із деревами та китами, чоловік прийшов до висновку, що може спілкуватися із душами дерев та китів. Його повсякденною роботою стало вивчення фотографій різних видів китів, прослуховування плівки із записами їхніх голосів. Кожного дня він спрямовував потужний бінокль у амбразурне віконце сховища і розглядав навколишні дерева. Поки на деревах було листя, гілки виглядали стрункими та злагодженими, але всередині зими, покриті чорною кіптявою, вони здавалися болісно понівеченими та чужорідними дереву. Крізь лінзи окуляра бінокля на фоні блідого присмеркового неба вони виглядали мертвими. Він продовжував ретельно пильнувати за деревами, аж одного ранку виявляв, як темні життєдайні соки починали вливатися в гілля, повертаючи його до життя, і вже відчувалася близькість тієї сили, що дає поштовх появі бруньок. Від цього моменту всередині нього самого відступала зимова холоднеча, а в темряві його застиглого нутра починала пульсувати гаряча кров, наповнюючи його цілющими силами, — то були мікроскопічні перекоти грому, то був рух відновлення.

В цей короткий період концентрації сил природи він, немов краб після линяння, ставав сторожким, однак не міг устояти перед спокусою роздивитися бруньки листяних дерев і поквапно вибігав зі сховища назовні. Поки бруньки залишалися покритими твердим сірувато-коричневим панциром, він був спокійним і сам відчував себе веретеноподібною брунькою, захищеною від небезпеки. Однак як тільки із захисного панцира починали визирати ніжні зелені пуп’янки, — щось неймовірно вразливе і беззахисне, наче немовля, — чоловік відчував, як всередині нього все стискалося і завмирало від передчуття небезпеки. Його тіпало від страху за всі ці мільйони бруньок, які він міг охопити оком. А хіба не гинув світ, коли нещадні зграї птахів налітали на безпорадні та принадні бруньки і починали їх немилосердно скльовувати?

Вони здіймали галас у хащах гірської камелії, і коли чоловік наближався, то відчував, яку небезпечну руйнівну силу таять в собі ці невинні, схожі на юрбу сп’янілих дітей, істоти. В такі моменти йому перехоплювало подих, обличчя червоніло і він не в змозі був ступити ані кроку вперед.

Під час таких страхітливих вилазок, від яких, утім, втриматися він не міг, Оокі Ісана наломлював гілочок різних видів дерев із набряклими і ледве помітними бруньками, набивав ними кишені і, повернувшись додому, розкладав на столі. З року в рік він повторював цю процедуру, ретельно розглядаючи маленькі гілочки, і кожного разу йому здавалося, що він вже близький до відгадки, і цього року він нарешті відкриє сутність сили, що змушує бруньку набрякати. Однак його завзятість скоро згасала, бо довго дивитися на біль рослин, які миттєво починали в’янути, він був не в змозі. Його вистачало лише на те, щоби вдивлятися у зламані гілочки і проводити по них пальцями, наче то був шрифт Брайля. Розкладені на столі, вони дедалі засихали і все більш нагадували зловісні лапи птахів, яких він так страшився.

Поки немає ознак того, що бруньки мають розкритися, душі дерев перебувають у заціпенілому стані і впродовж зимової сплячки живуть в коріннях. Оскільки Оокі Ісана прагнув духовного спілкування із душами дерев, то й себе почав привчати впадати у зимову сплячку. Навіть під час зимніх буревіїв, коли нічний вітер термосить вершини дерев, йому спалося дуже спокійно. Але як тільки на голих гілках починали з’являтися бруньки, його охоплювала панічна тривога. Він не знаходив собі місця не тільки тому, що його бентежила близькість небезпеки, але й тому, що відчував у собі несвідому статеву активність, спрямовану при цьому на незнаний та недосяжний об’єкт. Його проймало гостре передчуття, що ось-ось він нарешті отримає знак. У такі перехідні періоди очікування чогось невідомого та бажаного, на що були спрямовані всі його тілесні й духовні сили, виснажувало його, і, дивлячись на себе в дзеркало під час гоління, він все більше втрачав впевненість. Відображення у дзеркалі спонукало його різонути собі горло, тому доводилося весь час контролювати свою руку із бритвою. Він переконував себе не спокушатися. Цього не можна було робити, адже поруч із ним у сховищі жив його п’ятирічний син на ім’я Дзін, про якого Оокі Ісана мав піклуватися. Лікарі вважають його недоумкуватим, хоча в хлопчика ясний та глибокий погляд і надзвичайно гострий слух. Чоловік подбав про те, щоб в кімнаті сина на третьому поверсі, яка правила йому також за спальню, було все, що необхідно для самостійного існування. Того запасу енергії, з якою він брався, щоб забезпечити собі душевний спокій і оголити шматок землі у бункері, вистачило й на синову кімнату. Це місце, де він міг спілкуватися із сином, стало ядром життя всього сховища — тією територією, на якій відбувався єдиний акт, який прив’язував його до реальності.

Раніше Дзін був надзвичайно худим та миршавим, але через відсутність фізичних вправ він погладшав, і тепер, не зважаючи на правильний монголоїдний розріз очей, його зовнішній вигляд певним чином вказував на наявність синдрому Дауна. Від самого ранку до ночі Дзін проводив день за днем, прослуховуючи плівки із записами голосів різноманітних птахів. Згодом пташині голоси закарбувалися у свідомості хлопчика, і він мимовільно реагував на них. Зазвичай Дзін сидів або лежав в узголів’ї свого ліжка, слухав на мінімальній гучності плівку магнітофона і майже беззвучно, ледь розтуливши губи, видихав:

— А це дрізд…

Або:

— А це щеврик. А це синьохвіст. А це вівчарик.

Розумово відстала дитина вміла розрізняти принаймні п’ятдесят пташиних голосів, і слухати їхній спів тішило її не менше, аніж угамовувати голод. Оокі Ісана, якого невідступно гризла туга, нездатний розрізняти так багато пташиних голосів, за винятком голосів таких специфічних птахів, як мала зозуля, дятел чи дрімлюга, міг годинами сидіти і з тихою радістю вслуховуватися у найменші відтінки пташиного співу та тихий голос хлопчика, який їх розпізнавав.

Якось наприкінці зими, коли раптом знову пішов сніг, Оокі Ісана роздивлявся сніжинки, які, здавалося, немов потоки води, заповнювали окуляри бінокля. Спостерігаючи, як сніжинки здіймаються догори і завмирають там, він починав сумніватися, чи опускаються вони взагалі коли-небудь на поверхню землі. Рух сніжинок ввижався йому універсальним синтезом усіх можливих рухів, зосередившись на якому, можна було осягнути сутність загальних законів механіки. Сніжинки вирієм здіймалися у безодню, завмирали і знову починали хаотично кружляти, піддаючись потоку, що відносив їх бозна-куди — весь цей білий блискучий простір робив відчуття часу особливо гострим. Раптом невпинний танок сніжинок прорізав птах із чорною головою та шиєю. Зриваючись у піке посеред небесної безодні, птах тріпотів від страху, безсилля та відчуття неймовірної насолоди. Декілька секунд Ісана спостерігав за птахом. Подібно до того, як накладається один колір на інший, як у фільмах, де показується процес створення літографії, спина птаха змінилася чітким зелено-жовтим клубком, після чого птах зник у небутті, знову зазирнути в яке неможливо. Поки Ісана марно намагався відшукати в небі птаха, праворуч від болота він помітив невелику групу м’язистих молодиків, які то бігали, то повзали по землі. То було тренування солдатів сил самооборони. З протилежного боку був невеликий армійський плац та ряд казармених будівель.

Під вечір того дня, коли ззовні доходили звуки снігу із дощем, що обліплював стіни сховища, Ісана підійшов до бійниць і знову взяв у руки бінокль. Вдалині він побачив гостролистий дуб, по якому хльостав сніг із дощем. Однак сутінки вже густішали, і видно було лише могутній стовбур сіро-чорного кольору. Але чоловік все дивився і дивився на сіро-чорне дерево, поки не відчув, як дуб почав заповнювати його і ширшати всередині нього, аж раптом він усвідомив, що це і є духовне злиття його сутності із душею дуба. Він прагнув повного ототожнення із деревом і, не зважаючи на те, що був усередині сховища, він почав відчувати, що йому ставало вогко, він поступово мокрішав разом із стовбуром дуба, по якому з верхніх гілочок стікала вода. Перш за все вимокла голова та лікті широко розставлених рук, в яких він тримав бінокль, — він чітко відчував, як потоки води проникали у глибокі тріщини засохлої кори. Дуб із крові і плоті тремтів від холоду, але його свідомість залишалась ясною. Аж тут по скронях проходить озноб — то на гілку сів птах. Його очі бачать те саме, що бачить і дуб. Вітер налітає ззаду, і птах намагається втримати рівновагу. Вітер розкуйовджує пір’я на спині та по боках птаха, і воно здіймається, наче стружка знятої деревини, набуваючи сіро-чорного кольору. Птах, який сидить нерухомо, здається пригніченим, а його голова, коли він час від часу киває нею, виглядає до смішного мізерною. Ісана, імітуючи голос птаха, промовив: «куру-куру, бо-бо», а хлопчик, який тихенько їв позаду нього, ледь чутно сказав:

— А це горлиця.

Уявна горлиця, підбадьорена тим, що Дзін її впізнав, ще міцніше вчепилася гострими кігтями у гілку дуба. Однак її дотик був майже непомітним. Він дедалі більше перетворюється на дуб. Подібно до того, як пліва, що відмежовує ікринку від зовнішнього середовища, зазнає осмотичного тиску з обох боків одразу, так і його пильні очі ледь витримують тиск однакової сили, який нагнітається з боку зовнішнього та внутрішнього світів. Тиск настільки міцний, що, здається, ще мить, і очі просто луснуть. В нього вже немає сил зосереджено дивитися у бінокль. Він став дубом, час розчиняється і минає, не торкаючи ані зовнішню, ані внутрішню його сутність. Він горілиць падає на ліжко позаду, як падає зрубане дерево. Тепер йому потрібно чимало часу, щоби повернутися до нормального людського стану, і навіть якщо зголоднілий Дзін тихенько підсуне йому свою порожню тарілку, він не зможе нічого йому приготувати. Він був так само фізично виснажений, як людина, що чимдуж бігла протягом довгого часу.

Посеред ночі море здійнялося і виплеснулося, покривши земну поверхню. Якась вселенська сила, невідомо заради чого — чи то для встановлення порядку, чи то для повного знищення, однак, певно, заради ухвалення остаточного вироку, змусила останніх з приречених на вимирання китів дістатися атомного бомбосховища і почати ляскати, наче кулаком, мокрими і важкими плавцями по його стінах. Ті, кого привело море, помірно, однак наполегливо та безапеляційно грюкають по стінах. Ісана крізь напівсон усвідомлював, що на їх появу він уже давно чекав. Уві сні він думав, що заради того, аби отримати їхній виклик, він і розірвав усі стосунки з навколишнім світом та переселився у бомбосховище. Однак хоча він і очікував на цей виклик, він не знав, як на нього відповісти. Він лише був готовий до безкінечності чекати. І він продовжує лежати, охоплений жаром, і чекати. Однак китам нізащо не вдасться розбити стіни сховища і потрапити всередину.

Наступного ранку по радіо він почув, що група хуліганів скоїла напад на солдатів військового оркестру, що проходили тренування на військовій базі сил самооборони, розташованій у болотистій місцевості поруч зі сховищем. В новинах сказали також, що серед постраждалих є й важкопоранені. Можливо, то вчора були саме ті солдати, які стукали кулаками по стінах сховища, але їхні руки були поранені, і тому удари були не надто гучними? А може, навпаки, то були хулігани, які вирішили напасти на мешканців сховища?

Пізно ввечері він сходив на станцію, розташовану позаду схилу, до якого прилягало сховище, і накупив різних вечірніх газет. Однак, схоже, що сили самооборони хотіли уникнути широкого розголосу, тому в газетах про цей інцидент говорилося менш докладно, аніж по радіо. Однак поліція все-таки проводила власне розслідування справи, і двоє поліцейських якось навідалися до Ісана. Окрім справи, що стосувалася сутички між хуліганами та солдатами, що сталася неподалік від заболоченої низини, поліцейських цікавили відомості ще про один інцидент, який стався пізніше. Ісана принципово не дозволяв переступати поріг його сховища нікому, окрім нього самого і його сина. Він завжди вигадував слушні доводи, аби відмовити будь-кому, включаючи свою дружину, яка жила окремо, увійти в його сховище. Іноді, розмірковуючи над своїм затворництвом, він приходив навіть до думки, що перебрався сюди саме заради того, аби тішитися тим, що може відмовляти людям. Особливо надокучливими були торгові агенти, які, дізнавшись, що в нього малолітня дитина, намагалися продати йому різноманітні дитячі журнали та учнівське приладдя. Щоб віднадити цих гостей, йому доводилося вигадувати надзвичайно винахідливі відмовки. Ісана не збирався розповідати агентам, що його син розумово відсталий, тому, аби відбити атаки супротивника, потрібна була неабияка спритність та підготовленість.

Однак цього разу йому самому було цікаво дізнатися про сутичку із хуліганами, тому він вирішив скористатися нагодою. Але як тільки поліцейські увійшли у передпокій, їхній інтерес одразу перемкнувся на сховище. Вони почали розпитувати Ісана, чому він живе відлюдником у такому незвичному будинку. Однак цього Ісана їм аж ніяк не міг пояснити. Отже, щоб захистити себе і Дзіна та зберегти свій статус «незалежної людини», йому вкотре довелося застосувати простий, але дієвий засіб, який завжди спрацьовував у скрутні моменти. Він сказав поліцейським, що будівля, в якій він відлюдно мешкає, була споруджена великою компанією, яка в минулому планувала розпочати масове виробництво атомних сховищ, і цей об'єкт зведено як експериментальний. Через декілька років через схил та болотисту низину, де сховище, буде прокладено швидкісну трасу, а до того часу Ісану будівнича компанія вповноважила проживати тут і тим самим захищати її законні права. Після цього Ісана показав поліцейським шабатурку із документами.

Він знав, що ім’я у документах мало дуже стримати рвучкість поліцейських. На них і справді справило враження те, що голова будівельної компанії, який доводився тестем Ісані, був одним із поважних діячів консервативної партії та мав вплив на поліцію. Тепер, коли поліцейські усвідомили, що будь-яка підозра проти нього, якою б незначною вона не була, виявиться безпідставною, вони повели розмову про деталі недавнього інциденту, з приводу якого вони прийшли, при цьому геть не помічаючи, яке враження справляла їхня розповідь на Ісану. А потім, коли він заспокоївся, що не довелося пояснювати, наскільки правдивими були його слова, то відчув, як його поступово починає лихоманити від якогось неясного передчуття близькості знаку, на який він пристрасно очікував. І хоча знак був невиразним і розпізнати його поки що було неможливо, однак Ісана бачив жовтувате сяйво і відчував, що рано чи пізно траєкторія знаку неминуче приведе до їх зіткнення. Він перевірив, чи замкнені двері в передпокої та кухні, переконався, що син спить, та, охоплений ще сильнішим збудженням, яке, наче водоверть, затягувало його в чорну вирву пустоти, нетвердою ходою спустився залізними сходами й опустив босі ноги у заповнений водою червоно-коричневий квадрат землі. Відчуваючи в собі близькість конкретизації знаку, він знову пригадав розповідь поліцейських.

Після завершення роботи слідчий поліції прямував випити у барі, однак перед цим вирішив зайти додому залишити пістолет і дорогою здибався з дівчиною. Схоже, що, як і у випадку із солдатом сил самооброни, вона мала на меті заволодіти його зброєю, однак вигляд мала цілком безпечний, хоча й зваблювала якось незвичайно, і поліцейський, пам’ятаючи про службовий обов’язок, зробив вигляд, що попався на її гачок і пішов за нею. Так усе й вийшло. Сорокап’ятирічний поліцейський із чималим досвідом за плечима. До того ж здоровань ще той. Що можеш запропонувати? Щось приємне? Ну, то що? Словом, дівчина стояла, схиливши голову і трохи розставивши ноги, одразу перед входом до бару, і, вдаючи, що заправляє сорочку в шорти, робила непристойні рухи, наче задовольняла себе. Квапливо пораючись із сорочкою, дівчина швидко дихала, роблячи вигляд, нібито їй це ніяк не вдається. «Не переживай, далі буде легше», — поспівчував їй поліцейський, узяв за руку дівчину, яка одразу зашарілася та відвернула обличчя, і вони пішли. Дорогою поліцейський думав, що навряд чи ця дівчина професійна спокусниця, скоріше, навпаки, в неї й сексуального досвіду ніякого немає, і єдине, чого вона навчилася, — це імітувати непристойні жести. Більше того, думав поліцейський, вона ще незаймана дівчина, від якої досі віє ліками. Цікаво, що це за дівчина, яка, намагаючись спокусити сорокап’ятирічного дорослого чоловіка, стояла жалюгідна, з опущеною головою, розставивши ноги і засунувши руку в джинсові шорти (зрештою, пригадуючи її червоне обличчя, поліцейський прийшов до висновку, що вона й справді задовольняла себе)? До яких пір їм отак іти, думав поліцейський, адже поблизу немає ніяких готелів, хоча, з другого боку, якщо вона приведе його в якийсь нелегальний дім побачень, то подорож виявиться зовсім не марною. Дівчина пішла схилом донизу. Вони вже досить довго йшли в цілковитій тиші, і поліцейський навіть подумав, що, може, вона божевільна, однак, дівчина, яка час від часу позирала на нього, мала погляд свідомої, цілком серйозної і напруженої людини, яка зважилася на якусь значну справу.

Вони йшли дорогою, яка перетинала косогір та спускалася вниз від житлового масиву до заболоченого низькодолу. А трохи правіше проходила стежка, що вела до бункера Ісана. Отже, поліцейські навідалися до сховища Ісана не випадково, особливо, якщо взяти до уваги те, що на всьому косогорі аж до заболоченої низини, окрім бункера, немає жодного житлового будинку. Поліцейський знав, що готелів довкола немає, а о цій порі займатися цим на вулиці ніякого бажання не було, тому він вирішив повернутися до своїх службових обов’язків, тобто поводитися так, як і до зустрічі з дівчиною. Коли вони спустилися зі схилу, поліцейський зупинився біля ліхтаря і заговорив із дівчиною: «Що ж, врешті-решт, змушує вас, молодих дівчат, цим займатися? Суспільство вас на це штовхає, чи то часи такі настали?». Промовивши ці заяложені слова, продиктовані його службовим становищем, поліцейський сподівався розвинути свою напучувану промову, однак дівчина не дала йому продовжити. Стоячи у жовтому світлі ліхтаря спиною до косогору, вкритого червоною землею, вона розкрила свій ще більш червоний, аніж земля, рот і заволала: «Нехай змінюється суспільство, нехай змінюється час, а ми все одно будемо це робити!» Від цього «ми» поліцейському стало якось ніяково, і він відчув тривогу, наче небо над його головою на мить затулила тінь величезного птаха, однак подумав, що це, вочевидь, була реакція на його «ви». Він знову звернувся до неї: «А якщо наша країна стане комуністичною, ви все одно будете займатися проституцією?». У відповідь дівчина, наче відповідаючи на усному іспиті, при цьому надміру імпульсивно закричала: «І в комуністичній країні, і в будь-якій іншій ми будемо займатися і проституцією, і всім іншим!» Тут поліцейський помітив, як з боку полишеного будівельного сарайчика та гори щебеню на них несеться чоловік п’ять озброєних дрючками молодиків, яких, вочевидь, і мала на увазі дівчина, говорячи «ми». Поліцейський зрозумів, що з усіма ними йому не впоратися, тому вирішив ухопити когось одного та втекти. Він обрав наймиршавішого із них, і, хоч як той пручався, поліцейський надів йому на зап’ясток наручник, а інше кільце замкнув на своїй руці. Молодики кидалися на нього з усіх боків, і врешті-решт, одному з них вдалося вдарити його ззаду по голові так, що той знепритомнів. Коли він прийшов до тями, то зрозумів, що лежить біля гори щебеню, обличчям донизу, наполовину зануреним у струмок, що збігав уздовж косогору. Схоже, вони сподівалися, що він захлинеться. Прямо в себе перед носом він побачив дівчину, яка старанно відмивала руки у струмку. Пістолет забрали, а ключ від наручників не знайшли, і стоять, паскудники, поруч, радяться, чи не відрізати йому руку, щоб визволити свого дружка. Сволота, нічого не скажеш. Поліцейський рвучко підвівся і, тягнучи за собою хлопця, прикутого до нього наручниками, кинувся в очеретяний чагарник. Хлопець, який спочатку чимдуж намагався бігти за ним, перечепившись, упав, і поки поліцейський волочив його за собою, той дістав ножа, аби відрізати руку вже не поліцейському, а собі. До руки поліцейського він би і не дістав, однак собі й справді міг відрізати руку. Тягнути за собою хлопця ставало дедалі важче, тому поліцейський, знаючи, що їх переслідує юрба підлітків, проте, головним чином, побоюючись, що юнак і справді почне різати собі зап’ясток, відімкнув наручники і втік. Але ще довго він чув у себе за спиною їхні голоси. Ви, до речі, не чули нічого тієї ночі? Пізніше, прийшовши до тями, поліцейський виявив, що голова в нього і рука вимазані кров’ю: голова — власною, а рука — кров’ю підлітка.

Те, що поліцейські по-простому назвали очеретяним чагарником в низині, було заростями могутніх засохлих стебел місканту, амброзії та золотарника. Пізньої осені їхній нестримний порив вщухає, і вони стоять вище людського зросту, ховаючи під собою впадини вогкої низини. А як минає зима і настає пора, коли на деревах з’являються бруньки, день за днем, наче зношуючись, зарості рідшають і скорочуються, а коли пробиваються нові стебла, від буйства минулорічних не залишається і сліду. Однак зараз низина вкрита засохлими хащами, якими, немов лабіринтом, чимдуж біжить чоловік із скривавленою головою і прикутий до нього хлопчина. Стоїть глибока ніч, і ці двоє продираються крізь зарості місканту, амброзії та золотарника, і хлопчина, аби звільнитись, дістає ножа та намагається перерізати собі зап’ясток. А позаду них, крізь засохлі зарості несеться зграя волаючих підлітків…

Відрізати самому собі руку, і не просто відрізати, а ножем відпиляти самому собі руку. Це зовсім інше, аніж просто відрізати собі руку. Так міркував поліцейський, ступаючи по вологій поверхні землі. Восьминіг сам себе пожирає. Нога восьминога, відрізана за допомогою зовнішньої сили, відростає заново, а якщо він з’їдає її сам, вона вже не відновлюється. Отже, для примітивної свідомості восьминога пожирання самого себе — вдвічі, втричі страшніше рішення. Хлопець у пориві відчайдушної сміливості прийняв рішення відрізати собі руку, тим самим відкинувши можливість відновлення як таке. Страх перед втратою руки назавжди поступався страху перед неминучим розставанням із бандою, і страждання від цього переважали страждання та біль, які б він відчував, відрізаючи собі руку. Ісана відчув, як до горла підступила нудота. Він раз у раз дивився на свої руки, намагаючись утриматися від потягу переконатися у справжності їх існування. Він силкувався, аби всі ножі, що були у сховищі, не набули конкретного образу в його свідомості. Тоді він спитав у поліцейського: а може, той хлопчина був просто п'яний? Але поліцейський був з тих, що не сприймають серйозно нічиїх слів, окрім своїх. Що? А яка різниця, п’яний він був чи ні? Це не має ніякого стосунку до справи. І далі продовжував свою розповідь. Хоча якась різниця — п’яний чи ні був хлопчина, який збирався відрізати собі руку ножем, — все ж таки має бути. Якби хлопець, якого розпач і страх штовхнули на божевільний вчинок, був п’яний, то хіба не промайнула в його свідомості, немов відрижка в його обпаленому алкоголем стравоході, іскра надії на спасіння? Адже п’яному відрізати собі руку не так страшно. Так легше піти на самознищення. Ошалілому від страху та істеричного збудження сп’яніння допомогло б завдати собі рану, сприймаючи свою руку немовби руку іншої людини. Однак тут же Ісана відчув, як до його цілком логічної системи почали домішуватися додаткові припущення. Можливо, справа не в сп’янінні, а в тому, що хлопець зрозумів, куди його тягнуть, і заціпенів від жаху, а поліцейський це помітив. І тому, можливо, нічого пояснювати рішення хлопця відрізати собі руку тим, що він набрався сміливості, тому що був у стані алкогольного сп’яніння.

Нехай змінюється суспільство, нехай змінюється час, а ми все одно будемо це робити! І в комуністичній країні, і в будь-якій іншій ми будемо займатися і проституцією, і всім іншим! Ісана переніс вагу свого тіла на оголені ноги, що спочивали на землі, і підвівся зі стільця, який правив йому за засіб для занурення у роздуми. Його ноги, немов корені, злегка заглибилися у вологий ґрунт — тонку шкарлупу, що вкриває земну кулю. Йому довелося докласти чимало зусиль, аби витягти ці корені із землі, піднятися залізними сходами нагору та підійти до оглядового вікна на першому поверсі.

Якось Ісана з ранку до пізнього вечора спостерігав, як садівники викопували для пересаджування камелію. Він бачив, як вони витягли добрих п’ять метрів коренів рослини. Ісана відчував, що він і сам — старезна камелія, всипана сотнями квітів та бутонів. Кущ викопували поруч зі сховищем на крутому схилі, щоби потім погрузити на велику вантажівку. Садівники за допомогою трьох зв’язаних колод та шківу поступово підтягували величезний кущ, поки не витягли із землі всю камелію. При цьому працювали вони без особливого завзяття і водночас із норовливою впевненістю в тому, що коли повторювати свої маніпуляції безкінечну кількість разів мінус один раз, то камелію можна буде транспортувати аж до Південної Америки. Якби садівники помітили (хоча на професійного садівника схожим був лише один — літній чоловік, двоє інших були просто довговолосими юнаками, які раз у раз відволікалися від роботи), що за ними хтось спостерігає через вікно у сховищі, то напевно б здивувалися, що це за людина, яка невідривно слідкує, наче шпигун, за ними, навіть коли вони сідали перепочити? Чого йому треба і що він замислив? Ісана б на це відповів їм: Я камелія, і я нічого не замислив. Я почуваю себе викорчуваною камелією. Власне, що я можу мислити, якщо мене викорчовують? Відповів як чоловік, в якого все тіло: голова, плечі, руки — вкриті сотнями квіток і бутонів.

Ось і тепер, коли він стояв на землі, зануривши у вологий ґрунт пальці ніг та підйоми, він відчував те саме, що й викорчувана гігантська камелія, яка не може власними силами зрушитися з місця. Насилу переставляючи ноги, він піднявся залізними сходами, взяв бінокль, вимкнув світло і почав оглядати заболочену долину крізь темне вікно бійниці. Густа темрява. Однак темрява, в яку дивишся фізичним оком і крізь бінокль — не одне й те саме. Крізь окуляри бінокля у густій товщі темряви він розгледів того миршавого підлітка, якого вихопив із банди поліцейський і тягнув за собою в поліцію. Підлітка, який зрозумів, куди його тягнуть, і заціпенів від жаху. Поривчастий вітер гонить хмари, що з вчорашньої ночі заволокли небо. Високо в небі світить місяць, який раз у раз закривають хмари, і зі сховища його не видно. Вітер дме в бік сховища і схилу за ним та колихає, наче білясті, дрібні хвильки, незліченні ряди сухих стебел трави, а їхні пасма, наче зграї крихітних рибок, ширяють у бездонну порожнечу. Десь там і тягнув поліцейський прикутого наручниками хлопчину. У вухах Ісана продовжував дзвеніти придушений скрик охопленого страхом та обуренням хлопчини, який у розпачі був готовий відрізати собі руку, а також гучні перегукування підлітків, які нишпорять заростями в пошуках поліцейського. На ці звуки накладаються сигнали з далекого моря, які подають кити. Сигнали, в яких міститься код, який ще нікому на землі не вдалося розгадати.

Частина 2

Вихід з мушлі

Ісана чекав пори, коли молода зелень укриє гілки дерев. Його духовний зв’язок із деревами підказував йому, що, коли дерева вкриються захисними обладунками, він буде спокійний за них, і тим самим голизна, яку він відчуває, поки на деревах немає молодих листочків, зникне, і він, вже не відчуваючи загрози, зможе безпечно ходити серед людей. Одного ранку крізь вікно сховища Ісана помітив, що на монгольському дубі, оминувши період появи бруньок, раптом затріпотіли, немов вивернуті нутрощі, зелені листочки, пригріті лагідним теплом сонця. Він і сам відчув, що енергія життя, яка спочивала в ньому всю зиму, прокидається із новою силою. Замруживши очі, він повільно втягував носом повітря, щоб знову переконатися, як всередині нього нуртує нове життя. Навіть Дзін, який краще нього прилаштувався до відлюдницького життя у сховищі, відчував приплив нової енергії. Ісана почав подумки посилати сигнали Дзіну, аби переконати його, що треба вийти назовні, щоб витратити хоча б якусь частину цієї енергії. Врешті-решт, зробити це не так уже й важко, необхідні лише час та терпіння. Подібно до того, як замотують соломою стовбур дерева, щоб воно не засохло під час пересаджування, Ісана натягнув на Дзіна светра та зелені бавовняні штани, на голову надів йому в’язаного капелюшка із вузькими полями, і ввечері вони вийшли зі сховища. Вони дійшли схилом до дороги, що проходила внизу вздовж заболоченого низькодолу. Дзін квилив і зойкав, і всю дорогу пручався. Його лякало те, що вони ступають по моху, над яким вже пробилися п’ятисантиметрові квіточки. Обійнявши хлопчика, Ісана пішов прямо по квітах. Низькодолом раз у раз траплялися острівці засохлого минулорічного листя. Вся поверхня була вже вкрита свіжою травою. Однак, порівняно із порою, коли все навколо було вкрито високими заростями, зараз було видно, що долина прорізана великими вибоїнами. Залишивши праворуч величезну вишню, вони пройшли повз струмок, біля якого підлітки напали на поліцейського, і, не підіймаючись вгору, пройшли крізь тунель, над яким прокладені рейки електрички. Потім, спустившись до поля, що мало форму днища корабля, піднялися на протилежний схил, і перед їх очима постав плавний поворот швидкісної автостради, що вела у місто. Звідси узгір’я, з якого вони прийшли, здавалося ізольованим від низини островом. А коло підніжжя острова, ледь прикритого молодою зеленню, самотинно стирчить його сховище, яке звідси виглядає маленькою бетонною грудкою.

Вони сіли на заднє сидіння рейсового автобуса, і поки він великим півколом огинав низину, Ісана, допоки не заболіла шия, продовжував стежити за бетонним сховищем. І навіть коли сховище сховалося за пагорбом, він, узявши сина за руку, спостерігав за пагорбом, намагаючись визначити положення їхнього помешкання. І навіщо йому точно знати, де знаходиться його бункер? Якщо через годину почнеться остання світова війна, і місто накриють ударна хвиля і жар ядерного вибуху, то він, зібравши всю свою холоднокровність та рішучість, які концентруються в людині протягом всього життя саме для таких моментів, повинен взяти Дзіна і, пробиваючись поміж очманілих від жаху людей, щасливо дістатися до бомбосховища. Разом із Дзіном вони спокійно чекатимуть, коли настане момент загибелі всього людства і будуть встановлені законні права дерев та китів. Після того як на бетонних стінах спалахнуть шалені відблиски ядерного вибуху, Дзін почує звуки вибухової хвилі. І тоді він тихим голосом скаже: «А це кінець світу». Ці слова хотів би почути від нього батько.

На останній зупинці, біля входу до парку Ісана, ведучи сина, пройшов до обертового турнікета і спробував запхнути у вузьку, немов око, щілину монету, однак відчув пальцями лише відбій монети. Турнікет був на ремонті, і тоді Ісана підійшов до іншого, але Дзін сів напочіпки перед турнікетом в металевому коридорі і почав пхинькати. Хлопчик пручався, і зробити з ним не можна було нічого. Його стуманілий мозок відмовлявся миритися з будь-якими відхиленнями від накатаної послідовності розвитку подій. І як тільки батько, який привчав йога до встановленого порядку, сам змінив цей порядок, Дзін вчинив рішучий опір. Одного разу Ісана помилково спрямував сина коридором, який закінчувався глухим кутом. Коли ж він спробував було повернути його назад, то Дзін почав волати, наче від фізичного болю, і битися об стіну. Ісана добре помучився, щоб відтягнути його тендітне тіло від стіни. Дзін ладен був пробити стіну, а оскільки і це було неможливо, то для того, щоб урятувати сина, який жалібно плакав і ніяк не хотів піти в інший бік, батькові довелося налякати його, показуючи, що його самого розплющує об стіну.

Спочатку Ісана чимдуж намагався витягти з металевого коридора Дзіна, який, наче водяний жук, сів, розчепіривши руки і ноги. Відмовившись від цієї спроби, Ісана почав зиркати навколо, вимірюючи на око відстань до предметів навколо, тим самим даючи зрозуміти Дзіну, що він піддався його спротиву. Так він сподівався, що поверне Дзіну відчуття звичної обстановки, а разом з тим — спокій та радість. Потім він повільно підійшов до турнікета, наче зрозумівши, як подолати перешкоду, підняв Дзіна і переставив на інший бік. А сам побіг до сусіднього турнікета, але за спиною в нього залунав тривожний плач одинокої, як макова зернина, істоти, залишеної напризволяще в цьому ворожому світі. І поки Ісана, прискоривши темп, забіг в металеву трубу, що вела до турнікета, і почав марно засовувати монету у проріз, йому здавалося, що за спиною він чує свій власний відчайдушний лемент. І хоча його та Дзіна відділяв лише турнікет у безлюдний вхід до парку, відчуття його власної реальності здалося йому таким ледь вловимим та нетривким, наче єдиним зв’язком його із цим світом була розумово відстала дитина.

Врешті-решт, він знайшов турнікет, у який зміг опустити монету і, ставши колінами на підлогу біля охопленого жахом Дзіна, обійняв його із такою силою, наче шукав підтримки в цього ніжного гарячого тільця. Попереду них на обачливій відстані стояв служитель парку. Чого волає цей старий служитель так, що волосся стає дибом? Від цього крику в дрібних тварин по всьому зоопарку може й апетит зникнути! — хотів сказати Ісана. Однак, зустрівшись поглядом з Ісана, служитель лише м’яко попередив:

— Парк уже зачинено. Опудал уже не побачити. Атракціони також не працюють…

— Але ми приїхали здалека, — сказав Ісана і, обіймаючи сина, подивився в бік парку.

Присмерки густіли над парком, в якому не було жодного відвідувача. На майданчику навколо високого металевого стовпа висіли літаки і корзини, які під дією відцентрової сили мали злітати в повітря. Рейки американських гірок виглядали лише як заплутаний кістяк. І лише пофарбовані червоним безкоштовні гойдалки та листочки, які щойно пробилися на покручених деревах, нагадували, що це місце не мертве. Музика в парку вже не лунала.

— Ну, якщо здалека, то ненадовго можете зайти. Там хлопці прибирають атракціони, тож, поки вони не підуть, вихід буде відчинено, — сказав служитель Ісана, який так і продовжував стояти на колінах, розглядаючи парк.

Ісана із Дзіном не зупинилися біля замкнених водоплавних птахів, біля яких стояв важкий сморід гниючих молюсків. Вони не зупинялися і біля загону із підступним та страхітливим цапом, виснаженою свинею та знесиленим зайцем. Не зупинилися і біля клітки із кошлатою мавпою, що сиділа самотиною, всім своїм виглядом зайвий раз нагадуючи, що ці тварини на волі живуть у зграях. Вони йшли так похапливо, що навіть голуби, які зазвичай не звертають уваги на людей, раптом здійнялися один за одним і перелетіли на інше місце. Сівши на певній відстані, голуби повернули голови в один бік. Ісана помітив, що в той же бік дивилися і водоплавні птахи, і мавпа, та й інші тварини. Всі вони дивилися в бік сонця, що заходило. Ісана відчував, що в цьому має бути якийсь важливий для нього знак, але вони продовжували йти далі.

Нарешті вони зупинилися біля клітки із тваринами, однак особливої уваги позбавленим свободи істотам вони не приділяли. Ісана цілими днями спостерігав за деревами і витрачав на це всі свої сили; Дзін також тільки те й робив, що слухав записи з голосами птахів, тому не можна сказати, що вони обидва були байдужими до того, що їх оточувало. Невдовзі після народження Дзін переніс операцію на мозку, тому погано бачив правим оком, до того ж звик жити у чотирьох стінах, внаслідок чого здоровим оком не міг оцінювати предмети в перспективі. І коли йому показували борсука, що забився в куток своєї клітки і з ненавистю позирав навколо, Дзін лише продовжував дивитися на залізні прути клітки, і було невідомо, помітив він того борсука чи ні. А як взагалі пояснити дитині, із зоровими і до того ж розумовими вадами, що таке борсук, якого вона перший раз в житті бачить? Тому Ісана повинен був весь час пам’ятати про те, що здатність уявляти у Дзіна дуже обмежена.

Згодом Ісана та Дзін вийшли на майдан із атракціонами. Попереду них, займаючи площу в п’ятдесят квадратних метрів, розташовувався атракціон «Чарівні чашки», який являв собою широкий поміст із велетенськими чайними чашками. Навколо нього стояли підлітки, які, помітивши Ісана із Дзіном, разом повернули голови і стали спостерігати за ними. У міру наближення їх до помосту підлітки, за винятком одного з похилими плечима, наче морський відплив, почали відступати назад, у бік громадської вбиральні, перед якою росла розкидиста гліцинія. Ісана помітив, як злагоджено, наче інстинктивно, відступають підлітки, і відчув, що чим ближче він із сином підходить до помосту із гігантськими чашками, тим повільнішою стає його хода. Керуючись якимсь почуттям самозбереження, Ісана намагався не дивитися у бік, куди відступили підлітки. Він просто продовжував йти у заданому напрямку, наче людина, яка зачарована чарівними чашками, однак Дзін упирався, і його доводилося волокти, наче мішок із піском, тому наближалися вони чимдалі повільніше.

Хлопець, який не відступив разом з іншими, заліз у схожу на павучий кут будку на помості, звідки запускався атракціон. На своїх дружків він лише поглянув мимохідь, наче взагалі не був знайомий із ними. І тільки відверта ненависть до них промайнула в його очах. Ісана із сином так і залишилися стояти перед помостом, коли підліток увімкнув двигун. Потім, демонструючи неабияку спритність, він почав маневрувати поміж чашок, які прийшли в рух, від чого складалося враження якоїсь сюрреалістичної картини.

Чарівні чашки — це доволі хиткі одномісні велетенські чайні чашки, які під дією законів механіки рухаються по складних орбітах, обертаються навколо власної осі, при цьому із запаморочливими ривками то зближаються одна з одною, то розлітаються геть. До того ж рух на помості робився ще більш заплутаним через одну з чашок, з якої стирчала лише маківка того підлітка, — чи то працівника парку, а може, просто прибиральника атракціонів, — який вирішив трохи попустувати. Кожна чашка обладнана кермом, за допомогою якого можна змушувати чашку робити ще більш рвучкі повороти. Хлопець раз у раз врізувався у інші чашки, які стрімко відлітали геть. Нарешті сеанс закінчився, і чашки почали поступово уповільнювати рух, аж поки зупинилися повністю, і тільки чашка підлітка продовжувала обертатися. Згодом зупинилася і вона біля того місця, де стояв Ісана із сином. Бокові дверцята відчинилися, і підліток вибрався з чашки, похитав туди-сюди головою, бо втратив орієнтацію, осудливо глянув у бік своїх товаришів, наче шукаючи допомоги, а потім став накарачки і почав блювати. Ісана стояв і дивився на це видовище, від якого йому було не по собі, як раптом йому стало геть моторошно, коли раптом десь ізнизу він почув вибух сміху. Неймовірно, але то був сміх Дзіна.

Підліток, продовжуючи стояти накарачках, витягнув вперед шию, від чого зробився схожим на іграшкового тигра, що хитає головою, і злісно подивився на Дзіна. У світлі останніх променів вечірнього сонця обличчя хлопця із налиплим брудом навколо рота здавалося, особливо серед вицвілих чашок, яскраво помаранчевим. Його очі у лінзах сліз були непропорційно великими, як очі малька, і, незважаючи на розпливчатість відтінків, чимось притягували до себе. Підліток підняв праву руку і витер рота. Рукав його смугастої сорочки невизначеного кольору задерся, і показався забинтований зап’ясток.

Потім він витер сльози, і його очі блиснули похмурою злістю. Дзін вже більше не сміявся. Ісана, зустрівшись із поглядом підлітка, відвів очі. І тут він виявив досить дивну обставину. Підлітки, що зібралися зграєю біля вбиральні, утворили наче кільце оточення, вишикувавшись так, що вхід до вбиральні ставав гаткою для Ісана і Дзіна. Хлопець, що стояв з лівого боку в глибині пастки, пильно стежив за Ісана, всі інші підлітки дивилися в бік заходу сонця. Всі довкола: і ув’язнені тварини, і ті, хто залишився працювати понаднормово, і мавпа, і голуби, і ця незрозуміла компанія — всі, наче виконуючи якусь потайну роботу, дивилися в бік заходу сонця. Напружені плечі та спини підлітків говорили про те, що вони чекають, поки в їхню пастку потрапить здобич.

Ісана відчував моторошність, яку переживає жаба під зловорожим поглядом змії. По шкірі пробіг холодок остраху. Ісана розумів, що оскільки він із дитиною, то не зможе чинити ніякого спротиву, а ця банда, вочевидь, не обмежиться тільки розправою із дорослим, а чого доброго, ще поб’є і дитину. Чоловік уявив собі, як просто можна заманити його в їхню пастку. Дзін поки що не виявляє ознак того, що хоче в туалет, однак будь-якої миті він, через те, що дуже рідко виходить на вулицю, може заявити: «Дзін хоче пі-пі…»

Тоді йому доведеться лише пройти декілька кроків у бік вбиральні, а потім підхопити дитину, яка, вочевидь, розплачеться, і бігти геть. Адже їхню приховану у напівтемряві гліцинії пастку влаштовано так, що йому не вдасться вийти із вбиральні, якщо вони цього не захочуть і спершу не поб’ють його і дитину, поваливши на загиджену сечею підлогу. Ісана уявив собі картину, як він валяється на бетонній підлозі, хулігани копають його ногами, а потім обшукують його кишені, торкаючись одягу кінчиками пальців, щоб не забруднитись. І якщо після їхнього побиття він не здохне на місці, як собака, то ще довго не зможе поворухнути рукою чи ногою. В темній холодній вбиральні із притиснутою щокою та носом до бетонної підлоги лежить тіло, що важче власної ваги, тіло чоловіка, який втратив свідомість. Побитого Дзіна дедалі швидше, дедалі глибше втягує чорторий страху, осягнути витоки якого він не в змозі. Як тільки він уявив собі страх Дзіна, його самого накрила нова хвиля страху, продиктована усвідомленням того, що вони із Дзіном — єдине ціле, від чого у роті у нього з’явився кислуватий присмак чогось на кшталт шлункового соку, і навіть в очах з’явився біль. Біжи назад, обіймай дитину, як мати, і біжи геть! Якщо почуєш за собою гонитву, кричи разом із сином! Так диктувала йому свідомість.

Хлопець на помості із чарівними чашками підвівся і, відвівши забинтовану руку назад, почав розтирати свою блювоту ногою. Потім кинув на Ісана пихатий та глумливий погляд. Так, наче то Ісана із сином щойно стояли навкарачки і блювали. Ледь помітна посмішка та похмурий погляд робили його обличчя по-дитячому привабливим. Такий самий вираз обличчя був і у того хлопця з худим обличчям, який стояв у глибині загону. Ісана відчував, що і в інших підлітків, хоча вони й стояли до нього спиною, також були такі самі обличчя. Йому здавалося, наче їхні приглушені глузливі голоси, немов брижі на воді, доходять до його слуху. І тут його охопив несамовитий гнів. Подібно до того, як взятий в облогу мисливцями індійський носоріг, вразливий та беззахисний, озброєний лише одним рогом на величезній голові і з крихітним мозком, який дає йому імпульс, продиктований люттю, кидатися уперед, а під ним починає труситися земля, так і Ісана міцно взяв руку Дзіна і пішов у бік влаштованої для нього гатки. Він відчував нутром, що досяг тієї межі, за якою був готовий відкинути пасивність і йти напролом, глузуючи над тим насиллям, жертвою якого міг стати його син і він сам.

Коли Ісана зайшов у пастку і попрямував до вбиральні, в поле його зору ненадовго потрапив підліток, який, наче ватажок мисливців, який підпускає звіра, — готового на все носорога, — далі у пастку, немов даючи сигнал іншим, нахабно промовив:

— Та це ж той навіжений, що засів у своєму бліндажі…

Ісана, тримаючи за руку Дзіна, пройшовши поміж звіроловів, пірнув у тінь від гліцинії, а потім ступив до вбиральні, в якій було ще темніше. Дзін, який намагався у темряві знайти місце, куди поставити ногу, почав тривожно схлипувати. Ісана підняв його і допоміг справити нужду, — до затхлого смороду додався запах свіжої гарячої сечі, — а потім довго мочився сам.

Коли вони вийшли з убиральні, підлітки, що влаштували загін, кудись позникали, і лише хлопець на помості із чарівними чашками мляво водив шваброю. В небі густіли сутінки, але досі виднілося молоде листя, від якого щеміло серце. Голова хлопця на помості виглядала, наче жмут чорної соломи. На тлі сутінків він був наче вкритий ятряними сполохами. Глянувши в бік заходу сонця, як це робили голуби, мавпа та підлітки, Ісана побачив, як заповнене дощовими хмарами небо прорізала тонка золота смуга із чіткими, виразними краями. Темрява дедалі глибшала, і поки Ісана із Дзіном прямували до виходу з парку, підліток, який прибирав на помості, закинув швабру на плече і також розчинився у темряві.

Сухий рвучкий вітер зривав з вишні останні пелюстки квітів і наносив рожеві кучугури навколо сховища. Ісана припускав, що, коли ті хулігани ховаються в низині чи десь поблизу, то, напевно, спостерігають за сховищем і глузують з того, що він, мовляв, прикрасив бетонний бункер якимись рожевими пелюстками. Втім, якщо вони сховалися на такій відстані, що можуть розпізнати пелюстки вишні біля стін сховища, то невже і він не зможе віднайти їх за допомогою свого бінокля? Ісана проводив чимало часу, пильнуючи за долиною, кожної миті чекаючи на раптову появу в окулярах бінокля зграї підлітків, які, широко повідкривавши роти, регочуть, глузуючи над ним. Однак вони ніяк не попадалися йому на очі, і, разом з тим, Ісана не міг переконатися, що вони не переховуються десь поблизу, тому всередині йому було так само неспокійно, як і назовні, за бійницями, де вирував сухий вітер.

Однак він не міг продовжувати сидіти у такому роздратованому стані під замком у своєму сховищі. Час від часу він мусив йти до опікуна і клянчити в нього для себе і для сина грошей. Зазвичай, виходячи з дому, на випадок, якщо відімкнуть електрику, він залишав у спальні на третьому поверсі магнітофон, який працює від батарейок, якщо витягнути з розетки шнур. Ісана вмикав його так, щоб Дзін міг легко дотягнутися до розетки. В магнітофон він вставляв безкінечну плівку із записами пташиних голосів. Потім у кутку ставив блюдце і мілку чашку із водою, яку було б важко розплескати. Окрім цього, залишав ще заповнену водою пляшку із соскою, з якою Дзін майже ніколи не розставався. Потім прибирав всі гострі предмети, на кшталт ножів чи ножиць, якими можна було порізатися чи вколотися, а щоб Дзін не втопився в унітазі, накривав його важкою мідною сіткою. Аби Дзін ненароком не задихнувся, Ісана прибирав усілякі пластикові пакети і робив надрізи у паперовому кульку із бісквітами. Небезпечними були й пляшки із миючими засобами, якими Дзін міг отруїтися, однак для того, щоб спростити ритуал, який доводилося виконувати кожного разу перед виходом зі сховища, Ісана робив на пляшках позначки.

Ритуал є ритуал. Ісана чекав, поки Дзін знайде собі зручне місце в кімнаті і вмоститься на ліжку чи на подушках на підлозі, а потім запускав магнітофон. При звуках пташиних голосів мозок Дзіна поступово вимикався і він, наче звірок, впадав у зимову сплячку. Тільки тоді Ісана тихенько виходив з кімнати, сковзав по сходах донизу і залишав сховище…

Поки Ісана ходив у справах, йому весь час увижалося, що у замкненій бетонній коробці сталося щось жахливе. Повернувшись, він не міг наважитися засунути ключа у шпарину. Ставши колінами на засохлі пелюстки вишні, яких нанесло попід самі двері, він приклав до замкової шпарини вухо. Ісана одразу заспокоївся, почувши, як десь здалека доходили записані на безкінечній плівці голоси птахів. Неначе якщо магнітофон продовжує відтворювати голоси птахів, то це вже є гарантією того, що Дзін не зламав собі шию, впавши з кручених сходів, не задихнувся, засунувши голову у пластиковий пакет, не спалив собі горло, випивши мийного засобу, і не втопився в унітазі. Заспокоївшись, він зайшов усередину. З магнітофона лунали різні записи голосу дрімлюги. Ісана причинив за собою двері і в темряві, що настала, він відчував, як далекий голос дрімлюги гладить його скроні. А Дзін, бувало, наче на підтвердження, промовляв із ніяковою посмішкою:

— А це дрімлюга. І це дрімлюга.

Але сьогодні голосу Дзіна чути не було. Піднявшись сходами, Ісана знайшов його сплячим під ліжком між двома жовтими пластиковими відрами. Ісана деякий час здивовано дивився на підошви ніг сина, які були вимазані у посинілому крохмалі. А потім, навіть не знімаючи пальта, повалився на синове ліжко і, скрутившись калачиком, слухав, згідно із трек-листом, хор, соло в якому виконував дрізд. Ісана задрімав коротким, як ліжко, на якому він лежав, сном, і наснилося йому, як невідомо звідки приходить Дзін у якомусь дивному сяйві, і Дзінові вже тридцять п’ять років. Ісана шкірою відчував тепло, яке у супроводі звуків з магнітофона йшло від сяйва навколо Дзіна. Але сон був жахливим: крізь сяйво Ісана чітко бачив, як двоє чоловіків били Дзіна. Незважаючи на дорослий вік, плечі у Дзіна залишилися похилими, якими були і в дитинстві. Голова його була надто великою, складаючи майже третю частину всього тіла, яке також залишилось, як і в дитинстві, гладким, наче набухлим від вологи, а щоки Дзіна відвисали, покриваючи собою комір светра, і доходили аж до грудей. Покірного і безвинного дорослого Дзіна бив куди попало міцний поліцейський, а Дзін, марно намагаючись вивернутися, промовляв записані на гідромікрофон китові крики: єі-єі, єй-єй.

Син не міг зрозуміти, за що його б’ють, і не міг второпати, як можна зупинити насилля над ним, і тому, покірно схиливши голову, реагував на побиття лише жалісними схлипуваннями: єі-єі, єй-єй. Ісана прокинувся від криків кита, які промовляв він сам; сльози переповнювали його, і він не в змозі був їх стримати, і поки його не перестали душити сльози, він крутився з боку на бік, відчуваючи цілковиту безпорадність від своєї самотності. Сівши згодом на ліжко, Ісана поставив ноги на холодну підлогу і подумав, що треба якось навчити Дзіна, щоб він не просто пасивно терпів, коли раптом його почнуть бити, а давав своєму гніву вихід і кидався на супротивника, або ж принаймні щоб він ухилявся від ударів нападників. Час плине швидко, а шлях на схилі життя неблизький. Ісана не доживе до пори, коли Дзіну буде тридцять п’ять років, тобто уві сні Ісана був уже мертвий. Ввід цієї безпорадності та безсилля він і перевертався з боку на бік, плакав і скрикував: єі-єі, єй-єй.

Однак поки Ісана ще живий, чи може він чогось навчити сина? Що йому треба зробити, щоб навчити Дзіна протистояти насиллю? Може, йому слід обмотати чорною ганчіркою голову, а ті частини тіла, що залишаться незакритими, пофарбувати в червоний колір і в темряві біля кручених сходів накинутися на Дзіна із кулаками? Однак Дзін, який має чудовий слух і нюх і в якого настільки розвинене чуття дотику, вочевидь, одразу зрозуміє, що на нього напав батько. Що він може подумати? Тільки те, що батько, з якихось незрозумілих мотивів, обмотав чорною ганчіркою голову, а ті частини тіла, що залишилися незакритими, пофарбував у червоний колір, зненацька напав на нього і чомусь побив. Охоплений новою хвилею страху, Ісана зазирнув під ліжко — вигляд сплячого сина, як це завжди бувало, заспокоїв і підбадьорив його…

Незабаром Ісана знову зазирнув під ліжко, відчуваючи, що Дзін вже, напевно, прокинувся. Причому зробив це так, щоб Дзін, побачивши його обличчя, одразу впізнав батька. Дзін прокинувся сам, і в його очах — і в тому, яке бачило погано, і в здоровому оці — засяяла радість від того, що він упізнав батька. Його очі, які блищали, наче перлина у мушлі, посміхалися дорослою посмішкою.

— А це вівчарик, — відреагував він на голос на плівці і солодко позіхнув. Тіло Ісана наповнилося наче безліччю бульбашок легкої радості. Він скинув нарешті пальто, взяв на руки теплого після сну Дзіна і поніс його сходами донизу, притискаючи до себе так, нібито переконувався в існуванні свого власного тіла.

— Зваримо спагеті, а потім поговоримо про те, що сьогодні сталося, — повторив Ісана декілька разів, поки й Дзін погодився:

— Зваримо спагеті, потім поговоримо.

Ісана, як чоловік, який не мав звички їсти в компанії поза домівкою і в гості нікого не запрошував, швидко з’їв свою порцію спагеті, посипаних тертим сиром, і запив великою кількістю води. Дзін, навпаки, їв повільно, смакував їжею, повністю зосередившись на своїй порції, при цьому дивився кудись у порожнечу, а їжу підносив до рота так, наче життєдіяльність усього його тіла сконцентрувалася лише в цих рухах і, окрім цієї функції, його тіло не було здатне ні на що інше. Батько захоплено дивився на сина. Після досить тривалого спостерігання за тим, як Дзін з’їдає все до останнього шматочка, а потім ще продовжує роздивлятися тарілку, сподіваючись знайти там ще щось їстівне, Ісана поставив перед ним слоїк із тягучками, які купив разом із овочами та іншими продуктами, які заготовлював про запас. Гроші на їжу він дістав сьогодні, коли виходив в місто. Дзін повозився із кришкою, а коли відчинив, радісно простягнув її Ісана. Перш ніж почати їсти, він деякий час споглядав розкладені ряди цукерок. Ісана тим часом роздивлявся репродукцію старої гравюри на кришці банки. На ній було зображено бога із арфою, верхи на велетенській рибі. Це зображення Аріона із арфою в руках, який пливе на спині дельфіна, було в колекції Ісана, присвяченій китам. Ісана дивився на істоту, що належала до китових, із таким самим захопленням, як і Дзін, який не міг відірватися від своїх тягучок. Потім Ісана звернувся безпосередньо до Дзіна і почав свою розповідь, при цьому сподіваючись, що душі китів і дерев також чутимуть його промову.

— Зайшовши до лікарні, я попрямував у зал для відвідувачів, які приходять до хворих, і там одразу помітив поліцейського в штатському. Можливо, він був не один. Однак мені було достатньо побачити одного. Я зупинився біля громадського телефону, і поки я стояв там, почув, як молода жінка — чи то родичка хворого, чи то покоївка, яка хотіла поговорити з кимось, щоб хворий не чув — назвала ім’я хворого і номер палати, які я запам’ятав. Тут же я звернувся до цієї жінки, назвався репортером з газети і спитав, де в цій лікарні особлива палата? Жінка відповіла, що коли мені потрібен пан N, його палата на п’ятому поверсі у східному крилі.

Навіщо я запам’ятав номер палати хворого, до якого не мав жодного відношення? Просто як запобіжний захід, на той випадок, якщо поліцейський у штатському коло ліфта зупинить мене і спитає, до кого я йду. Однак переживав я даремно. На п’ятий поверх я дістався без пригод. Щоправда, вийшовши з ліфта, я побачив ще одного поліцейського — вже у формі, — який, нудьгуючи, стояв біля палати в кінці коридору. Що я зробив? Я зайшов до туалету, опустив кришку унітаза і сів, очікуючи, поки поліцейський зайде по нужді. Я одразу впізнав його кроки. Цокаючи підкованими черевиками і дихаючи важко, немов бик, зайшов поліцейський. Зачинившись у сусідній кабінці, він чимось там пошарудів, а потім неймовірно гучно випустив гази. Секунд десять-п’ятнадцять було тихо, аж раптом він порснув схожим на схлипування коротким смішком. Я вийшов з туалету і, безпечно пройшовши коридором, який вже ніхто не охороняв, відчинив двері палати. Коли я увійшов, до мене одразу кинувся секретар. У палаті я побачив знесиленого раком лідера політичної партії — твого дідуся, Дзін, який на мить начебто глянув у мій бік. Він роздивлявся себе у дзеркальці на кронштейні, прикріпленому до спинки ліжка. Він страшенно схуд. Тепер його виснажена голова була, наче ідеальної форми куля, найширшою частиною якої були скроні, звідки вона сходила нанівець до маківки — зверху і до підборіддя — знизу. Дивлячись на нього, мені здавалося, що він заспокійливо говорить собі, що так, справді, це і є моя справжня голова.

Коли я служив у нього особистим секретарем, він був досить огрядним і дуже переживав, що через гладке обличчя його голова не має форми ідеальної кулі. Через недосконалість форми голови він вважав свою огрядність потворною з усіх поглядів. А коли я намагався йому говорити, що його огрядність не така вже й потворна, він не заперечував, але як аргумент, малював олівцем свою голову, якою вона була в студентські часи. То була дійсно кругла голова — один в один схожа на кавун: нічого зайвого, лише череп, обтягнутий шкірою і вкритий м’язами. І ось тепер форма його голови знову наблизилася до ідеальної. Більше того, його рот, схожий на маленьку чорну кульку, напевно, здавався йому співмірним до абсолютно круглої голови. Він і подивився на мене — непроханого гостя, — не відриваючись від дзеркала, широко розкривши рота. Мені здається, що в глибині цієї чорної діри я побачив ракову пухлину, що вразила його горло. Звідти наче виходили міазми і вивергалися мільйони вірусів раку. Я ледь не прокричав цьому володарю голови ідеальної форми, що за все своє життя бюрократа і політика він брехав неймовірну кількість разів і намагався змусити інших вірити цій брехні, і посеред цього поля брехні йому вдалося виростити лише одну-єдину травинку щирої правди, яка стосується форми його голови, але, на жаль, цьому вже ніхто не повірить. Від дверей до ліжка мені вдалося пройти лише половину шляху, тому що в мене вчепився товстий секретар, який чимдуж оберігав знищеного раком колишнього політика. У світлі сонячного проміння, що падало ззаду, він був схожий чи то на дресирувальника собак у пожованому одязі, чи то просто на мішок із піском. Секретар важко дихав освіжаючим тоніком, який мішався із запахом цибулі. Скільки ж енергії має бути в людині, яка все своє життя проводить біля ліжка хворого на рак? Принаймні її вистачило б, щоб виштовхати мене геть з палати. Він почав копати мене по коліні, змусивши мене відступити. Тому, задкуючи, я встиг лише прокричати заклик. Я хотів, щоб старий покаявся. Засунь ноги в землю, як дерево! Секретар так запекло виштовхував мене, що мій голос зривався, але я все-таки зміг прокричати хворому свій заклик. Пропахлий цибулею і освіжаючим засобом секретар звернувся до якоїсь людини, що стояла в кутку палати, і запитав у неї: Наобі-сан, можна мені його побити? А сам тим часом продовжував мене копати по коліну. Ну, не підступний мерзотник? А потім почувся холодний голос твоєї мами, яка сказала: так, можеш побити його. Зроби ласку, добряче побий його. І цей цибулинний чоловік почав мене бити. Тим часом повернувся гучно пукаючий поліцейський, налетів на мене ззаду і почав бити по голові. Тут я зрозумів, що в мене вже немає часу, щоб сформулювати хоча б найкоротше, найлаконічніше послання, і я заволав: єі-єі, єй-єй!

— А це кит, — радісно і співучо промовив Дзін.

Частина З

Спостереження і залякування

Коли чоловік, який узяв собі ім’я Оокі Ісана, а перед тим був записаний у реєстраційній книзі під іншим ім’ям, прокидався, і поки його ноги і руки прокидалися, а шлунок і свідомість залишалися ще в дрімоті, він, бувало, почувався настільки зневіреним, наче витягнутий із зашморгу самогубець. Коли він ще жив із дружиною, вона якось попросила його наточити ножа, і під час сну в його мозку, в якому залишився спогад про те, що він робив удень, він перепробував з десяток різних способів покінчити життя самогубством. Прокинувся він на світанку в холодному ліжку і, перебуваючи у стані безмежної зневіри, прийшов до висновку, що найкращим способом буде перерізати собі сонну артерію, і, чітко уявивши, як він це робитиме, оглянув себе, витягнув, наче ящірка, голову, поставив босі ноги на підлогу і най-коротшим шляхом попрямував на кухню. Однак шум мотора холодильника став гальмом для його тіла. Не в змозі пройти повз холодильник, він дістав звідти запечені в духовці свинячі реберця і, не зважаючи на застиглі жмутки сала, почав жадібно відривати зубами шматки м’яса, при цьому скоса дивився на три ножі, які блищали у світанковому сяйві. Засунувши до рота реберце, наче дзеркальце для огляду зубів, він зі смаком обгризав з нього м’ясо. Коли він наситився, то відчув, як у ньому прокидається інстинкт самозбереження…

І хоча він пропустив момент світанкової зневіри, якій немає меж, проте він відчував, що відсутність в ранковій газеті замітки про його смерть чи замітки із заголовком «Дитина, що відмовлялася жити, врешті-решт померла», є просто випадковістю. Дитиною, що відмовлялася жити, був Дзін. Невідомо, чому Дзін зайшов у глухий кут, і ті хто слідкували за його станом, нічого не могли встановити і тим більше — зробити. А коли Ісана зрозумів, що пояснити це можна лише тим, що вони з дружиною перехворіли чимось на кшталт гонореї і мусили, на свій сором, хоча й потайки, визнати це, стан дитини дедалі погіршувався і досягнув уже критичної межі. Їхній син, наче увійшовши у новий ритм, активно відмовлявся жити, і цей стан став для нього звичним.

Безперечно, Дзін не міг ставитися до свого тіла, як до чогось ворожого, тому навряд чи навмисно мордував свій стражденний організм. Все почалося з того, як одного разу взимку дружина зайшла у ванну і побачила, що Дзін сидить у ванні із теплою водою весь посинілий і вкритий гусячою шкірою. Захворівши запаленням легенів, він довго не міг одужати. Причиною того, що він довго не міг подолати захворювання, було те, що його недужий шлунок відмовлявся приймати рідку їжу і одразу її вибльовував. Здавалося, його стравохід був організований таким чином, що на шляху від рота до шлунку їжа зустрічала якусь перешкоду, а у зворотному напрямку йшла вільно. І навіть пережована до огидного стану їжа верталася, щойно досягала шлунку. Всі, хто намагався нагодувати Дзіна, упадали у відчай. Руки опускалися не тільки від того, що спроби нагодувати Дзіна ставали просто марними, а скоріше, через його, Дзінову, цілковиту неприязнь до своєї фізіологічної будови. Оскільки вони з дружиною відкидали варіант, що Дзін засунув голову під воду, страждаючи від ядухи, тому, здавалося, єдиним поясненням, чому Дзін встав серед ночі і сам пішов приймати ванну, було те, що йому просто подобалося приймати ванну і він вирішив повторити цей досвід. Це пояснення було гротескним навіть для домашніх, а Ісана з дружиною навіть і не згадували цю версію, тим більше, що Дзінові надто часто приймати ванну не подобалося.

Ісана з дружиною мовчазно визнали, що той інцидент був дивною примхою Дзіна, і вирішили, що найкраще скоріше забути про той випадок. Однак після тривалого одужання Дзін, замість того, щоб набирати сили, навпаки, якось увесь скоротився, часто ні з того ні з сього падав з ніг, при цьому жодним чином не намагався уникнути забиття і падав прямо обличчям донизу. Це могло повторюватися по декілька разів на день. Тим, хто дивився на Дзіна збоку, було очевидно, що життєві сили хлопчика вичерпуються — увесь час він ходив із розбитим носом та подряпаними вухами і чолом. Ісана з дружиною радилися із спеціалістами. Зробили рентген, і виявилося, що в Дзіна рахіт. Для ортопедичного лікування батько дружини направив масажиста. Однак першого ж дня масажист зламав пацієнту гомілку. Виправдовуючись, масажист пояснював, що Дзін ніяк не показував, що йому боляче, і з виглядом людини, яка зустрілася із чудовиськом, пішов геть і більше не вертався.

Врешті-решт вони помістили Дзіна у манеж із покритим гумою каркасом, а коли виймали його, то підтримували за ноги, щоб запобігти постійним падінням. Дно манежу застелили гумою, яку використовують, коли запаковують твори мистецтва. Від неї тхнуло, а на її м’якій поверхні важко було втриматися, і Дзін тільки й робив, що падав і піднімався. Видовище було жахливим. Сторонній людині, що бачила дитину, яка постійно падає на м яку гумову підлогу, могло б здатися, що цей хлопчик намагається, хоча й повільно, покінчити життя самогубством.

Через деякий час не тільки Дзін, а й Ісана на очах у інших як стій почав падати і сильно битися об землю. Одного разу, побачивши, що знайомий, з яким він розмовляв, дивиться на нього із жахом в очах, Ісана помітив, що роздер собі скроні до крові. А коли Дзін після хвороби почав відмовлятися від їжі, Ісана також втратив здатність приймати їжу, і тривалий час вона просто верталася назад, аж поки йому не наснилося, що поглинання того, що дає земля, є першопричиною жорстокості, і їсти таку їжу йому не можна. Разом із Дзіном вони обходилися дуже малою кількістю їжі та водою із цукром. Ясна річ, йому довелося покинути роботу. Між батьком, який сидів із жбаном солодкої води, тримаючись за гумову загородку манежу, і сином, який тримав у схудлих рученятах пляшку із соскою такої самої води, встановився телепатичний зв’язок.

Зрештою одного дня Ісана сказав дружині, що далі так жити не можна, і тому він із сином має перебратися в якесь інше місце, туди, де вони обидва могли б врятуватися. Дружина, схоже, якось перехопила телепатичні перемовини цих двох любителів солодкої води і зовсім не заперечувала, більше того, вона переконала батька віддати Ісана бомбосховище і попросила його надбудувати над ним житлові приміщення для того, щоб чоловік із сином могли жити там відлюдниками. Слідом за рішенням виникло чимало побутових труднощів, і на період підготовки оселі Ісана із Дзіном перебралися до лікарні, однак врешті-решт їм вдалося оселитися у сховищі, і як тільки вони туди переїхали, то почали активно споживати різні продукти, а не тільки воду із цукром. Відтепер це були вже не батько із сином, які відмовлялися жити. Причина, чому Дзін одразу почав одужувати, була незрозумілою, однак Ісана вірив, що то був єдиний шлях врятувати сина.

…Якось вранці, коли він із Дзіном повернулися додому з міста, куди вони ходили за покупками, глянувши на сховище, Ісана побачив, що навколо центральної бійниці на фасадній стіні червоною фарбою намальоване коло, а поруч виведений хрест. Здалека це могло б виглядати просто як чудернацьке оздоблення одноманітної бетонної стіни. Коло і хрест були намальовані густою червоною фарбою, акуратно, без жодного патьоку. Дивлячись на ретельно виведені лінії, Ісана розумів, що ця справа забрала чимало часу, і участь у ній брали декілька чоловік. Один, видно, малював широким пензлем, а інші стирали зайву фарбу.

Коли ж вони встигли це зробити? Взуті у черевики з гумовими підошвами, вони підібралися косогором до сховища, вилізли на дах будівлі і звідти спустилися на мотузках. Дзін, якщо він не спав, не пропустив би навіть незначного шуму за стінами сховища. Він зажди одразу реагує на сторонні звуки, та й сам Ісана, певно, почув би їх. Може, пізно вночі? При світлі повного місяця? Однак останні два-три дні хоча і ясно, світить молодий місяць. Аналізуючи в деталях те, що сталося, Ісана чітко уявляв собі, як один з них широким пензлем малює коло і хрест, а інші світять кишеньковими ліхтариками і стирають патьоки. Може, вони збираються в місці, яке можна побачити в бінокль із бійниці, і тому вони вирішили, що Ісана, який спостерігав за деревами, слідкував за їхнім сховком? А ці знаки — їхній протест? Зокрема з бійниці, навколо якої було намальоване коло, відкривався вид на недіючу кіностудію, що розташовувалась осторонь від болота.

Ще за часів, коли кіно стало основним засобом розваги, одна кінокомпанія осушила частину болотистої місцевості і побудувала там кінокомпанію. Пізніше компанія розділила підготовлену ділянку на три частини: ліву продала автомобільній компанії — новому засобу розваги, а праву ділянку повернула державі, що, вочевидь, було передбачено домовленістю. Цю ділянку використовували для тренувань дрібні підрозділи сил самооборони. А всередині містилася сама кіностудія, яка зараз стояла повністю занедбаною. Якщо припущення Ісана було правильним, і вони переховуються у руїнах кіностудії, то логічно, що вони вирішили застерегти Ісана, який міг бачити їхній схов у бінокль і тим самим бути для них небезпечним. Однак, якщо вони думають, що Ісана за ними шпигує, то чому ж вони обмежилися лише застереженням? А чи не вбачають вони у спостереженні крізь бінокль щось інше, аніж просто шпигунство?

Ще коли Дзін відмовлявся жити, Ісана звернувся до свого однокурсника — лікаря-психіатра, щоб той допоміг йому розібратися, чому він прокидається геть позбавлений почуття самозбереження і відчуває потяг до самогубства. Товариш пояснив йому, що нереалізована спроба самогубства — це не що інше, як крик про допомогу, і більше нічого. А може, думав Ісана, те, що він сховався за бетонними стінами і спостерігає звідти у бінокль, може, це і є крик про допомогу, адресований всьому світові? Тепер, наче знайшовши щось рідне і близьке, він прийшов до висновку, що це червоне коло і хрест є натяком, який слід читати як знак того, що його крик було почуто…

Дзін засвистів крізь стулені зуби. І за мить піднявся вітер. Дзін, наче гілочка на дереві, як ніхто інший умів передбачати появу вітру. Його свист, що імітував вітер, матеріалізував справжній вітер.

— Ну, гаразд, — сказав Ісана також із присвистом. — Хай там як, а Дзіна треба захистити. Щоправда я й сам не знаю, чи то викликати їх на битву, чи, навпаки, чекати від них допомоги. Що стосується Дзіна, то що б не сталося, він буде кликати на допомогу.

Єдиний чоловік на світі, який поставив собі за мету життя оберігати Дзіна, піднявся косогором, зачинився у сховищі і почав готуватися. Майже годину він перебирав свої пожитки, а потім вийшов зі сховища, і не зважаючи на нетривалу відсутність, всю дорогу страшився, що загін червоного кола і хреста вчинить напад на Дзіна. Задихаючись, він домчав до станції і купив бляшанку зеленої фарби і широкого пензля. Тепер, коли матеріали були готові, можна було братися до фізичного тренування. Те, що він замислив, було ризикованою справою, адже, сидячи безвилазно у сховищі, він досить охляв, і якщо вони побачать із своєї засідки у низині, як він хилитається на мотузці, то почнуть з нього глузувати. А що як вони візьмуть і підкрадуться ззаду та намажуть йому червоною фарбою сідниці, поки він безпомічно висітиме? Щоб випробувати свою волю і тіло, Ісана прив’язав мотузку до перил кручених сходів на третьому поверсі і спустив її аж до підвалу, а потім став на справжню землю, схопився за мотузку і, з глухим звуком вдаряючись об стіни, почав лізти догори.

Діставшись майданчика на другому поверсі, він, наче тюлень, повалився на нього, і з задоволенням перепочив. Він переконався, що в його руках ще достатньо сил. Через різке фізичне навантаження перед очима в нього пливли дивовижні візерунки, і серед них він побачив малюнок, який сподівався зобразити на стіні. Побачивши радісну реакцію Дзіна, Ісана заспокоївся, оскільки хлопчик сприйняв складні фізичні вправи як своєрідну гру.

Ісана виніс з кухні дерев’яного стільця, поставив під вишнею і посадив на нього Дзіна. І поки той сумирно сидів, Ісана виліз через балкон на дах, обв’язався мотузкою, прикріпленою до стовпа для сушіння білизни, і підійшов до краю. Позаду Дзіна на вишні видно було спини пташок, і від їхньої метушні листя на дереві колихалося, наче від поривів вітру. Дзін, схоже, слухав їхні таємні голоси. Зараз Ісана дивився на птахів згори вниз, і звідси їхня метушня виглядала безглуздою. Він пильно, наче прицілюючись у надто далекий об’єкт, подивився в бік, де виднілися споруди занедбаної кіностудії. І якщо вони переховуються там, якщо вони зараз спостерігають за ним у бінокль, він повинен проявити стійкість, щоб із гідністю витримати випробування під прицілом їхнього посиленого біноклем погляду. Ісана повернувся спиною до незнайомців з долини і до Дзіна, який задумливо сидів під деревом, і, взявши в руку пензля і бляшанку з фарбою, почав спускатися вниз по стіні. Міцно тримаючи мотузку, він спустився до бетонного карниза навколо будівлі і вперся в нього ногами. Втримати рівновагу і стабілізувати центр ваги на прямовисній поверхні майже неможливо, тому він притиснувся до стіни в тому місці, де був намальований хрест, і збоку, певно, виглядав, наче розіп’ятий. Однак, положення було досить хистким, і найменший вітер змушував його тертися щокою об засохлі краплини фарби на стіні.

Ісана вигнув дугою спину і втягнув живота так, що утворилася заглибина, куди він помістив бляшанку з фарбою, і, відчуваючи, як між ним і стіною з бляшанки скапує фарба, дістав пензля. Витягнувши руку, він намалював дві дуги, що поєднуються одна з одною, а посередині намалював коло. З тієї точки, де він був, визначити, чи рівно все намальовано, було неможливо, тому він обмежився тим, що ще раз жирніше навів лінії. Ісана поклав пензля у бляшанку з фарбою і поставив її на дах, а потім, підтягнувшись на мотузці, заліз туди і сам. Зверху Дзін, який продовжував сумирно сидіти на стільці під вишнею, виглядав маленьким, немов макова зернина. Він дивися вгору, приклавши одну руку до ока. Точно, око! — сказав Ісана, зрадівши, що Дзін зрозумів смисл його малюнка. Поруч із колом і хрестом, які намалювали ті незнайомці, Ісана намалював велетенське зелене око. Коли Ісана спустився з даху, то побачив, що декілька крапель фарби попало на куток і зіницю ока, і виглядало так, нібито око плаче. Тоді зрозумілим став і жест Дзіна, який рукою прикривав око, з якого текли сльози.

Ісана і сам не до кінця усвідомлював, що він хотів сказати своїм малюнком. Проте зовнішній світ відреагував на нього дуже конкретно. Реакція була матеріалізована у шпурнутому з рогатки камені. Ввечері того ж дня в товсте скло бійниці влучив камінь — не настільки сильно, щоб розбити його, однак звук був достатньо гучним, щоб його не помітити. Ісана якраз готував, як зазвичай, спагеті, і щоб Дзін не затривожився, він продовжував спокійно опускати порцію спагеті в окріп. Дзін, виявляючи силу волі, зазирав у каструлю, в якій кипіла вода. Потім Ісана відкинув паруючі спагеті на друшляк. Дзін, оповитий клубами пари, почав виявляти нетерпіння. Ісана поклав до каструлі кусок масла і почав із силою перемішувати пружні, як тягучки, спагеті. Його енергійні рухи особливо підбадьорили Дзіна. Поки Ісана розкладав спагеті по тарілках і ставив їх на обідній стіл, який правив йому також і за письмовий стіл, Дзін уже сидів із виделкою в руці, а отримавши слоїк із тертим сиром, почав з усіх сил трусити ним над своєю порцією.

Ісана з біноклем на ремені з байдужим виглядом протиснувся позаду Дзіна, а вийшовши з кухні, наче ковзаняр на старті, широко розставляючи ноги, рушив угору по сходах на третій поверх. Ісана одразу побачив їхнього першого шпигуна. Шпигуном була дівчина. Не виключено, що це приманка. Вона сиділа, оповита сяйвом темно-синього неба, за метр від вишні, яка відкидала чорний овал тіні. На стільці, на якому сидів Дзін і який Ісана забувся забрати додому. Поза її була нерухомою, пильний погляд піднятої голови — спрямований на вхід у сховище. Ісана подумав, що стілець він ставив начебто ближче до дерева. Отже, вона відтягнула його з тіні, щоб підкреслити свою присутність. У пошуках засідки Ісана обстежував місцевість, прокреслюючи поглядом навколо вишні спіральні витки, і поступово розширював радіус спостереження. Він шукав снайпера, який влучив з рогатки каменем у його вікно. Однак на нерівній місцевості, що досить густо поросла молодою травою, знайти нікого не вдалося. Поглянувши в бік кіностудії, Ісана також нічого там не побачив, бо низьке призахідне сонце освітлювало споруди позаду справа, і в червоних променях сонця кіностудія виглядала зовсім чорною.

Ісана висунув голову у бійницю і ще раз навів бінокля на дівчину. Він зміг розгледіти її так само чітко, ніби повернувся в часі на тридцять хвилин назад, коли сонце ще було не так низько. Погляд в неї був ворожий і боязкий, як у арештованого, якого змусили сфотографуватися. Навколо її овального витягнутого обличчя палали завитки фарбованого у насичений бурий колір волосся, а чоло було перехоплене ниткою бісеру. Однак це було видно і неозброєним оком. Зате в бінокль Ісана побачив, якими привабливими були її губи та очі. Гладка та пружна шкіра її обличчя виглядала так, наче її видубили, а потім повернули на місце. А губи, що випиналися вперед, наче для того і слугували, щоб поєднати краї цієї пружної шкіри. Вертикальна лінія між припухлих губ підкреслювала їх виразність. Зараз вони були трохи відкритими, і між ними виднілися два рівних передніх зуба.

Далі — очі. Вії, схоже, були підведені олівцем і надавали очам особливої виразності, але при цьому не затіняли їх. Вечірнє сонце освітлювало її зі спини, і здавалося, що темно-синій колір неба відображався в її очах. І ці палючі, трохи косі очі, жодного разу не моргнувши, дивилися на вхід до сховища.

Ісана знову, наче ковзаняр, узяв старт і понісся вниз крученими сходами. Щоправда, коли він вийшов з дому і попрямував у бік вишні, рухався він вже повільно і розмірено. Як тільки він відчинив вхідні двері, дівчина скочила зі стільця і стала позаду нього, але не втекла. Тепер вона стояла в густій тіні дерева, на якому не було видно жодного птаха. Наблизившись до стільця, Ісана зустрівся з цими косими і блискучими очима.

— Що треба? Га? Що? — впівголоса промовила вона.

— Я прийшов забрати стілець свого сина. Той, на якому ти щойно сиділа, — сказав Ісана.

Обхопивши стільця обома руками, він, наче відкинутий якоюсь силою, позадкував до сховища. Дівчина, немов сердячись на себе, що її заскочили зненацька, промовила щось хриплим голосом. Ісана почув її слова, але що саме вона сказала, він не зрозумів. Коли ж Ісана, поклавши стільця на плече, попрямував угору косогором до дверей сховища, дівчина збудженим голосом гучно назвала ім’я популярної за часів розквіту кінематографа актриси і повторила те, що вона сказала раніше, і чого Ісана спочатку не зрозумів.

— То, може, трахнемося в гримерній? Ну ж бо, давай трахнемося!

Немає жодних сумнівів, що ця зизоока дівчина із палаючим темним поглядом зверталася саме до Ісана, коли той підняв обома руками стільця: Дядечко, давай трахнемося разок! Ісана, який продовжував прямувати із стільцем до дверей, раптом почав труситися від сміху. Не встиг він зачинити за собою двері, як в них влучив камінь, але Ісана не звернув на нього уваги, поставивши стільця на підлогу у передпокої, він сів на нього і, поклавши голову на спинку, продовжував сміятися. Поруч запахло сиром, і з’явився Дзін, який, побачивши, що батька трусить від сміху, торкнув його пальцем і собі засміявся.

Ісана прокинувся серед ночі від тупотіння копит безлічі коней. У дуже короткому сні йому привиділося, що його неглибоко зарите мертве тіло стало величезним, як гора (схоже, що розростатися воно почало після смерті), і над ним проноситься табун коней. Він стривожився, що тупотіння коней могло злякати Дзіна, і, прокинувшись, чекав, що ось-ось почує дитячі схлипування. Це вони бігали по даху сховища. Він знав, що рано чи пізно вони прийдуть, і ось тепер, прокинувшись, він усвідомив, що вони все-таки увірвалися в його життя і осатаніло тупочуть над його головою!

Охоплений обуренням, Ісана підхопився з ліжка, однак світло не увімкнув, а так і залишився стояти, тремтячи від гніву, між своїм та Дзіновим ліжком. Треба було хутко знайти спосіб, як протистояти цьому гупанню в нього над головою, однак що саме треба зробити, він не знав. Ще коли він тільки оселився у сховищі, якось йому приснився сон. Снилося йому, що розпочалася ядерна війна, і юрба людей, намагаючись уникнути атомного удару, примчала до бункера і, залізши на дах, гримає там, вимагаючи, щоб їх впустили. Прокинувшись від сну, який, наче спалах, закарбувався в його свідомості, він кинувся було шукати засіб, як відбитися від натовпу, і зрозумів, що вдіяти він нічого не може. Аж тут він усвідомив, що це ще продовження того сну, і вже повністю виснажений і знесилений, він ще довго не міг отямитися від того видіння.

Цього разу він вже не кидався шукати по всьому сховищу зброю. Його хвилювало лише те, як захистити себе і Дзіна. Тим більше, що на відміну від того сну, Дзін і справді був наляканий шумом і навіть почав стогнати, наче від болю. Ісана і сам був готовий застогнати, однак стримав себе, бо не хотів, аби вони помітили, що вони із сином сполошилися, тому, так і не увімкнувши світла, лише обійняв Дзіна, намагаючись якось його підбадьорити.

Раптом тупотіння на даху затихло. Схоже, вони пострибали вниз на косогір, що був позаду сховища. Ісана почав заспокоюватися, бо зрозумів, що їхні дії не були спрямовані на те, щоб заподіяти йому та Дзіну лихо, а швидше за все це було якесь послання. Щоправда, зараз він не міг осягнути суть цього послання, яке відлунням залишилось всередині нього. Адже Дзін від страху перетворився на покремсаний шматок м’яса, і треба було докласти чимало зусиль, щоб повернути його до нормального стану.

Ісана відновить у пам’яті і спробує осягнути, що міг означати нічний тупіт на даху, коли спуститься на світанку у підвал і там уже усвідомить до кінця послання, хоча взятися за цю справу зможе лише тоді, коли Дзіна можна буде залишити самого. Ісана вирішив доручити все незліченним душам китів і дерев, які, певно, слідкують за його та Дзіновим відлюдницьким життям. Дзін скрутився калачиком і напружено завмер, продовжуючи так болісно стогнати, що від цього можна було впасти в розпач. Ісана пригорнув його до себе і, вмикаючи однією рукою магнітофон, іншою розтирав йому руки і ноги. Якби раптом зламався магнітофон, і крізь невеличкий просвіт у свідомості Дзіна почали проникати чужорідні, хаотичні звуки, то це віконце зачинилося б назавжди, і Ісана вже, напевно, ніколи не зміг би достукатися до Дзіна. Він би зник десь у страшній височині або ж занурився, наче мертва риба, у безмежну глибину. Тримаючи в обіймах заклякле тіло дитини і гладячи його вкриту сиротами шкіру, Ісана з острахом передчував, що ось-ось таке може статися.

Ледь чутно лунав пташиний голос. Незважаючи на тихий звук, спів був чистим. Ісана поступово підсилював звук. Слідкуючи, щоб він не спотворився, Ісана поставив звук на максимум. По кімнаті літало крилате чудовисько з голосом у десять разів гучнішим, аніж у справжнього птаха. Це фазан? Назвавши першого-ліпшого птаха, Ісана спрямував звук свого голосу до вуха Дзіна, впритул притискаючись до його обличчя щокою. Навіть якби він підвищив голос, йому б все одно не вдалося перекричати спів птаха на максимальній гучності. Однак Дзіну не потрібні були розмови про птахів. А Ісана намагався пробитися крізь пташиний спів і якось прокласти стежку взаємного зв’язку, щоб нею дістатися до Дзіна, тому не припиняв шепотіти: А це велика синиця? А це чорна синиця? А це райська мухоловка? А це білоголова вівсянка? А це сивоголова вівсянка? А це червонощокий шпак? А це очеретянка велика? А це очеретянка чорноброва? А це дятел?

Промовляючи назви птахів, — Ісана почав уявляти собі свідомість та підсвідомість Дзіна у вигляді темного яйця. Всередині шкарлупи знаходиться схожа на білок мутна рідка кров’яна сироватка. А всередині у вигляді згустка жовтка міститься свідомість Дзіна. Коли він їсть гарячі спагеті, він відчуває себе вільно та впевнено, і його свідомість розширюється доти, аж поки заповнить усю шкарлупу. А в моменти, коли його пригнічує страх чи коли він просто відчуває дискомфорт, об’єм сироватки збільшується, а його свідомість тоне в ній, скоротившись до розмірів зернини. Коли він уявляв, як перетворена на зернину свідомість Дзіна безслідно зникає, Ісана охоплював панічний страх, а його мозок втрачав рівновагу…

Протягом п’яти годин Ісана лежав у кімнаті, наповненій голосами птахів, і розтирав тіло Дзіна, який безвільно лежав долілиць. Ісана відчув, що сечовий міхур Дзіна почав роздуватися, отже, йому захотілося справити нужду. Це був знак того, що він повертається до життя. Органи його нерухомого і навіть паралізованого тіла починали поступово функціонувати.

Ісана розповив ще й досі заклякле тіло Дзіна і зняв з нього пелюшку, яка так і залишилася чистою, і посадив його на унітаз. Спочатку ледь чутна цівка поволі ставала міцнішою. Продовжуючи підтримувати Дзіна, Ісана відчинив вікно, що виходило на косогір позаду сховища, і свіже вранішнє повітря заповнило вбиральню.

— А це горлиця велика. А це голуба сорока, — наче вдихнув повітря, тихо сказав Дзін, почувши пташині голоси, які відрізнялися від тих, які вмикав йому батько.

Після того як він справив нужду, його тіло пом’якшало. Притулившись обважнілою головою до грудей Ісана, хлопчик заснув. З-під його заплющених вій потекли гарячі сльози. Подібно до того, як буває, що прикусиш ненароком губу, коли жуєш гумку, після анестезії у стоматолога, так і Дзін вночі прикусив нижню губу, і в куточках рота запеклася кров. Ісана подивився у темне дзеркало біля унітаза і побачив, що він також прикусив губу. Раптом він відчув тупий біль. Отже, смак, який він всю ніч відчував у роті, був смак його власної крові. Але в той же момент Ісана зрозумів, що протягом п’яти годин він відчував смак крові Дзіна.

Ісана зачинив вікно, потім вимкнув магнітофон і підняв оголеного, з маленьким задом Дзіна, і переніс його на ліжко. А потім, сходивши в туалет, загорнувся з головою у вовняну ковдру і заснув. Занурюючись у темну безодню своєї позасвідомості, Ісана потягнувся душею до підвалу, де його чекала допомога, а досягнувши дна, вкритого останнім у цьому році інеєм, він почув голоси душ китів і дерев, які заспокоїли його, сказавши, що поки що все гаразд, поки що він може міцно спати, спати до полудня, а опівдні буде новий бій.

Частина 4

Виклик

На поле бою Ісана вийшов геть неозброєний, якщо не рахувати підкріплення, яким був Дзін. Він виніс два стільця і поставив їх під вишнею, і разом з Дзіном вони сіли обличчям до болотистої низини, звідки очікувалася поява військ супротивника. Оскільки слова вчорашньої дівчини мали безпосереднє відношення до кінематографа, тому природно, що Ісана об’єктом спостереження крізь бінокль обрав занедбану кіностудію в низині. Її територія була огороджена колючим дротом та дерев’яним парканом. По один бік виднівся центральний павільйон, а поруч стояв ряд якихось чудернацьких споруд. Якщо подивитися на них з боку невеличкого майдану, який ці будинки оточували, то складалося враження, що то повноцінні справжні будинки, але, якщо дивитися на них з боку павільйону, то було видно, що це якісь наспіх збиті з дерев’яних панелей споруди, зроблені не для проживання в них, які виглядом своїм заперечували саму ідею помешкання. Від цих антибудинків павільйон був загороджений високим дощаним парканом, якщо треба було знімати вулицю із будинками, а коли павільйон заважав зйомкам, то на паркан вішали відповідний задник. У бінокль ці будинки виглядали наче зроблені з картону, але і так було очевидно, що це лише убогі, позбавлені сили уяви потуги показати токійську вулицю епохи Мейдзі. Невдала кіностудія випустила свого часу фільм про епізод з японсько-російської війни, який мав миршавий, як спізнілі квіти, успіх. Після цього кінокомпанія, схоже, сподівалася знімати ще фільми тієї ж доби і підправила свої декорації. Але вигляд цього майдану, на який виходили поліпшені будинки, геть не справляв враження, що там грали актори, режисери давали вказівки, а дебелі парубки перетягували освітлювальну апаратуру. Ці декорації, які підправили тільки, щоб не зруйнувати, з усією конкретністю свідчили лише про безпорадність кінопродюсерів.

Дзін, наче людина, що перенесла важку хворобу, сумирно сидів на стільці, намагаючись не ворушити нижньою губою, яка тільки-тільки почала загоюватися. Пташиних голосів чутно не було, і в поле зору Дзіна не потрапляло нічого, що б привертало його увагу, тому він потихеньку, поволі рідше дихаючи, занурювався у дрімоту. Ісана сходив у сховище, щоб принести йому ковдру. Спускаючись косогором, він глянув у бік кіностудії і десь на рівні другого поверху павільйону побачив, як щось блимало. Може, це блимають лінзи їхнього бінокля, крізь який вони звідти спостерігають за ним? Ісана закутав Дзіна у ковдру, примостив його глибше на стільці, щоб йому було зручніше спати, і почав ретельно досліджувати одне за одним чотири вікна верхньої частини павільйону. Два зліва були зачинені. Вікна справа були відкриті, але Ісана не пам’ятав, були в них розбиті шибки чи ні. Він заплющив очі, намагаючись пригадати зовнішній вигляд споруди, за якою він спостерігав удень крізь бінокль. Йому здавалося, що всі вікна були начебто відчиненими. Він знову подивився на зачинені вікна, але там вже нічого не блимало, у вікнах було темно, як на дні річки. Можливо, вони щільно закриті темними шторами. З цієї темряви наче доходив спокусливий голос тієї дівчини: То, може, трахнемося в гримерній? Ну ж бо, давай трахнемося!

Йшлося про гримерну відомої кінозірки, на рекламу якої витрачалося близько десяти відсотків загального капіталу всієї кіноіндустрії Японії. Ці спокусливі слова, а мовою реклами — слоган, були вкрай непристойні, і в той же час, якщо взяти до уваги занепад кіноіндустрії, могли мати цілком конкретний смисл, особливо, якщо пригадати, що неподалік — розвалена кіностудія. Якось його бос, той, який тепер вмирає від раку горла, доручив йому переговори з однією актрисою, яку він хотів запросити, щоб потішити іноземних гостей. Ісана пригадав, що від її гримерної віяло чимось інфантильним і нарцисичним, і разом з тим вона наповнена була речами претензійними та кітчевими, однак нічого еротичного в тій кімнаті не було. А проте, зараз фраза «то, може, трахнемося в гримерній?» викликала в його уяві сексуальні асоціації.

Цей заклик, який пробуджував мрію про «секс-символ на срібному екрані», бентежив не тільки Ісана, він стосувався усіх, чию увагу привертають перебільшені мультиплікаційні форми та особливо висвітлені інтимні подробиці; він втілював те, чого не вистачає у реальному житті. Всі, кому адресований цей заклик, пригадують тепер де-не-де поламану і вкриту пилом сцену, на якій оживала мрія, та малюють у своїй уяві картину спустілої кіностудії. Нею йде дівчина із блискучими очима, і з її губ, наче з відкритої рани, злітають, як належне, непристойні слова. Вони позбавляють тебе обачності і звільняють від почуття тривоги, вони навіть більш дієві, аніж якби вона раптом взяла і почала доводити себе до оргазму на твоїх очах. Принаймні, оскільки в цьому заклику немає нічого безпосередньо фізіологічного, то еротичний запал може зростати до безкінечності.

Раптом реальне втілення цих мрій, при цьому у абсолютно непередбачуваному вигляді, з’явилося у полі зору Ісана. Призматичний бінокль дає можливість фокусувати зір на об’єкті в глибині, тобто обирати об’єкти, розташовані на різних відстанях. Так, наприклад, з однаковою чіткістю можна дивитися як на дерево, що стоїть ближче, так і на те, що стоїть далі. Ісана, занурений у свої марення, неуважно переводив бінокль з одного об’єкта на інший, як раптом, знову глянувши на павільйон, у темній глибині вікна другого поверху він побачив схожу на дерев’яну ляльку геть голу дівчину. Вище ключиць вона була прикрита віконною рамою (видно, стояла на якомусь підвищенні), і тому Ісана не був певен, що гола дівчина і є та сама дівчина. Однак він знав, що то вона. Її тіло було позбавлене огрядності, а груди якось дивно виступали вперед. Потім вона взяла якийсь предмет, важко сказати напевно, однак, щось схоже на муляж пеніса, і приставила його до своєї густо зарослої промежини. Після цього вона повернулася і стала раком. Високо піднявши бездоганно круглі сідниці, вона почала засовувати у щілину поміж ніг свого кулака, склавши пальці в дулю. Причому і пеніс, і кулак були червоного кольору, тобто того самого, яким на стіні сховища були намальовані коло і хрест. Потім, не повертаючи обличчя, вона злізла з підвищення і зникла у темряві. Натомість з’явився якийсь хлопець і навів бінокль у бік Ісана.

Ісана вже думав про те, що в них, напевно, також є бінокль, крізь який вони спостерігають за ним. Однак після організованого голою дівчиною шоу Ісана збентежився. Наївно вважаючи, що якщо він припинить дивитися в бінокль, то й з того боку зроблять те саме, він то опускав, то знову наводив бінокль. Поки він отак бавився, крізь шарудіння листя вишні десь позаду почувся голос:

— Ну і навіщо ви весь час за нами шпигуєте?

Повернувшись, Ісана побачив, що за його стільцем і стільцем Дзіна біля стовбура вишні стоїть підліток, якого він бачив уже у парку розваг. Коло дверей сховища стояв ще один, а обабіч стежки, що вела до будинку, вишикувалися ще близько двадцяти чоловік. Так само, як і тоді, коли вони влаштували йому засідку, підлітки не дивилися в бік Ісана, однак він розумів, що вони все одно слідкують за ним, прислухаючись до кожного його руху.

— Ми вже давно знаємо, що ви спостерігаєте за нами через бійницю своєї вогневої точки, — із спокійною переконливістю сказав хлопець. В його очах, наче прорізаних ножем, блиснув жовтий вогник. — Ви ж не будете заперечувати, що підглядали за нами? Що там було видно у вікні?

Ісана з прикрістю відчув, що починає червоніти. Підлітки робили вигляд, що не помічають цього, і при цьому було очевидно, що вони зраділи і від задоволення почали переступати з ноги на ногу. Худорляве бліде обличчя хлопця, що стояв перед Ісана, залишилося байдужим. Він тільки відвів свої вузькі очі від Ісана. На його наче приплюснуте з обох боків чоло навскіс спадало пасмо волосся. Його обличчя, здавалося, приховувало розлюченість, що ось-ось готова була вирватися, однак його м’який профіль вказував на характер, геть не здатний на насилля. Але коли він знову звернувся до Ісана, його обличчя напружилося і стало жорстоким.

— Краще поверніть стілець, бо в такій позі сидіти незручно. Розмова може виявитися довгою, бо цього разу ми вас не відпустимо, поки не розберемося з вами до кінця.

Ісана покірно встав зі стільця. Вишикувані підлітки одразу відреагували на цю незначну. зміну позиції, судячи з чого Ісана зрозумів, що вони являють собою добре натренований бойовий загін. Обережно, щоб не зачепити стілець Дзіна, Ісана повернув свій стілець у бік підлітків.

— Підкладіть краще камінці під ніжки, а то ще перевернетесь.

Ісана присів навпочіпки і почав підкладати каміння під ніжки стільця. Над головою лопотіло листя вишні, яке шурхав рвучкий вітер.

— Навіть не думайте жбурнути в мене каменем і втекти. Хлопці за вами пильнують, тож одразу впіймають, — голос підлітка супроводжував шелест листя. — Та й куди вам тікати, дитина ж тут. Бліндаж далеко, а більше тікати нікуди.

Ісана підклав кілька пласких каменів під задні ніжки стільця. «Розмова і справді обіцяє бути довгою», — подумав він, сідаючи на стілець.

— А я нікуди тікати і не збираюся. Моє місце тут, — сказав Ісана.

Він вже зрозумів, що втекти нікуди не вдасться, але й спротив він вчинити також не зможе, зважаючи на загін підлітків, що стояли позаду. Більше того, він навіть і на допомогу покликати нікого не зможе, оскільки тут взагалі мало хто буває. І єдине, що він міг протиставити їм, було продиктоване відчаєм досить туманне «моє місце».

— Мої хлопці якщо вже за кимось поженуться, то не заспокояться, поки не доженуть і добряче не приб’ють, — знову пригрозив підліток.

— Хотілося б якось побачити.

Почувши це, підліток густо почервонів через те, що, видно, занадто вихвалявся.

«Який сором’язливий парубок…»

— Принагідно покажемо. Але хіба ви не бачили, як мої хлопці бігають? Ви ж тільки те й робите, що спостерігаєте за нами зі своїх бійниць.

— Я справді спостерігаю за тим, що коїться зовні, але вами я ніколи не цікавився, — сказав Ісана. — І взагалі бачу вас сьогодні вперше, якщо не рахувати того випадку, коли ми зустрілися у парку.

— То що, виходить, щойно ви дивилися в бік павільйону просто випадково? — глузливо посміхнувся хлопець. — Певно, второпали вже, що там наш підпільний пункт?

Ісана зрозумів, що його хочуть взяти на дешеву приманку.

— Дівчина з вашої компанії запропонувала мені переспати з нею у гримерній. От я і вирішив перевірити, чи є в тому павільйоні гримерні акторок. Ну, і дещо я побачив. Однак ніякого вашого підпільного пункту ніде біля павільйону я не бачив і тепер не думаю, що він існує.

— І чого це? — хлопець з нападу перейшов у оборону.

— Не схоже, що у вас дозволений законом будинок розпусти. Отже, якщо у вас там підпільне кубло, то навряд чи ви говорили б зі мною про це відкрито. І жінці не дозволили б приводити туди нікого стороннього. Адже хтось із відвідувачів з тої чи іншої причини доніс би в поліцію, і тоді ваше кубло одразу прикрили б. Виходить, щоб існувало таке кубло, треба було б убивати кожного з відвідувачів або ж постійно міняти місце. Що, хіба не так?

— А ми не принаджуємо абикого, — заперечив підліток, весь почервонівши, і підібгав губи. — І не тримаємо будинків розпусти. А вам ми сказали, бо знаємо, що ви не донесете в поліцію. Ви ж не сказали нічого тим поліцейським, що приходили до вас нещодавно? У бліндажі телефон не проведено, а коли ви ходили за покупками, ми слідкували за вами: в поліцію ви не ходили і з громадського телефону нікуди не дзвонили. Один з наших спитав у поліцейського, хто живе у сховищі, і той відповів, що якийсь нешкідливий навіжений, який ховається від атомного вибуху. І після вчорашнього в дільницю ви не ходили. Отаке-то. Самі бачите.

— Та хто ж мені повірить, коли я скажу, що вночі по даху в мене хтось гупав ногами? Навіть якщо б я заявив, мене б просто спитали, чи не постраждав я, й на цьому б усе закінчилося. Тож немає про що і заявляти.

Ісана хотів приховати, що хтось із них постраждав, однак неприємний осад учорашнього інциденту залишився, і хлопець, схоже, помітив це і переможно посміхнувся.

— Ще раз питаю, навіщо ви за нами слідкуєте? Що означає око, яке ви намалювали в себе на стіні? Ви що, хотіли подратувати нас? Нам невідомо, чим ви тут займаєтесь, що задумуєте, але нам не подобається, що ви за нами шпигуєте. Поясніть, чим ви тут займаєтесь, навіщо слідкуєте за нами? Що вам потрібно?

Ісана помітив, що хлопець почав дратуватися, і одразу вирішив цим скористатися.

— Ви ж не думаєте, що я агент з нерухомості, — сказав він глузливо. — Чи, може, вам здається, що я сховався тут із сином, щоб зробити топографічну зйомку, а потім приведу сюди будівельну бригаду, яка бульдозерами зрівняє тут усе із землею? А заразом і ваше кубло?

Хлопець із підозрою мовчки дивився на Ісана, який повинен був тепер якось завершити свій потік слів.

— Ні, жодних капосних схем я не задумував. У цій низині взагалі неможливе будівництво житлових будинків. Тут можна побудувати лише щось відірване від життя, на кшталт кіностудії. Кіностудію можна побудувати хоч би й у пустелі, тож болото їй підходить поготів.

— Ну, тоді що ж ви тут робите? — спитав хлопець, аби якось зупинити Ісана.

— А що, ти думаєш, я тут роблю?

Підліток ще міцніше стис тонкі губи і завмер, наче черепаха, що втягнула голову в панцир. Закотивши очі і розглядаючи щось зверху, він розмірковував, а коли зрозумів, що нічого в голову не приходить, почав нервово водити ногою, наче виконуючи якесь танцювальне па. Раптом абсолютно несподівано для Ісана з тіні дерева з’явилася та сама руда дівчина і, геть ігноруючи Ісана, звернулася до хлопця:

— Ну що, сказав йому? Бой в лихоманці і весь час блює. Мовчить і плаче, і більше нічого.

Хлопець, не звертаючи уваги ні на дівчину, ні на Ісана, дивився кудись в далечінь. Ісана, який починав опановувати ситуацію, поступово звільнявся від страху, що підлітки вчинять над ним розправу. Він побачив, що на правій руці дівчини залишилися сліди червоної фарби. Помітивши, що він дивиться на її кулак, дівчина сховала руку за спину.

— Ні, ви скажіть, що ви тут робите? Це я питаю у вас, — подолавши напруженість, повторив підліток.

— А що, власне, вам від мене треба? — перейшов на новий щабель розмови Ісана.

Схоже, підліток умів швидко перемикатися, коли балачка різко змінювала напрямок. Як людина ділова, він вирішив розкрити карти і чекати нового повороту.

— Нам просто не подобається, що ви за нами стежите. Оскільки ви не заявили в поліцію і не написали в газету, то ми хотіли просто висловити своє незадоволення. Якби не це, ми б не мали до вас жодного стосунку. Але тепер ми б хотіли налагодити з вами стосунки, тому що нам це необхідно. Ми хотіли б налагодити з вами стосунки, тому що ви не маєте до нас жодного стосунку, саме тому, що ніяких стосунків немає. Звичайно, якщо ви такий, який ми думаємо, що ви такий. І щоб дізнатися, чи такий ви, який ми думаємо, що ви такий, ми й прийшли, щоб дізнатися, чим ви тут займаєтесь.

Ісана з неприхованою зацікавленістю спостерігав за цією новою несподіваною манерою говорити, виляючи туди-сюди. При цьому він розумів, що ця манера якимось чином має бути притаманною діловій людині, тому відчув необхідність висловитися з усією щирістю.

— Я живу тут відлюдником, піклуючись про сина. А окрім цього я розмірковую про дерева і китів.

— Учений?

— Ні. Я вважаю себе повіреним дерев і китів. Не знаю, повірите ви цьому чи ні.

— Ну, поки що незрозуміло, вірити чи ні, — сказав обережно підліток. — Вважати себе повіреним дерев і китів означає ставити дерева і китів понад усе і не визнавати окрім них більше ніяких авторитетів. Невже ви дійшли аж до цього?

— Саме так, — відповів Ісана.

— Годиться. Ви найкращий помічник, якого ми тільки могли бажати, — сказав хлопець із несподіваним запалом. — Я ходив на китобійному судні і бачив китів і людей, які полюють на китів. Якщо ви повірений китів, то ви, певно, не на боці поліції. Скільки крові китів люди проливають — і вагітних самок, і дитинчат, — а все заради того, щоб потім продавати китове м’ясо дешевше, ніж куряче. Для повіреного китів такі люди — вороги, еге ж? Значить, і поліція також. Адже, якщо кит опиниться десь на березі, і з ним почне боротися якийсь підлотник, то поліція скоріше буде допомагати тому підлотнику, еге ж? А ви, виходить, будете протистояти поліції, так?

— Саме так. А ти знаєш багато про китів? — із зацікавленням звернувся до підлітка Ісана.

— Не більше того, що тільки що сказав. Про дерева я також трохи знаю. Якщо ви нам допоможете, то у віддяку я розповім усе, що знаю. Попросити ми вас хочемо про незначну справу. Просто звернутися ми можемо лише до того, хто не донесе в поліцію.

— Цей нікчемний навіжений, який невідомо про що думає, ні в поліцію, ні в газету не побіжить, — встряла дівчина, дивлячись своїми цупкими очима на Ісана. — Для нас такий, як ви…

— Для нас такий, як ви, зовсім не навіжений, — закінчив фразу дівчини підліток. — Ми думаємо, що ви не донесете в поліцію і зможете нам допомогти.

— Але я ще не сказав, що збираюся вам допомагати, — повільно і твердо сказав Ісана, переводячи погляд з дівчини на хлопця. Хлопець відреагував моментально:

— А допомагати доведеться. Ви ж не хочете, щоб із цією дитиною, що спить поруч, сталося щось погане? Як із китовим дитинчам? — недвозначно пригрозив він, дивлячись на Ісана так, наче йому доведеться вдатися до насилля, і сам Ісана його на це спонукає.

— Що ж, не знаю, що за допомога вам потрібна, але, схоже, що вибору в мене немає, і я змушений підкоритися, — сказав почервонілий від злості Ісана.

Реакція дівчини і хлопця була різною. Вона сприйняла слова Ісана спокійно і байдуже, а він поставився до обурення Ісана як до перешкоди, яку слід усунути.

— Ми хочемо попросити вас дати притулок у себе в сховищі їй та одному нашому товаришу, якого лихоманить, і йому необхідна допомога.

Ісана подумки звернувся до душі вишні. Дійсно, просту пастку вони придумали. Простіше не придумаєш. Навіть якщо їхній товариш і потребує медичної допомоги, це все одно не що інше, як привід. Ісана чітко це усвідомлював. Якщо це не так, то навіщо вони вигадали таку складну комбінацію? І все через хворого, через якого в них можуть бути проблеми, якщо про нього дізнається поліція. Тим більше, що для того, щоб здійснити план, вони пішли на прямі погрози. Втім, Ісана розумів, що виходу в нього немає, і йому нічого не залишається, як прийняти їх умови.

Ісана подивився на Дзіна. Той спокійно спав, поклавши голову на спинку стільця. Одразу після народження йому зробили операцію на черепній коробці, внаслідок чого йому вшили замість частини, якої бракувало, круглу пластмасову пластину. Це місце так і залишилось без волосся, а дотик до шраму, очевидно, викликав неприємні відчуття, тому навіть уві сні Дзін тримав голову прямо, щоби не торкатися болючої зони.

— Гаразд. Я згоден. Візьму вашого хворого до себе додому, — сказав Ісана.

Якусь мить хлопець мовчки зважував необхідні слова. Але, скинувши з себе нерішучість, голосно промовив:

— Дякуємо. Ми привеземо хворого, як тільки стемніє.

Він пройшов повз Ісана і, підскакуючи, наче баскетболіст, пішов у долину косогором, порослим молодою травою, яка ще не встигла перетворитися на непролазні хащі. Ісана не бачив, куди він пішов далі: чи навпростець до кіностудії, чи в обхід, а може, й кудись в інше потаємне місце. Цим він довів і собі, і їм, що не має бажання шпигувати за ними. Ісана узяв на руки загорнутого у ковдру Дзіна, який продовжував спати. Наближався вечір, високо в небі пливли хмари, схожі на м’язи мушель, і кружляли чорні птахи. Голосів їх не було чутно, і складалося враження, що в небі носяться клапті сміття.

Підлітки, що чатували вздовж стежки, і той, що стояв біля дверей сховища, непомітно зникли слідом за своїм ватажком. Залишилася лише дівчина, яка стояла біля вишні і час від часу торкалася рукою чорного дуплистого стовбура. Ісана вже не збирався ні про що з нею розмовляти і, взявши Дзіна, пішов в бік сховища, однак за спиною в себе почув, що вона йде слідом і стукає чимось по землі. Коли він повернувся, то побачив, що вона дійсно йде стежкою і тягне обидва стільці, обхопивши їх руками і притиснувши до боків. Дівчина з виглядом чи то байдужості, чи то відчаю широко ступала босими ногами. Стільці по черзі вдарялися об землю, і чувся лункий стукіт. Перед дверима Ісана зупинився і зачекав її. У світлі сутінків, що швидко спускалися на землю, її надзвичайно впале перенісся майже зникало, а ніс і схожі на сухофрукт губи, навпаки, здавалися різко прокресленими. Очі у сутінках світилися крихтами бурштину. Порівнявшись із Ісана, вона подивилася на нього незмигним поглядом. Він також подивився в її глибокі, наче залиті сиропом, очі.

— Я би випила води, — промовила вона, повільно рухаючи губами.

— Зайдемо всередину, нап’єшся. Водогін та склянка в мене є, — відповів Ісана.

Але вона не стала чекати і, поставивши стільці, підійшла до труби, що йшла вздовж стіни сховища, спустила брудну воду і напилася з долонь. Потім почала мити під струменем ноги, тручи їх одна об одну. Ісана помітив, наскільки сильними були її ноги, які зберігали рівновагу навіть у такому незручному положенні. У розрізі її коричневої шкіряної куртки виднілися пружні груди, з яких стирчали два довгастих пуп’янки сосків. Повернувшись, вона зустрілася з поглядом Ісана, але не засоромилася і першою увійшла навшпиньках до передпокою. Коли Ісана поклав Дзіна на кушетку у вітальні, дівчина сіла поруч на підлозі і почала дивитися на обличчя хлопчика. Від неї йшов такий запах, що Ісана подумав із прикрістю, що їй не те що ноги, а й усе тіло не завадило б помити.

Ісана вирішив, що вони із Дзіном спатимуть на першому поверсі, а свою спальню на третьому віддадуть підліткам. Другий поверх, де була кімната, що правила за комірчину та бібліотеку, буде затримувати небажаний шум нових мешканців. З кімнати на третьому поверсі Ісана почав переносити ліжко, магнітофон з коробкою касет, словники та декілька книжок. У верхній кімнаті неправильної форми та із скошеною стелею Ісана залишив тільки своє ліжко. Крізь вузькі прорізи бійниць видно було долину, занурену на дно темряви, і на відстані від кіностудії до самого сховища не було видно нікого, навіть бродячого собаки.

Коли Ісана закінчив переносити пожитки на перший поверх і з ковдрами увійшов до вітальні, то побачив, що дівчина продовжує пильно дивитися в обличчя Дзіна. Вона сиділа там само і у тій самій позі, що й раніше. На Ісана вона не звернула уваги. У темряві було видно білки її очей, які здавалися схожими на плями води. Її верхня губа, над якою, немов нитка, тягнулася біла лінія, її широкі щоки видавали у ній ще зовсім дитину, і тим огиднішими виглядали її вчорашні слова. Ісана вразило це відкриття, він стояв, тримаючи в руках ковдри, аж раптом вона повернулася — видно, відчула проникливий погляд Ісана, — і глянула на нього, повернувши грізну силу своїм очам. І не тільки очі, все її тіло напружилося, як у дикого звіра, готового до атаки.

— А чому не вмикаєш світло? — спитав він таким тоном, наче намагався ухилитись від нападу противника.

— А чому ви не вмикаєте світло і тільки гармидер здіймаєте? — знайшлася вона.

Ісана натиснув на ґудзик і увімкнув світло у вітальні та на сходах. Дівчина повернулася до Дзіна і роздивлялася його вже при світлі. Можливо, вона відвернулася просто з метою самооборони, щоб не зустрічатися поглядом з Ісана. Зовсім нове враження справляло її обличчя, повернуте в профіль, у якому вже не було того шаленства, і більше того, тепер у цьому, наче вирізаному з паперу, силуеті з’явилося щось навіть інтелектуальне. Це було схоже на сон, коли марно намагаєшся вхопити якийсь об’єкт. Її перенісся, яке здавалося впалим у фас, збоку виглядало плавним, м’яким переходом від носа до чола. Очі, які раніше були ніби дикими, тепер здавалися серйозними.

— Тобі що, сказали, щоб ти не відходила від мого сина, аби я ненароком не передумав допомагати вам? Щось на кшталт заручника? — спитав Ісана.

— Ніхто мені нічого не говорив. Гарний хлопчик, от я дивлюся на нього, — відповіла вона.

Дівчина знову повернулася до Дзіна. Ісана подумав, що треба якомога скоріше припинити це, бо останні декілька років єдине обличчя, яке бачив Дзін, коли прокидався, було обличчя Ісана. І тепер, помітивши, що Дзін почав ворушитися під ковдрою, Ісана подумав, що він ось-ось прокинеться. Але Дзін розплющив очі незабаром після того, як заговорив Ісана. Прокинувшись, він із широкою посмішкою дивився на обличчя дівчини, гадаючи, напевно, що вона йому сниться.

— Гарна посмішка, — розчулено сказала дівчина. — Він гарний і геть не схожий на ідіота. Ідіоти вічно супляться, наче страждають від болю, навіть коли радіють чи зляться.

— А ти що, знаєшся на ідіотизмі? — сказав Ісана. — Так говорити може тільки той, хто спостерігав за ідіотами.

— А в мого старшого брата з головою не все гаразд, — сказала вона запросто.

З вулиці почувся високий свист. Через деякий час він повторився, а потім раптом перейшов у коротку трель. Для Дзіна то був голос птаха.

— А це рудий зимородок, — промурмотів він.

— Він щось сказав, — сказала дівчина з подивом, округлюючи очі. — Гарний голос. А що він сказав?

— Він сказав, як називається птах, голос якого щойно імітували, — пояснив Ісана.

— Правда? Це голос якогось птаха? — і тут вона пригадала про свої обов’язки. — Це мої товариші привезли хворого. Де можна його покласти?

— Я звільнив для вас кімнату на третьому поверсі. Туди ведуть кручені сходи, — сказав Ісана.

Дівчина неохоче залишила Дзіна, який продовжував посміхатися, і, як була боса, через передпокій вийшла у темряву.

— Дійсно, це зимородок, — підійшов до Дзіна батько, щоб підбадьорити його.

Ісана пригадав, що протягом останнього тижня Дзін вечорами сповіщав про спів зимородка. Ісана не звертав особливої уваги, адже о цій порі мають співати зимородки. А виявляється, це підлітки пересвистувалися поблизу сховища, даючи один одному сигнали. Можливо, Дзін і приймав їхній свист за спів зимородків, хоча, скоріше, він розумів, що то зграя несправжніх зимородків, і, сповіщаючи батька, як сказала дівчина, своїм приємним голосом, що з’явився зимородок, він хотів насправді попередити його про щось…

Повернулася дівчина сама і знову задирливим тоном сказала:

— Він не хоче, щоб його бачив хтось, окрім нас. Тож скажіть, де його покласти і де брати питну воду?

Ісана пояснив схему третього поверху і як туди дістатися, де туалет, кухня і які ліки є у аптечці. Потім, глянувши у палаючі очі дівчини, зачинив перед її носом двері.

За дверима було чути, як підлітки із невластивою їм обережністю піднімали щось на третій поверх. Коли ті затихли, у передпокої з’явилися інші підлітки, і почулося:

— Може, зганяти ще за подушками? На стоянці є ще іномарки, — сказав хтось, наче йшлося про щось звичне.

— Досить. Тут ковдр більше, ніж треба, — хазяйновито сказала дівчина.

Згодом все раптом затихло. Ісана вийшов перевірити, чи зачинені вхідні двері. На верхньому поверсі було тихо. Пройшовши на кухню, через двері біля сходів він побачив, що великий глечик із водою і аптечка зникли. Хоча в холодильнику все було на місці. Він приготував просту вечерю для себе і Дзіна і повернувся до вітальні. Згори не було чути ані голосів, ані рухів. Ісана подумав, що ці жорстокі та неприборкані хлопці непогано вимуштрувані. Хоч чогось вони навчилися. Його тішило те, що Дзін досі нічого не злякався, гарно попоїв і одразу заснув. Зате сам Ісана заснути ніяк не міг. Йому не давала спокою думка, як зробити так, щоб цілком змінити його стосунки з підлітками.

Потім його захопила та сама сила темряви, яка несла його, коли він мріяв про смерть. Поступово провалюючись у пітьму, він перш за все звернувся до душ дерев і китів і спитав у них, чи зможе він із Дзіном на руках втекти від переслідувачів, які, поза всяким сумнівом, слідкуватимуть за тим, як він вийде зі сховища і попрямує в бік поліцейської дільниці, що на станції. Схоже, що це неможливо, якщо пригадати, як нещодавно вони гналися за поліцейським. Що буде із Дзіном, якщо вони наздоженуть нас в долині і почнуть мене жорстоко бити? Чи одужає він після такого стресу? Навіть якщо йому вдасться виконати цю непосильну частину справи, що він скаже в поліції? Що його змусили впустити до себе додому хворого і покоївку, при цьому навіть не вдавалися безпосередньо до насилля? Якщо він дозволив їм оселитися в нього, значить, допомагав їм, а отже, був їхнім спільником. Єдине, що може їх привернути на його бік, це якщо він скаже, що за ним женеться банда, і серед них є дівчина, яка заманила у пастку їхнього співробітника. Хоча, коли поліцейські дістануться сховища, її вже там не буде. Ісана дійсно не знав, як йому переконливо розповісти поліцейським те, що сталося сьогодні. Хто ж повірить його розповіді про те, як дівчина у вікні павільйону бавилася із штучним пенісом? А коли він повертатиметься додому після невдалого доносу, вони перестрінуть його у темряві біля сховища і приб’ють. А дівчина із презирством скаже йому, що він не має підстав називати себе повіреним дерев і китів, тому що одразу перекинувся на бік влади і продав тих, хто йому довірився. Вони з таким самим запалом, як гримали по даху, допитуватимуть мене, чи справді я повірений дерев і китів. І навіть якщо мені вдасться їх в цьому переконати, що мені сказати їм, щоб вони мені вибачили те, що я на них доніс? Хіба можна довести не те що іншим, а хоча б самому собі, що ти повірений дерев та китів, лише тим, що будеш звертатися до душ дерев і китів? — жалісно звертався до душ дерев і китів Ісана.

Замість того, щоб тікати із Дзіном на руках, можна вдатися до більш реалістичного способу. Можна піднятися на третій поверх, замкнути в кімнаті дівчину та «хворого» і щільно забарикадуватися у сховищі, щоб вони не змогли зайти, коли второпають, що щось не так, а потім вистрелити з ракетниці, що входить до обов’язкового набору бомбосховища, і закликати таким чином на допомогу. Але хіба я маю право просити в інших людей допомоги? Хіба я можу, перебуваючи у сховищі, кликати на допомогу? Адже я відрізав себе від інших людей і кинув всіх напризволяще, заховався разом із сином у атомному бомбосховищі від ударної хвилі та радіоактивного знищення, яке чекає всіх інших? І якщо мене почують і нададуть допомогу, то замість цих підлітків сюди проникне весь світ, вдеруться інші люди, — говорив Ісана душам дерев і китів. Він хотів було ще більш жалісно звернутися до душ дерев і китів, віддаючись у пітьмі на волю своїх марень, як раптом його пройняло жахливе відчуття. Його тіло у темряві заклякло, і він втратив здатність спілкуватися із душами дерев і китів. А що як дівчина і хворий хлопець, які принишкли, наче мертві, і є посланцями душ дерев і китів? Якщо так, то, претендуючи на посаду повіреного душ дерев і китів, Ісана вбиває заклики, що йдуть від дерев і китів, а його постійні звертання до душ дерев і китів є частиною цього плану вбивств… Ісана заснув, і йому наснилося, що його привели на суд душ дерев і китів, і стороною обвинувачення була дівчина із палаючими бурштиновими очима та «хворий», який був весь замотаний бинтами так, що впізнати, хто це, було неможливо…

Частина 5

Китове дерево

Перед тим як прокинутися, Ісана побачив ще один сон. Йому приснилося, що він оточений скупченням душ дерев і китів. Душ дерев було так багато, як у незайманому лісі, а душ китів — стільки, скільки їх було до початку китобійного промислу. Цей дивний сон будувався на законах чіткої діалектики. Ісана розумів, що коли це душі, то скільки б їх не було, навіть якщо вони будуть збільшуватися у кількості до безкінечності, вони все одно зможуть поміститися вздовж стіни вітальні, в якій вони із Дзіном зараз сплять. А коли Ісана вже готовий був прокинутися, але ще лежав на дивані, вкритий ковдрою, йому наснилося, що душі дерев і китів влаштували йому мовчазний допит. І наскільки він міг судити із структури самого сну, допитували його за методами психоаналізу. Йому дозволили залишитися на дивані. Навіщо мене питають, чому я хочу заподіяти шкоду тим, хто на третьому поверсі? Хіба постраждалий не я? — звернувся він до натовпу душ дерев і китів ледь чутним писком, бо на нього був надітий собачий намордник, а може, тому, що він сам не вірив у свої слова…

Прокинувся він від того, що йому пересохло у горлі. Горло йому пересохло уві сні, але прокинувся він від того, що йому і справді пересохло. Сон був наскрізь сюрреалістичним, однак всі деталі та люди, стосунки між ними були цілком реалістичними. А повернення у реальність виявилось трохи дивним. Ісана вже багато років поспіль бачить подібні сни, але сьогодні в його сні опинилися сторонні люди, а цього з ним майже ніколи не траплялося. Лежачи на дивані, крізь ранкову напівтемряву він побачив, що двері на кухні наполовину прочинені. Ісана точно пам’ятав, що зачинив їх. Напруживши зір, він побачив у темряві за дверима людину. Наче щойно прокинувшись, Ісана рвучко сів на ліжкові. Дівчина, яка тільки цього і чекала, промовила низьким хрипучим голосом:

— Хворий зголоднів, може, знайдеться щось поїсти?

Поруч із неприємним відчуттям, що в його приватне життя може отак запросто вдертися, та ще й дівчина, Ісана відчув якесь дивне розчарування, а потім второпав, що вона делікатно, як вихована собака, стояла перед дверима і чекала, поки він прокинеться. Ісана переконався, що Дзін спить і, обмотавшись ковдрою, встав з ліжка.

— Можете брати все, що є в холодильнику, — сказав він голосом людини, яка щойно прокинулася.

Однак замість того, щоб одразу піти до холодильника, вона відійшла в куток і звідти спостерігала, як він йшов на кухню. Її обличчя, на якому вже не було косметики, змінилося: очі, як і раніше, виблискували, зате губи стали більш виразними, а колір її темної шкіри став ще більш насиченим. Вона виглядала вранці зовсім не так, як дівчата, з якими Ісана колись спав. Він дістав з холодильника хліб, шинку та латук і поклав усе це на столі біля мийки. Тільки тепер, керуючись якимось самовільним поривом, вона підійшла до нього. Ісана увімкнув тостер і підсунув до неї. Увесь цей час він дивився на неї. Вона глянула на його вельветові брюки і заголене відвисле черево. Йому стало ніяково. Ісана здивовано помітив, наскільки вона змінилася, і сьогодні вже не вважає його стороннім і поводиться стримано і виховано.

Згори почувся жалісний стогін:

— Інаго! Інаго!

— Інаго? Тобто саранча?

— Це він мене кличе. Мене називають Інаго. Так ще з дитинства повелося, — відповіла вона без настрою. Ісана більше нічого не питав, а про себе придумав для її імені інші ієрогліфи.

Поки дівчина робила бутерброди, Ісана дістав коробку із чаєм і набрав у чайник води. Спочатку він поставив чайник біля неї, однак потім подумав, що вона, можливо, не часто буває на кухні і, може, не впорається з газом, тому сам поставив чайник на вогонь. Потім він взявся робити сніданок для себе і Дзіна. Пораючись на тісній кухні, їм доводилося весь час торкатися одне одного, внаслідок чого створилася особлива атмосфера, яка для Ісана була ледь не еротичною. Він навіть готовий був поділитися приготованою ним їжею із хворим. Поміркувавши, що хворому слід поїсти чогось поживного, Ісана виявив ініціативу і, діставши з морозильника півкурки, кинув її у каструлю з водою. Курка поступово почала відтавати, і вода в каструлі стала мутною. Потім він насипав туди промитий рис і порізану цибулю. Він хотів приготувати рис по-китайськи. Дівчина поклала бутерброди на тарілку, заварила чай і, глянувши на куховарство Ісана, поставила їжу на тарілку і вийшла в бік гвинтових сходів.

Поки закипала вода, Ісана приготував для себе і Дзіна чай та намазав хліб маслом. Потім зменшив вогонь і пішов до вітальні. Дзін вже прокинувся і сумирно лежав. Через те, що вони спали не у себе в кімнаті, він здавався трохи занепокоєним. Сходивши в туалет, вони сіли до свого простого сніданку. З вулиці почувся сигнальний свист.

— А це зимородок, — прокоментував Дзін.

Свисту виявилось недостатньо, тому, аби привернути увагу дівчини, в стіну кинули ще невеличким камінцем. Хтось спустився сходами вниз і вийшов на вулицю. Незабаром дівчина повернулася і, зайшовши до кімнати, повідомила:

— Такакі сказав, що хоче побачитися з вами. Говорить, що треба, щоб ви кудись з’їздили на велосипеді, — ім’я їхнього ватажка вона промовила так, наче Ісана його прекрасно знав.

Ісана підійшов до бійниці і виглянув назовні. Такакі, якому Ісана одразу підібрав ієрогліфи, що означали високе дерево, потупившись, стояв під вишнею. Судячи з його вигляду, важко було сказати, про що він думає. Можливо, про те, чи погодиться Ісана, а можливо, він взагалі ні про що не думав.

— А за хлопчиком я догляну, — сказала дівчина.

Ісана здригнувся, наче все його тіло пройняло струмом. Її слова були для нього наче повідомленням, що йому відріжуть одну кінцівку. І при цьому сказано це було так, наче питання, що вона доглядатиме Дзіна, вже давно вирішене. Дзін сидів на підлозі і з захопленням розглядав ботанічний атлас із малюнками листочків та плодів на маленьких гілочках гінкго, тису, тореї та подокарпу. Дівчина сиділа позаду Дзіна і ледь не побожно спостерігала за його захопленням. Ісана не міг зрозуміти, що може означати ця переміна. Дивно, як у ній поєднуються такі несумісні речі. Вона одягла його теплу сорочку, яку він носив узимку, закутавшись у неї до підборіддя. Ніякого дозволу вона не питала, а просто одягла, наче це так само природно, як і те, що вона може доглянути за Дзіном, на якого вона, зрештою, дивиться із замилуванням. Ісана попрямував до виходу, нехтуючи звичним ритуалом, який він виконував кожного разу, коли залишав Дзіна одного.

— Він дивиться на мене. За хворим треба доглядати, — сказала вона, підвівши очі на Ісана.

Її блискучі очі, в яких було безсиле благання, знову змусили Ісана відчути зніяковілість. Її благаючі очі нагадали йому про сон, де він бачив душі дерев і китів. Але ж постраждалий я, — подумки заперечив Ісана, але погляд дівчини спростував його заперечення.

— Дзін буде слухняно дивитися картинки з деревами. Дзін буде дивитися картинки з деревами, — гіпнотизував Ісана Дзіна.

— Дзін буде дивитися картинки з деревами, — не підводячи голови, сказав Дзін.

Ісана вивів з передпокою велосипед і вийшов на вулицю. Хлопець, який чекав на нього, пішов назустріч. Як і дівчина, він справляв враження рішучої і безапеляційної людини. Підходячи до Ісана, він дивився не на нього, а на блискучий руль велосипеда.

— Рана хворого почала гноїтися, тому необхідні якісь антибіотики, а їх перестали продавати без рецепта. Крім того, він втратив сон і тепер боїться, що може захворіти на правець. Тому необхідне якесь снодійне, а його не купиш, якщо не вказати адресу та ім’я.

— Щодо снодійного, не знаю, чи вдасться взяти, — тільки і вимовив Ісана.

Поки Ісана виштовхував велосипед на дорогу, Такакі дістав з великої кишені військової американської куртки пакунок, загорнутий у хустину. Простягаючи його Ісана, він міцно стис тонкі губи і напустив на себе серйозність.

— Тут тільки дрібняки. В аптеці можуть здивуватися…

— Це заощадження твоїх товаришів?

— Трусонули пару телефонів-автоматів у місті, — відповів хлопець.

Коли Ісана вже готовий був сісти на велосипед, Такакі схопився рукою за сидіння. Якийсь час він просто мовчки йшов, дивлячись перед собою. Він хотів щось сказати, але не був певен, що про це слід говорити. Звернувшись до Ісана, він слідкував за його реакцією, готовий одразу зупинитись, якщо Ісана зустріне його слова холодно.

— Ви вірите, що ви справді повірений дерев і китів, і мені чомусь також хочеться в це вірити. А ще я хотів у вас спитати, ви часом не чули про Китове дерево? Де б я не був, я знав, що там є Китове дерево. Але справа в тому, що цю назву ніколи не вимовляють вголос, і ніхто сторонній про це дерево не почує, принаймні так було там, де я народився і виріс. Чому це так? В моїх краях це дерево називають Китове дерево. Це дерево, можливо, росте в різних місцях, але назву має іншу, і дізнатися, є воно там чи ні, неможливо, поки не поясниш, яке воно, це дерево…

— Китове дерево! Оце так! — видихнув вражений до глибини Ісана. Йому так хотілося, щоб Дзін поруч підтвердив: «А це Китове дерево!»

Раптом перед очима Ісана постала картина, яка зовсім відрізнялася від тієї, яку він щойно бачив. Тепер перед ним, скільки вистачало ока, простягалося поросле травою поле або море, яке безмежно розширювалось, і Ісана, який виріс у місті і не пам’ятав уже, як виглядає безкрає поле, побачив раптом, наче марево, що воно вкрите величезним лісом, який виростає з одного кореня, кореня Китового дерева. Кожне могутнє дерево цього лісу тягнулося незліченними паростками вгору, їхня крона ширшала, наче море, з якого вистрибували, граючись, сині кити. Ісана бачив, як коливалося море листя, утворюючи голову кита із розумними чорними очима, який безтурботно посміхався. Яке дивовижне Китове дерево…

— Велосипед зараз упаде, — сказав хлопець.

Велосипед хилився в бік Ісана, який розгублено дивився на слабкі відблиски світла, що мерехтіло у спицях колеса. Велосипед упав між ними, його колеса продовжували безпорадно обертатись. Поки Такакі піднімав велосипед, кит, якому Ісана мав посміхнутися у відповідь, ласкаво зіщулившись, зник у густому листі примарного Китового дерева. Хлопець не здивувався неуважності Ісана, і коли той повів далі велосипед, Такакі продовжив свою розповідь про Китове дерево.

— Ми всі поприїжджали до Токіо з різних місць, але між хлопцями з нашої компанії не заведено говорити, де і коли хто виріс. Я, наприклад, народився у місцевості, де було багато лісів, і там знають про Китове дерево. А там, де народилися ви, росте Китове дерево?

Ісана подумав, що цей хлопець вже давно запитує про Китове дерево у кожного, з ким знайомиться, і кожного разу отримує заперечну відповідь. А коли вчора Ісана сказав, що вважає себе повіреним дерев і китів, Такакі захотів переконати Ісана в існуванні Китового дерева. Він сподівався, що Ісана, щойно почує цю назву, одразу повірить у його Китове дерево…

— Там, де я виріс, також були ліси, але про Китове дерево у себе на батьківщині я не чув, — обережно сказав Ісана. — Але як тільки ти сказав про нього, я одразу уявив собі величезне дерево, що нагадує кита. Від вітру його крона коливається так, наче то гойдається на воді кит. Дуже приємне відчуття.

— Приємне? — Такакі напружився, не розуміючи, що хоче сказати Ісана. — Яким ви його уявляєте? Я ж тільки чув цю назву — «Китове дерево», а своїми очима я його не бачив… Я був тоді зовсім малим. Я, як почув тоді про Китове дерево, цілий рік думав про нього. Знаєте, в дитячих журналах є такі картинки, в яких схована якась тварина? Так я одного разу намалював таке дерево, в якому було з десяток китів, що юрбилися в кроні.

Ісана побачив тепер дерево із цілою зграєю китів. Він підтягнув до себе велосипед.

— Отже, ти також не бачив справжнього Китового дерева?

— Але в нашому селі було таке дерево. Під ним якось вночі проходив суд, — швидко заторохтів хлопчина, щоб Ісана не продовжив розпитувати його, — і ті, кого судили, потім зникли, і все. Кажу вам, Китове дерево існує.

Та Ісана і не ставив під сумнів розповідь про Китове дерево. Вони вийшли до схилу, де починалася дорога у місто, і Ісана відчував прикрість, адже тепер вони з хлопцем мають розійтися.

— Потім ми ще поговоримо про Китове дерево, добре? — з надією в голосі сказав Ісана.

— Я завжди знав, що колись зустріну людину, яка серйозно поставиться до Китового дерева, — сказав Такакі, забираючи руку з сидіння велосипеда.

Почувши ці слова, Ісана наче перетворився на слухняну мавпочку, прив’язану на короткий мотузок, яка, покрутившись трохи, повертається на коліна хазяїна… Штовхаючи перед собою велосипед, він піднімався схилом вгору. Нахилившись уперед, він з усіх сил відштовхувався від землі, що осипалася з-під його підошов із жахливим звуком, який буває, коли собака шкребе кігтями. Так швидко із велосипедом він ще ніколи не піднімався вгору по схилу. Із шаленим серцебиттям він поспішав виконати доручення абсолютно сторонніх йому і Дзіну людей. У голові в нього все перемішалося від дивної і незв’язної розповіді аж так, що він навіть не міг зосередитися на Дзінові, який залишився в руках незнайомців. Китове дерево! На схилі, зарослому деревами, видно було оголене коріння. Завжди йдучи цією дорогою, він намагався дивитися не тільки на коріння, бо вважав це неввічливим щодо дерев, і тому оглядав їх аж до верхівки, але зараз він штовхав перед собою велосипед, навіть не підводячи голови. Виправдовуючись перед душами дерев, якими він знехтував, Ісана сказав їм: Щойно я отримав сигнал. Сигнал про Китове дерево. Тому я маю чимдуж бігти, навіть не переводячи дух. Діставшись вершини, він без відпочинку сів на велосипед і покотив на станцію, де була аптека.

Він думав, що, на відміну від антибіотиків, снодійне йому не дадуть. Але аптекарка середнього віку записала його адресу та ім’я, при цьому нічого не запідозрила в його дивному імені і видала йому скляну коробку із снодійним. Зате вона ретельно розпитувала його, навіщо йому антибіотики.

— Для дитини?

Ісана, який прагнув уникнути контакту з людьми на схилі і бути для всіх навколо максимально непомітним, опинився в колі уваги сторонніх людей.

— Якщо ви збираєтесь приймати ліки самі, то чому б вам не порадитися з лікарем? Чоловікові, який живе один, немає чого соромитися, чим би він не захворів.

Ісана вирішив не переконувати жінку, а навпаки, скористатися її помилкою:

— А скільки можна приймати, щоб не було ніяких побічних ефектів? — сказав він, відводячи від неї погляд.

— Скільки я не попереджаю, що не можна приймати антибіотики у великій кількості, всі, хто займається самолікуванням, приймають більше, ніж дозволено. Я, звичайно, напишу вам спосіб приймання, бо розумію, що вам важко залишити хвору дитину одну, щоб піти в лікарню, але кажу вам — соромитися нічого.

Завдяки помилці все встало на свої місця, і Ісана мовчки стояв, чекаючи, поки йому видадуть ліки. Він знав, що не тільки аптекарка, яка запідозрила, що він підхопив ганебну хворобу, а й інші люди думатимуть, що він — те, що називається «сором’язливий чоловік», або «чоловік, який соромиться свого вчинку». Коли він нарешті отримав ліки і вийшов з аптеки, то дивився на людей, які зустрічалися йому на вулиці, вже зовсім іншими очима. Для них я не просто незнайомець, який випадково потрапив на цю станцію, для них я людина, що живе у дивному будинку на схилі гори. Значить, і я повинен звертати увагу на цих людей, — сказав він душам платанів, що стояли вздовж вулиці, яка вела на станцію, задихаючись від вихлопних газів. Разом із підлітками, що увірвалися в його життя і змусили зайти з ними у стосунки, для Ісана матеріалізувалися й усі інші люди, які жили своїм життям, що не мало нічого спільного із життям підлітків. Інакше кажучи, Ісана вийшов із стану, коли він жив у сховищі із Дзіном, відрізаний від зовнішнього світу, і перейшов у новий стан, і за новими правилами він тепер мусив жити під пильним поглядом інших людей. Тепер він був оточений з обох боків, і незабаром вони змусять його відповісти на питання: на чийому він боці? Його мозок вже готовий був бити на сполох, але могутнє Китове дерево заспокоїло його. Так міркуючи, Ісана крутив педалі велосипеда, і йому почало здаватися, що він, наче оповитий парою, спливає на поверхню. Крутячи педалі, він відчував, що Китове дерево набуває безсумнівної реальності, стає серцевиною його мозку, пускає звідти коріння в його тілі і заповнює його жили. Його свідомість занурюється у темно-жовте сяйво вируючого листя дуба.

Він крутив педалі, прямуючи до Китового дерева, яке проростало в його тілі і в його свідомості, і сам він вже перетворився на Китове дерево. Він нісся схилом униз, час від часу пригальмовуючи. Але коли він на повній швидкості зробив різкий поворот і помчав, не скидаючи швидкості, переднє колесо зіскочило з дороги. Він якось втримався на сидінні, коли велосипед здійнявся у повітря і почав перевертатися, а потім інстинктивно згрупувався і полетів униз. Опинився він на полі незібраної і вже засохлої китайської капусти. Не в змозі справитися зі своїм тілом, він продовжував котитися донизу, наче його тягнуло хвилею прибою, і думав тільки про те, що зараз він собі щось зламає чи ушкодить. Нарешті його швиргонуло об земляний насип в кінці поля, об який він з силою вдарився плечем і головою. Якби він перелетів через цей насип, то обов’язково вивихнув би собі плече чи зламав шию. Зібравши усі сили, він подолав інерцію і, вдарившись із глухим стуком об насип, зупинився в канаві перед ним догори ногами.

В голові в нього паморочилося, і якби він одразу встав, то неодмінно, похитнувшись, знову впав би. Якийсь час він лежав у канаві, приходячи до тями. Непокоїло його лише те, що з носа текла кров, — його він розбив об руль, вилітаючи з велосипеда. Поросла травою земля, яку він кожного дня бачив крізь бінокль, не завдала йому ніякої шкоди. Видно, про нього піклувалися душі дерев і китів. Він сплюнув згусток крові, яка замість того, щоб піти носом, опинилася у нього в горлі, і, витерши губи рукавом светра, притиснув його до носа і рота. Дивлячись вгору, він бачив намальовані на стіні сховища коло, хрест і око, які коливалися перед його очима. Око? — глузував з самого себе Ісана, відчуваючи гіркість більшу, аніж гіркість крові, що йшла в нього з носа.

Йому ніяк не вдавалося привести до ладу своє тіло. М’язи, кістки, нутрощі — все його тіло було пом’ятим. Він не зовсім орієнтувався у просторі, тому ніяк не міг зрозуміти, звідки з’являються, наче коники, якісь люди, що голосно щось викрикують. Це були підлітки, які підбігали і сміючись безсоромно розглядали нещасного Ісана. Їхній сміх був схожий на завивання собак, які чекають, поки мисливці дозволять їм кинутися на здобич, що потрапила у пастку. Відчуваючи розгубленість і сором, Ісана підвівся на ноги. Його хитнуло, і це викликало ще більший вибух реготу підлітків, які стояли навколо нього, не збираючись навіть дати йому дорогу.

— Дивись, устав! Пішов! — заволав один з них.

Його хитало з боку в бік, наче він стояв на дошці, що занурюється у воду, і ніяк не міг втримати рівновагу. Повільно ступаючи, він поплівся в бік сховища, час від часу падаючи, що викликало у підлітків сміх і нахабні вигуки:

— А він ще живий!

Його душила злість, яка чимдалі здіймалася в ньому, а вони з реготом переслідували його, наче опудало чорта на святі. Долаючи біль, він нарешті дістався до сховища.

Схопивши косу, що стояла під стіною сховища, він кинувся, розмахуючи нею, на підлітків. Якби вони серйозно захотіли збити його з ніг, то їм би це швидко вдалося, адже Ісана не міг сфокусуватися і весь час мусив притискати рукав джемпера до обличчя. Вони бавилися з ним, відбігаючи на безпечну відстань, щоб він не зміг до них дотягнутися, а потім знову підбігали ближче. Згодом лють, яка раптово розпалила його, так само раптово зникла, змінившись байдужістю. Йому вже було все одно.

Відкинувши косу і витираючи рукавом кров, він відчинив двері сховища. На порозі він зіткнувся з Інаго і якимось миршавим хлопцем.

— Ха-ха-ха! А ви і справді кумедний чоловік, — ледь стримуючись, глумливим голосом сказала Інаго. — Ха-ха-ха, — кривилася вона.

Коло неї стояв підліток із темним, наче вимазаним сажею для приготування туші, лиснючим від жиру обличчям, на якому виступили краплини поту. Спочатку він дивився на Ісана, наче на якусь рідкісну тварину, а потім запалі щоки на його худому обличчі почали здригатися, і він також зайшовся беззвучним сміхом.

— Ой, не можу! Який кумедний! Ми часом, щоб провчити когось з наших, вигадуємо різні жарти, щоб посміятися з нього, але з вами в кумедності ніхто не зрівняється! Ха-ха-ха!

— Такакі є? — спитав Ісана, відчуваючи біль у плечі.

— Щойно був. Дивився крізь щілину, але вискочив, бо боявся з вами зустрічатися, аби не засміятися вам в обличчя. Виліз на дах, а звідти зіскочив на задню частину. Ха-ха-ха! Але ж ви вмієте розсмішити!

Інаго зайшлася ще веселішим сміхом, а хлопець коло неї продовжував беззвучно хихикати, дивлячись на дивовижного звіра. Ісана бачив, що їх радість є настільки природною, що не зміг знайти в собі сили, щоб накинутись на них із люттю. Він співчутливо думав: через сміх чи, може, через лихоманку на його охлялому, потемнілому обличчі виступив піт? Тут він вперше згадав, навіщо він, не пам’ятаючи себе, носився на велосипеді. Все-таки добряче він вдарився головою. Він дістав із кишені ліки і простягнув Інаго, яка продовжувала заливатися сміхом.

— Як приймати антибіотики, написано на папірці. Що робити із снодійним, гадаю, ти і сама добре знаєш.

— Дякую, — видушила вона з себе, намагаючись припинити істеричний сміх і зробити невинне обличчя.

Миршавий хлопець, що стояв поруч, продовжував хихикати. Очі Ісана звикли до темряви, і він подивився на праву руку хлопця, яку підтримував лівою. Вона була обв’язана обривком вовняної ковдри, і від неї йшов важкий кислий запах. Джинси не трималися на поясі, і було видно оголений темний живіт, увесь У пухирцях. Глянувши знову на його худе стемніле обличчя, вкрите намистинами поту, Ісана навіть у темному передпокої помітив, що цей скуйовджений хлопець весь горить. Підтримуючи поранену руку, він розкривав широко очі і сміявся жалібним голосом:

— Хі-хі-хі!

— Ви зійшли донизу, щоб вийти на вулицю? — спитав Ісана.

— Хочете вигнати хворого, який страждає від лихоманки? — надула губи дівчина, раптом взявши себе в руки і блимнувши на нього палючими очима.

— Я просто питаю, навіщо ви спустилися в передпокій?

— Ми спустилися, тому що Бой захотів ближче подивитися, як ви впали з велосипеда, — відповіла вона і знову засміялася. — Ха-ха-ха!

Через відкриті двері сховища Ісана побачив, як весела компанія зі сміхом, бавлячись його косою, тягне велосипед. Один з них йшов із одягнутим на голову глечиком, тримаючи в руках пакунок із дрібняками, які Ісана так і не використав у аптеці. Інаго пройшла повз нього і, підійшовши до дверей, крикнула на них:

— Too much!

Ісана не мав часу згадати значення цієї англійської фрази. Хлопець, який спирався на Інаго, спробував було перенести вагу тіла на поруччя сходів, але без сторонньої допомоги не втримався і почав сповзати на підлогу. Ісана, притискаючи одну руку до носа, іншу простягнув підлітку, але той відштовхнув її, хоча щойно веселився, дивлячись на Ісана. Хлопець насупився і дивився на Ісана з ненавистю та злобою. З глибини горла в нього вирвалося якесь гарчання, а його вовчий погляд давав зрозуміти, що вони з Ісана чужаки. Двері у сховище тепер були зачинені, і у темряві передпокою Ісана бачив, як блищали скаженою злобою його очі. Обхопивши хлопця, Інаго допомогла йому піднятися. Піднімаючись крученими сходами, вона сказала:

— Раніше хлопці стереглися вас, але після того, як ви так кумедно впали, вони почали ставитися до вас зовсім по-іншому.

— Але поважати, схоже, не почали, — із прикрістю сказав Ісана.

Заходячи в кімнату, Ісана очікував, що Дзін собі тихенько спить. Якби він не спав, а продовжував роздивлятися атлас із деревами, то, почувши той гармидер, що коївся на вулиці, він так чи інакше взяв би у цьому участь. Він би почав імітувати тонким голосом сміх Інаго або просто зазирнув у передпокій. Але Дзін не спав. Причому поводився так, як Ісана ще ніколи не бачив. Він лежав на дивані і дивився вгору. Кімнату освітлювало лише світло, що проникало через бійниці. На колінах у нього лежав магнітофон, поблискуючи коричневою плівкою касети, яка з тихим шипінням крутилася всередині. Якби не це шипіння, то Ісана подумав би, що, впавши з велосипеда, він втратив слух. Складалося враження, що цей тихий шелест затягує у беззвучну порожнечу. Але згодом він зрозумів, що для Дзіна звуки все-таки існують. Від магнітофона йшов провід, інший кінець якого був вставлений у вухо Дзіна. Він слухав плівку через один навушник, а до іншого вуха притискав долоню.

— Ей, Дзін! — покликав Ісана, але Дзін, ніяк не відреагувавши, продовжував дивитися у стелю.

Ісана знав, що у маленькому пакеті було якесь дрібне приладдя до магнітофона і запасні запобіжники. Але оскільки магнітофон використовувався лише для прослуховування пташиних голосів, Ісана ніколи не заглядав у той пакет. І йому ніколи не приходило в голову, що птахів можна слухати через навушники. Зазвичай, коли Дзін хотів слухати птахів, то Ісана вмикав магнітофон, який звучав на всю кімнату. Навушники були просто не потрібні. Але, схоже, дівчина і хворий хлопець, які оселилися в нього на третьому поверсі, не терпіли пташиного співу, тому вирішили змінити порядок життя у сховищі, в якому досі не було жодної необхідності використовувати якісь інші пристрої. Як не дивно, Дзін, який не звик спілкуватися ні з ким, окрім Ісана, змушений був слухняно підкоритися наполяганням дівчини, і тепер лежить, поглинутий новою забавою, притискаючи до вуха долоню так, що аж пальці побіліли, і навіть не звертає уваги на Ісана.

Ісана міг собі уявити, яким страхом наповниться маленький мозок Дзіна, зануреного у пташиний спів, якщо він витягне в нього з вуха навушник. Тим більше, що невідомо, що він зараз слухає, і доти, поки він буде зосереджений на дрібних переливах пташиного співу, встановити контакт з ним буде неможливо.

Ісана притулився до стіни біля вікна позаду Дзіна і, притискаючи до носа рукав, важко дихав. Досі не прийшовши до тями після падіння, до того ж позбавлений співчуття Дзіна, Ісана відчував себе страшенно самотнім, його свідомість і тіло опинилися покинутими на крижині, що дрейфує просторами океану тотального насилля. Йому залишалося лише звернутися до душ китів, що плавають у цьому океані. Які ж безглузді в них забавки. Я тільки в дитинстві серед своїх однолітків зустрічав таких капосників, яким цікаво було займатися такими речами. Але ж їм вже по вісімнадцять-дев’ятнадцять років. Моє падіння з велосипеда було для них страшенно кумедною виставою. В той же час їхній жорстокості немає меж. А все-таки, чому ж вони так нахабно сміялися? Через нечулість чи безсоромність?

Звернувшись до душ китів, Ісана спробував об’єктивно подивитися на своє падіння очима нечулих та безсоромних підлітків. Що стосується кумедності його вигляду, то в цьому нічого страшного немає. А ще вони показали Дзіну, що таке навушники, і принаймні негативним досвідом для нього це не було. Увірвавшись до них у сховище, підлітки внесли в його з Дзіном життя можливість спілкування, чого їм дуже бракувало. Ісана сидів, похиливши обличчя на коліна. Він відчував, що кровотеча поступово зупиняється. Нарешті Дзін витягнув навушник, і з нього доносилося схоже на шурхіт мурашок ледь чутне щебетання. Іншу руку він опустив на живіт. Ісана вловив звуки, що йшли з пустого живота Дзіна, і відповів йому своїм. Дзін посміхнувся — так розпускається спочатку перша квітка, а за нею, дедалі ширшаючи, починає розцвітати все поле.

— Ну ось, я повернувся, — привітав Ісана свого сина, який повернувся до нього з-під впливу дівчини, і відчув, як посмішка хвилею накочує на його обличчя.

— Ось ти повернувся, — відповів Дзін.

— Я впав з велосипеда, але нічого страшного. Так що все гаразд.

— Все гаразд.

— Я коли-небудь навчу тебе, як треба правильно падати, — сказав Ісана, пригадуючи, що йому довелося пережити, і відчуваючи, що між болем та спокоєм встановилася якась рівновага. — А зараз будемо їсти рис із куркою. Дзін буде їсти рис із куркою.

— Буду їсти рис із куркою, — промовив Дзін і пішов за Ісана на кухню.

Раптом Ісана згадав, що поїхав, залишивши курку на вогні. Нічого страшного не сталося б, бо в каструлю він налив багато води, але якщо курка повариться більше, ніж півгодини, то стане перевареною і пісною. Вони пірнули у пару, що заповнила кухню. На плиті спокійно варився рис, тихенько побулькуючи. Клубки пари вирвалися з кухні у вітальню через прочинені двері і почали розсіюватися. Серед пари виникла велика тарілка, на якій, поблискуючи жиром, лежала курка.

— Ти диви, це дівчисько дістало з каструлі курку, — сказав Ісана із радістю людини, що відчуває голод, який незабаром угамує. — Курку врятовано.

— Курку врятовано, — зрадів і собі Дзін.

Ісана позрізав м’ясо зі стегон, крил та ребер і покришив його у каструлю, в якій варився рис, додав солі і залишив ще деякий час поваритися. Потім змішав кунжутну олію із соєвим соусом і налив у невеличкі блюдця. Приправу він приготував не тільки для себе і Дзіна, а й для своїх нових мешканців. Потім виклав на глибоку тарілку рис із куркою, відніс у вітальню і поставив посередині стола. Дзін тим часом приніс миски та ложки і став чекати. Ісана поставив перед ним тарілку із рисом і підсунув блюдце із соусом. Але Дзін ніколи не поспішав братися до їжі, якщо вона була гарячою, і яким би голодним не був, він завжди терпляче чекав, поки вона охолоне. Перевіряючи готовність їжі до споживання, він підносив ложку до рота і, витягнувши, як шимпанзе, нижню губу, куштував їжу. Цей розумний і корисний у повсякденному житті спосіб Дзін відкрив самостійно. Поки Дзін чекав, коли рис охолоне, Ісана взяв в одну руку тацю, на яку поставив блюдця із соусом, миски і ложки, а в іншу — каструлю з їжею і пішов сходами на третій поверх. Піднявшись, він штовхнув двері плечем, бо руки в нього були зайняті, і побачив у кімнаті таке, чого ніяк не очікував побачити. Не сказавши ані слова і не виказавши свого здивування, він поставив каструлю на старий журнал, що валявся на підлозі, поруч поклав тацю і одразу пішов донизу…

Вкритий брудним жирним потом підліток, піднявши брови, лежав на спині. Очі в нього були заплющені, так що Ісана він не помітив. Замотану в ганчір’я руку, наче якусь цінну зброю, він притискав до грудей. Поклавши голову йому на впалий виснажений живіт, лежала Інаго. Одну руку вона поклала на худе стегно підлітка, а іншою обхопила його пеніс. Темна шкіра пеніса, що виглядала поміж її пальців, контрастувала із червоною розпеченою голівкою, яка то з’являлася, то знову зникала у роті Інаго. Більше всього Ісана вразила та природність, з якою дівчина, захоплюючи голівку витягнутими повними губами, притискала до неї кінчик язика. Коли порскала сперма, дівчина спрямовувала її губами і ловила тильною стороною язика, поки вона потекла по її підборіддю. Одним оком вона спокійно дивилася прямо на Ісана.

Ісана повернувся в кімнату, де Дзін пробував нижньою губою їжу, і вони обидва з однаковим задоволенням попоїли, випромінюючи одне на одного радість від насичення їжею.

Частина 6

І знову про Китове дерево

Наївшись рису з куркою, Дзін задрімав, а прокинувшись, відчув потребу хоч якось порухатися, почав ходити дрібними кроками туди-сюди по кімнаті. Ісана піднявся з підвалу, завершивши сьогоднішнє споглядання, і стояв, спостерігаючи за сином. Згори спокійно і невимушено спустилася Інаго, наче нічого і не було, та звернулася до Ісана:

— Такакі хоче продовжити розмову. Чекає вас у машині. А за хлопчиком я догляну. Хворий випив снодійне і спить.

— А це зимородок, — жваво сказав Дзін, продовжуючи безцільно ходити по кімнаті.

— Дзін чує ваші сигнальні свистки. В нього дуже гарний слух, — пояснив Ісана.

— А я нічого не чую, — сказала вона, знову перетворившись на зразкову дівчинку.

Поводилася вона так, що Ісана ще легше, ніж раніше, міг залишити на неї Дзіна. Вона увійшла в кімнату і сіла на диван, пильно стежачи за Дзіном. Ісана помітив, що між ними з’явився якийсь невидимий зв’язок, і його роль батька значно зменшилася. Навколо вишні бавилися підлітки — падали на землю, згортаючись клубком. Побачивши Ісана, який виходив зі сховища, вони якось напружилися і продовжували бавитися вже досить вимушено.

— Ха-ха-ха, — тихо засміявся Ісана, нічого ліпшого не придумавши.

Ліворуч внизу розвернувся темно-голубий «фольксваген» і, збільшуючи швидкість, помчав угору по вузькій дорозі. Ісана впізнав Такакі, але той був у сонцезахисних окулярах і при цьому намагався не дивитися на Ісана, тому нічого прочитати на його обличчі було неможливо. Відкриваючи дверцята з боку Ісана, він продовжував уникати зустрічі поглядами. Як тільки Ісана сів у машину, Такакі зрушив з місця, незважаючи на те, що до них підбігали підлітки. Схоже було, що він чимось занепокоєний. Однак насправді він просто напустив на себе серйозний вигляд. Це була не більше ніж маска, і якби він навмисно не стискав губи, то напевно би просто розсміявся. Його худорляве обличчя збоку зовсім не виглядало збентеженим, а, навпаки, було жвавим і сповненим молодого завзяття. Він такий самий, як і решта хлопців, що, зрештою, природно… Ісана мимоволі простягнув було руку до панелі, на якій лежала карта і великий блокнот, але Такакі, не дивлячись в його бік, раптом скрикнув, наче вдаривши Ісана батогом:

— Не чіпайте тут нічого! Ця машина крадена. І ці речі належать власнику машини.

Ісана відсмикнув руку. Але ж він сам її і вкрав, цю машину! — звернувся Ісана до душ дерев, які росли попереду ліворуч на невисокому пагорбі.

— Ті дерева, на які ви дивитеся, що то за дерева? — сказав Такакі спокійним голосом, зовсім не схожим на той, яким він кричав за мить до цього. — Як вони називаються, знаєте?

Машина їхала вниз примітивною дорогою, що проходила на рівні низини, трохи вище болота, і вела від сховища вниз, наче обвиваючи пагорб. Якщо уявити, що болотиста долина — це гирло річки, то схил, на якому розташоване сховище, і пагорб ліворуч були б берегами цієї річки. Схили невисокого пагорба, який, наче паркан, загороджував увесь краєвид, укривали декілька різновидів хирлявих дубів, а над ними, нагорі пагорба, стояли величезні червоні сосни і облетілі дзелькви. На ці дерева, що смутно вимальовувалися на пагорбі, і дивився Ісана.

— Ті, що ростуть нагорі пагорба, називаються червоною сосною та дзельквою, — сказав Ісана.

— А оті, що стоять без листя, наче віники, як вони називаються? — спитав Такакі.

— А то — дзелькви.

— Дзелькви? Цих високих і гарних дерев тут багато, — сказав Такакі. — А там, де я народився, вони трапляються рідко. Якщо в селі ростуть такі великі дерева, то мешканці запам’ятовують якісь їхні прикмети, так само, як людей. У наших краях такі дерева називають дереванями. В дитинстві я думав, що це всім деревам дерево, особливе дерево-здоровань, тому його і називають деревань.

— Деревань? — зацікавлено перепитав Ісана. — У твоєму селі такі особливі дерева, як дзелькви, називають дереванями? Знаєш, це цілком гідна назва, і навіть в ботанічному атласі написано, що здавна дзелькви вважалися могутніми і визначними деревами.

Темно-коричневі, майже бузкового кольору розкидисті і привільні дзелькви, які разом із червоними соснами надавали чіткої форми пагорбу, виділялися на фоні блідого попелястого неба. Роздивляючись ці, як назвав їх хлопець, деревані, які спрямовували свої дрібні гілки крон у захмарене небо, Ісана відчував, що саме ці дерева втілюють основну сутність дерев і є для нього найбільш бажаними серед усіх інших дерев. Їхні незліченні гілочки подають всім людям, і в першу чергу мені, таємний сигнал, але як його розшифрувати і правильно зрозуміти? — спитав у душ дерев Ісана.

— Я пам’ятаю майже усіх дереванів у Токіо. Вони замість дорожних знаків слугують мені картою міста. Коли мені кудись треба, я одразу пригадую, чи є там деревані, і рухаюся в їхній бік. А якщо треба втекти на краденій машині, то я тільки і орієнтуюся по дереванях, місцезнаходження яких я тримаю в голові. Ті, хто керується зробленою на столі картою, ніколи не наздоженуть мене.

— Але ж такі величезні дерева, як дзелькви, не можуть рости поруч із висотними будинками, і, здається, їх у місті вже зовсім немає.

Почувши це, Такакі наче простромив наскрізь своїм поглядом Ісана. В цьому погляді Ісана прочитав дуже великий сумнів Такакі в тому, що Ісана є спеціалістом з дерев і спілкується із їхніми душами. Ісана спробував зменшити тиск і якось врятувати свій авторитет.

— Великі дзелькви колись росли у парках коло садиб. І в тих місцях, де раніше були великі садиби, або там, де залишились незабудовані ділянки, дзелькви ще залишилися, але в центрі міста їх вже не побачиш.

— А ви підіть зараз у центр, підніміться на дах висотного будинку і подивіться навколо. Одразу зрозумієте, про що я кажу, — з цілковитою впевненістю сказав Такакі. — Деревані ще залишилися, вони стоять собі, розкидані то там, то там, наче кактуси у ковбойських фільмах. Якщо довго-довго на них дивитися згори, то згодом квартали будинків перестають існувати, і в голові закарбовується карта місцевості тільки із дереванями на ній, які виявляються начебто пов’язаними між собою. От дивіться, дереваня, що стоїть на пагорбі, обдувають з усіх боків вітри, і його дрібні бокові гілки не розростаються як слід, внаслідок чого форма дерева стає ушкодженою. І навпаки, в місті серед будинків дрібним гілкам нічого не заважає, і дерево розростається, наче віяло, — саме таку форму дерева я й пам’ятаю з дитинства.

— Знаєш, можливо ти маєш рацію, — погодився Ісана. — Ти дуже спостережливий.

— Щойно приїхавши до Токіо, я подумав, що оскільки тут така сила-силенна людей, то, напевно, в такому місці можна знайти і Китове дерево, і варто лише піднятися на достатню висоту, як неодмінно побачиш гай Китових дерев. І от кожної неділі я піднімався на дах універмагу і, знайшовши велике дерево, йшов у той бік, щоб подивитися на нього зблизька. Я робив так чимало разів, і знаю тепер, що в Токіо залишилось ще багато дереванів.

— Тобто ти гадаєш, що Китове дерево — це і є дзельква? — спитав Ісана, роздивляючись у почервонілих на фоні сірого неба гілках дзелькви кита.

— Так, мені здається, але це суто особиста точка зору, що найчастіше Китове дерево — це дзельква. Але не виключено, що люди просто зібралися і, глянувши на таке величне дерево, вирішили: мовляв, нехай це і буде Китове дерево. Однак спочатку Китове дерево не обов’язково було дзельквою. В дитинстві я також думав, що деревань і є Китовим деревом, однак, чи справді воно так, я не певен. Насправді я ж його не бачив. Коли я був малим, то не міг сам піти далеко у ліс, щоб подивитися на Китове дерево. Можна було б, напевно, зібрати із друзями компанію і піти в ліс, але, на жаль, серед моїх друзів не було таких, хто б горів бажанням відшукати страхітливе Китове дерево. А ніхто з дорослих нізащо не повів би мене туди, де воно росте. Напевно, через те, що Китове дерево відігравало особливу роль і мало особливе значення…

Такакі замовк і зосередився на керуванні, і не просто тому, що хотів напустити на себе таємничість, — того вимагали дорожні умови. Вони наблизилися до широкої ріки, що перерізувала рівнину, об’їхали чималу дамбу завбільшки з невеликий аеродром, пронеслися попід заповненим транспортом сталевим мостом для машин та електричок і нещодавно збудованою із залізобетону автострадою, яка нагадувала дно пароплава. Китове дерево, думав Ісана, звертаючись до душ Китового дерева, яке росте невідомо де. Ісана ніколи в житті не бачив Китового дерева, однак, цілком ймовірно, думалося йому, що Китове дерево є найважливішим серед усього, що він може побачити у своєму житті. Десь глибоко у лісових хащах посеред галявини, розчищеної від інших дерев та чагарників, стоїть таємниче дерево, якому поклоняються місцеві мешканці. Це Китове дерево, і воно заволоділо душею хлопця. Йому спало на думку, що, можливо, Китове дерево і є велетенською дзельквою, яку через її могутність він називає дереванем. Але хлопець поїхав з тих місць, так і не побачивши Китового дерева. Потрапивши до великого міста, яке з повним правом можна назвати лісовими хащами, він починає шукати велетенську дзелькву. Він запитує у людей, із якими знайомиться, чи не знають вони щось про Китове дерево, і все заради того, аби дізнатися напевно, що за дерево у його краях називають Китовим деревом…

Машина подолала забиту автівками ділянку дороги і знову спустилася у долину, забудовану житловими кварталами. Попетлявши поміж будинків, вони опинилися у якомусь провулку, який, здавалося, нікуди не може вивести, і через деякий час вони дійсно вперлися у залізний ланцюг, що лежав поперек дороги. Далі починався підйом на крутий схил, порослий засохлою минулорічною та свіжою травою, який переходив у пагорб, на якому росли вкриті пилом вічнозелені дерева. Замість того, щоб зупинитися, машина, різко змінивши траєкторію, пішла схилом нагору. Зупинилася машина тільки на вершині, застигнувши із задраним носом. По обидва боки видно було рейки американських гірок та мавпячого потягу.

— А як же тепер спустити вниз машину? — спитав Ісана.

Такакі затягнув до упору ручне гальмо і, відсунувши своє крісло назад, глибше влаштувався у ньому й почав роздивлятися червоні сосни та дзелькви, які знову з’явилися на поблизьких пагорбах. Запитання Ісана він, здавалося, зовсім не почув. Потім зітхнувши сказав:

— Машину залишимо тут. Трава буде розростатися, і незабаром машину не буде видно. Тут її буде важко знайти. Проте, врешті-решт, на неї наткнуться діти. Бой, який підробляє тут, каже, що діти, які приходять до парку розваг, поділяються на дві категорії. До першої — пасивної категорії — належать ті, що вважають, наче все у парку розваг має бути чудесним, і, побачивши на горі машину, вони гадатимуть, що вона також просто частина паркового дива. Такі діти на машину не звернуть уваги. Інша категорія — це діти активного зразка, вони хочуть усе знати і з метою дізнатися, яка ж найвища точка американських гірок, піднімуться сюди, і до того ж ще й нівелір із собою притягнуть. Ці-то і знайдуть машину.

З вікна машини, що зупинилася на вершині пагорба, одразу було видно всю простоту лабіринтів парку, який виглядав нереальним і водночас сповненим енергією життя, хоча дітей не було видно. Блакитні вагончики всього-на-всього стрімко зриваються вниз, і пасажири одразу відчувають всередині неприємний передзвін, злітають нагору, а потім знову несуться донизу. Зграї сорок, шпаків, горобців і горлиць, які сиділи на нещасних покручених деревах, раптом, наче налякані відгомоном американських гірок, із криками злетіли вверх, заплямувавши вкрите блідими хмарами небо.

— А птахів тут достобіса. Їм непогано перепадає від корму нещасних тварин, які тут живуть. Краще всіх тут почуваються миші і птахи. Можна якось привести сюди Дзіна, йому б сподобалося.

Ісана знав, що Інаго надає інформацію їхньому ватажку, і сподівався на достовірність отриманих даних.

— Наряд чи. Дзін не те щоб цікавився птахами, йому важливі, скоріше, їхні голоси. Через поганий зір йому не розгледіти птаха, що летить. А почувши таку кількість різноманітних голосів, до того ж у супроводі грюканини американських гірок, навряд чи він відчує від цього задоволення.

— Дзін доволі своєрідна дитина.

— В цілому, можна сказати, що так, доволі своєрідна, — стримав свою гордість Ісана.

Такакі знову повернувся до розмови про Китове дерево.

— Я вже казав, що не бачив самого Китового дерева, але, можливо, саме тому воно справді існує. А не бачив я його тому, що мені заважали його побачити. В дитинстві мені забороняли його побачити, і я весь час про нього думав. Коли я хворів, то постійно бачив сни, в яких було велетенське чорне Китове дерево, яке шелестіло на вітрі листям. І серед густого листя і гілок Китового дерева я бачив наче слайди, на яких виникали одна за одною різні картинки. Всі реальні події, що відбувалися під Китовим деревом, були наче зняті на плівку, кадри якої можна було бачити на самому дереві. Зараз мені здається, що серед ночі, в цілковитій темряві, я ходив, охоплений жаром, кудись далеко в ліс і там дивився те, що проеціювалося на Китове дерево. І хоча я був хворим, коли бачив ці слайди, все одно це не вигадка. Все, що я бачив тоді уві сні, відбувалося насправді. Дивно, звичайно, стверджувати, що саме жар підтримував мене, але так воно і було, мій запаморочений жаром мозок був надзвичайно активним, і завдяки цьому речі, які були, наче розсипані окремі піщинки, оформилися в цілісні картини. Те, про що дорослі уникали говорити вголос, і що існувало в моїй голові лише у вигляді якихось пошматованих фрагментів, вперше вибудувалося в осмислену систему. Уві сні я побачив те, що відображалося на екрані Китового дерева. Завдяки хворобі, охоплений жаром, ледь не переступаючи межу божевілля, я примудрився зібрати воєдино все те, що було відомо дітям у наших краях лише мізерними уривками. Мені здається, що у своєму сні я увібрав всі сни місцевих дітей. Уві сні мене так трусило у судомах, що і лікар, і батьки вже думали, що я не виживу. Не вірите?

— Звичайно, вірю, — сказав Ісана.

— Тоді на екрані з листя Китового дерева я побачив, — Такакі проковтнув слину, наче долаючи вагання, — як глибоко вночі під Китовим деревом зібралися всі доброчесні люди нашого села. Там були всі дорослі, враховуючи старих, жінок і важко хворих. Не було тільки дітей. Точніше кажучи, вони не зібралися вночі, а були там протягом всієї безмісячної ночі, від заходу сонця і аж до світанку. Безкінечно довгі години доводилося стояти їм, і до закінчення піти з лісу нікому не дозволялося. Всі стояли, опустивши голови долу. Місяця не було, однак, хоча і незначне, світло все-таки йшло від розкиданих по небі зірок. Світла було достатньо, аби побачити кінчик носа, якщо закинути голову догори. При такому світлі видно також, як поблискують очі. А тієї ночі всі стояли непорушно і, не підводячи голів, дивилися у темряву перед собою. Ще до того, як я захворів, ми з однолітками чимало разів обговорювали, що ми робитимемо, якщо раптом усі дорослі візьмуть і зникнуть із села, а ми залишимося самі. Я зрозумів, що уві сні я бачу саме таку ніч. Як би дивно це не звучало, але я знав, що така ніч вже колись справді була, і саме тому діти, купаючись у річці чи ставлячи пастки на птахів, в які ніколи ніхто не потрапляв, вели запеклі дискусії про те, що буде, якщо всі дорослі підуть із села, а залишаться лише діти з козами та собаками. І ось я, весь в жару, дивився на екран і з острахом чекав, що зараз буде. За мною доглядала медсестра не з нашого села, так вона потім сміялася наді мною, що, мовляв, уві сні я простягував руки, наче хотів щось зупинити, і скрикував: «Знову починається! Знову починається!» Втім, я, напевно, хотів сказати: не «знову починається», а «зараз почнеться». І те, що я хотів зупинити, таки почалося. На екрані з чорного дрібного листя Китового дерева з’явилося саме Китове дерево і натовп людей у чорних одяганках, які стояли навколо однієї сім’ї, одягненої у білі паперові накидки. І одяг, і обличчя людей були наче в тумані. Уві сні так буває, коли ми бачимо те, що в реальності знаємо не надто добре, то самі і надаємо цим речам форми. Як, наприклад, коли сниться гола дівчина. І в моєму сні зрозуміло було, що це одна сім’я, і всі вони у білих паперових накидках. І всі ті, хто були у чорному, всі до одного — і жінки, і навіть зігнуті старі, — кидали каміння у цю сім’ю. Це тривало безкінечно довго, а потім сім’я повалилася на землю, і їх кинули у спеціальну яму. А потім на екрані знову з’явилася картинка мовчазного натовпу під Китовим деревом. Незабаром в колі опинилася ще одна сім’я у білих накидках, і її також побили камінням. І так повторювалося п’ять разів. І люди у чорному, що забивали камінням, і люди у білому, яких забивали камінням, — ніхто з них не промовив жодного слова, і чутно було лише шелест листя Китового Дерева, і те, що відбувалося уві сні, повторювалося п’ять разів… Схоже, що і білий паперовий одяг, і число п’ять мали якесь особливе значення для дорослих з нашого села. Одужавши, я спитав про це у рідних, але мені нічого не пояснили. Дійшло до того, що одні почали вважати мене навіженим, а інші просто били. А лікар із сусіднього міста, якого покликали мене лікувати, побачивши, в якому я стані, вирішив, що я при смерті, і геть відмовився мені щось призначати, а сказав лише, що навіть якщо я і виживу, то залишуся або ідіотом, або навіженим, отже, що так, що так — тішитися немає чим. Потім через жар я почервонів, як креветка, і, навіть кидаючись на ліжку, стискався і розтискався точнісінько як креветка. Днів через два-три жар спав, і я прийшов до тями. Все тіло в мене було, наче у ранах, а на шиї залишився слід, наче мене душили мотузкою.

Такакі раптом замовк. Його обтягнуте шкірою худе обличчя налилося краскою і спухло, а на широко розкритих очах з’явилася червона сітка кров’яних судин. Глянувши на очі Такакі, Ісана здалося, що в горлі у хлопця застряг кривавий жмут. Ісана відвів погляд і почав дивитися перед собою. У променях вечірнього сонця покручені вітром маленькі гілочки дзелькв, що височіли на далекому пагорбі, набули темно-червоного кольору, а над ними у небі летів гвинтовий літак. Маленькі гілочки росли у тому ж напрямку, у якому рухався літак, тобто зі сходу на захід. Це говорило про те, що найбільш сильні вітри на цьому пагорбі — західний і східний.

— Може, підемо звідси? — порушив тишу Ісана. Він відчував, що все, що Такакі хотів йому розказати про Китове дерево, він уже розказав. В той же час Ісана розумів, що свій сон Такакі розповів йому якомога лаконічніше, передавши основний його зміст.

Такакі, якому повернувся його колишній колір обличчя, лише глянув у бік Ісана і мовчки кивнув. «Фольксваген», замість того щоб залишитися на місці, почав балансувати, немов живий, а потім повільно посунув униз, у бік атракціонів, які звідси було майже не видно. Ісана на машинах не розумівся і не міг напевно сказати, чому так сталося: можливо, Такакі відпустив ручник, а можливо, машина зберігала рівновагу тільки завдяки їхній розмові.

Такакі не звернув особливої уваги на падіння автомобіля, і, йдучи під кронами вічнозелених дерев, він промовив:

— Саме такій людині, як ви, котра, вислухавши розповідь, не буде силкуватися коментувати її, я й хотів розповісти про Китове дерево.

Ісана, який відчув у відвертому тоні Такакі прагнення висловити повною мірою щирість, відповів йому словами, які безпосередньо не мали відношення до того, про що говорив Такакі.

— У такі тихі вечори я відчуваю підтримку дерев і знаю, як треба діяти і як поводитись. Гадаю, це душі дерев допомагають мені…

Такакі спустився до найнижчої точки насипу і збирався зістрибнути на вільну ділянку за каруселлю. Як йому стрибнути, він не хвилювався, однак уважно оглядав місце, куди стрибати, щоб застерегти Ісана, який сьогодні вранці впав з велосипеда.

— Мене тішить, що в такі хвилини я можу роздумувати про власну смерть, — додав Ісана.

Вони спустилися до атракціонів, обійшли карусель і попрямували крізь парк до виходу, де була автобусна зупинка. Порівнявшись з Ісана, Такакі продовжив розмову:

— Але ж ви не зможете померти, залишивши Дзіна?

— Авжеж. Але я не думаю про смерть як про конкретний план дій. Просто мені приємно роздумувати про те, як вона прийде, і як безтурботно та гідно її зустріти. Особливо приємно думати про це, коли спостерігаєш за великими стовбурами та маленькими гілочками таких дерев, як дзельква чи в’яз, словом, тих, які ти називаєш дереванями. Коли дивишся на їхні могутні стовбури, то межа між життям та смертю втрачає сенс, особливо взимку, коли дерева стоять завмерлими… Мені подобається відчувати цю зупинку життя у деревах взимку.

— Отже, дерева також впадають у зимову сплячку? Я знаю, що тварини впадають у сплячку, і навіть бачив одну людину, яка привчила себе впадати у зимову сплячку, — сказав Такакі. Слово людина він вимовив із якоюсь іронією, так, наче цю людину можна зарахувати до класу тварин. Ісана посміявся разом із Такакі, але утримався від того, аби з’ясувати, які треба робити вправи, щоб цього навчитися. Коли вони перелізли через зачинені ворота і підійшли до автобусної зупинки, Такакі раптом, наче згадавши щось, сказав:

— А не хочете побачити нашу схованку?

— Ні, я маю повернутися до Дзіна. Я не можу його так надовго залишити із сторонньою людиною, — відповів Ісана.

— Ну, тоді іншим разом відведу вас туди, — сказав Такакі і, попрямувавши в бік шумного перехрестя, зник серед натовпу. Очікуючи автобус, Ісана роздумував, чи не образив він хлопця?

Наступного дня Ісана з нетерпінням чекав на прихід Такакі. Але він не з’являвся днів п’ять. А його компанія, яка весь час до того вешталася біля вишні, також кудись зникла. Хворий з третього поверху не спускався, і єдиною особою, яка порушувала розмірений плин життя Ісана та Дзін, була Інаго. Їхнє життя дедалі більше змінювалося, і зміни були викликані дивною силою, яку випромінювала ця дівчина із смаглявою шкірою та палючими очима. Дзін відчував її вплив і незабаром прихилився до неї, хоча вона навмисно цього і не добивалася. Ісана був твердо впевнений, що свідомість Дзіна подібна до закритої консервної банки і дістатися до його свідомості може тільки Іса-на — через тоненьку трубочку, вставлену у невеличкий отвір у банці. А коли Ісана мусив залишити Дзіна, то приєднував до свого кінця трубочки магнітофон із записами пташиних голосів. Ісана гадав, що існує тільки цих два способи встановлення контакту із свідомістю Дзіна. Однак відтепер в консервній бляшанці з’явився ще один отвір, і вона почала наповнюватися якоюсь новою енергією…

Спочатку Ісана думав, що Інаго не зможе порозумітися із Дзіном, однак дівчина виявила певні здібності у вихованні дітей. Якось після обіду Ісана сидів у медитації, опустивши ноги на землю в підвалі, як почув через відкритий люк, що нагорі діється щось незвичайне. Серце в нього стиснулося: вочевидь, дівчина робила те, що найбільше на світі ненавидів Дзін. Ісана стало моторошно. Він із жахом очікував, що зараз Дзін почне болісно стогнати, наче дитинча кита, зменшене до розмірів маленького хлопчика. Інаго то вмикала на короткі проміжки часу магнітофон, то раптом вимикала його. Готовий затулити собі вуха, щоб не чути лемент Дзіна, Ісана кинувся сходами нагору, аби зупинити Інаго, яка незрозуміло для чого задумала цю жахливу гру. Однак, зайшовши до кімнати, Ісана побачив Дзіна й Інаго, що сиділи на підлозі, обіпершись спинами об диван, і мирно бавилися. Дзін не тільки не боявся, а навпаки, жваво і захоплено грав у нову гру. Це було перший раз, коли Дзін грався із сторонньою людиною. Інаго вмикала магнітофон, давала прослухати декілька секунд плівку, а потім вимикала.

— А це дрімлюга, — вгадував Дзін.

— Правильно, дрімлюга. Дзін угадав! — за мить говорила Інаго.

Секунди їй вистачало, аби підглянути у трек-лист і прочитати відповідну назву птаха.

Інаго не лише знайшла правильний шлях до серця Дзіна, але й без остраху пішла на зближення з Ісана. Вона захотіла побувати у підвальному приміщені бункера, а, потрапивши туди, виявила захоплення, чим одразу полонила серце Ісана. Він дозволив їй спуститися, а сам залишився нагорі, біля люка, і звідти відповідав на її чемні запитання, задані голосом, від якого паморочилося у голові. Заглядаючи у підвал крізь люк, Ісана бачив, як у темряві блищали вогнем її очі. Він відчував сором через те, що, наче маленького звірка, спіймав її у вовчу яму, і в той же час в ньому займалися сполохи бажання. І хоча її майже повністю оповивала темрява, крізь широкий виріз її котонової куртки проступали не тільки плечі, але й гарно було видно невеличкі груди із пуп’янками сосків. Але вона цього навіть не помічала. Більше за все її зацікавила заповнена землею чотирикутна дірка у бетонній підлозі.

— Я завжди думала, що нічого приємного немає в тому, щоб сидіти у сховищі, якщо раптом ядерна чи воднева бомба знищить усе Токіо, і всі люди будуть у паніці бігати зовні. Але тут досить непогано — можна опускати ноги у справжню землю. Не знаю, як це краще сказати…

Через тиждень Інаго передала від Такакі звістку, що він хоче зустрітися з Ісана біля човнової станції, що поруч із парком. Схоже, Такакі не прийшов особисто до сховища, бо хворий з третього поверху був проти, щоб хтось побачив їхню хованку. Цього разу Ісана вже без вагань залишив Дзіна на Інаго і пішов на зустріч. Дивлячись, як блищить широка, вся у відмілинах, річка під захмареним небом, було важко визначити, в який-бік вона тече. Такакі з виглядом нудьгуючої людини, що знічев’я прийшла не в сезон на човнову станцію, сидів спиною до річки, обіпершись на заведені за спину руки. Наближаючись до Такакі, Ісана дивився на поверхню річки і на неясні обриси того, що було на протилежному боці. Напевно сказати він не міг, але, схоже, там була промислова зона навколо металургійного заводу. А ще далі, наче дерева первісного лісу, стирчали заводські труби, які губилися у неясних обрисах. Над усім районом нависло червоно-попелясте небо, а повітря було насичене густим смородом заводів. Поки Ісана стояв, розглядаючи цей пейзаж, Такакі підвівся і пішов йому назустріч піщаним схилом вгору, розсуваючи очеретяні хащі. Неподалік, одягнений вже зовсім по-літньому у майку, джинсові шорти і гумові кросівки, стояв найбільш дужий із усієї їхньої компанії підліток і дивився, не зводячи очей, наче в одну точку, на Ісана. Замість того, щоб спуститися до човнової станції, вони перейшли через піщаний насип і до берега річки пішли на чотири-п’ять метрів далі. Тепер звуки FM-радіо проносилися над їх головами, а чутно було лише хрускіт піску під ногами. Вони спустилися у приярок, звідки дужий підліток зайшов у воду і витяг з очеретяних хащів білого металевого човна. Це було гарно вибране місце — під прикриттям густо порослих очеретом відмілин, розкиданих то тут, то там, вони могли спокійно залазити У човна, не боячись, що з дамби їх хтось помітить чи почує їх гупання об металевий корпус човна.

Підліток, який допомагав Такакі та Ісана, так і не промовив за весь час ані слова і, відштовхнувши човна, залишився стояти у мутній мілкій воді. Згодом його фігуру в очереті наче заволокло серпанком, Ісана повернувся до Такакі, який узявся за весла, хоча човен, підхоплений течією, ще рухався сам.

У тому місці, де вони йшли, річка із розкиданими очеретяними острівцями стискалася дамбою і берегом і була значно вужчою, порівняно із тією ділянкою, де була човнова станція. Протока нагадувала ставок, відділений від основного русла. Ісана пригадав, що якось приходив сюди із Дзіном ловити карасів, хоча рибалити ніякого бажання не було, та й нічого вони тоді не піймали. Течія тут була досить сильною, і човен поступово набирав швидкість. Ісана подивився у воду і побачив, як із дна здіймаються маленькі шматочки червоної землі. Відколи Такакі та Ісана зустрілися, вони не промовили ще ані слова, і Ісана відчував, що слід дотримуватися цього правила таємничості, яке було заведено у підлітків. Втім, почавши працювати веслами, Такакі продовжував мовчати і намагався дивитися кудись убік. Ця дитяча гра почала набридати Ісана.

— А що, хворий хлопець був проти, щоб ви показали мені свою хованку? Якось умовили його? — спитав Ісана.

— Бой? Я думав, що він до вчорашнього дня помре. Нехай собі опирається, скільки йому завгодно, — запросто сказав Такакі.

Обличчя Ісана, яке обдував легкий вітрець, аж спалахнуло. Від обурення він навіть закашлявся.

— Ти думав, що він до вчорашнього дня помре? Тобто ви збиралися підкинути мені із сином труп? — сказав Ісана тоном, що виражав спізнілий протест.

— Саме так, — відповів Такакі, спокійно сприймаючи обурення Ісана. — Нам не було куди подіти труп Боя. Навіть якби він помер від правця, будь-який лікар помітив би підозрілі рани на руці, і можна не сумніватися, що, керуючись професійною етикою або ж просто через цікавість, залучив би до цієї справи поліцію.

— Виходить, ви хотіли повісти на мене і Дзіна труп?! — скрикнув Ісана, відчуваючи, як починає вирувати в ньому розлюченість через цей навмисно безтурботний тон Такакі. — Але навіщо? Для чого ви вирішили підкинути в мій дім труп? Як це розуміти? Ви, взагалі, думаєте, що ви робите?

— Припиніть волати! Ви ж не думаєте накинутися на мене? Ми, як-не-як, у човні, не забувайте, — сказав Такакі, поклавши весла і витягнувши руки, наче збирався відбиватися від Ісана.

Очі хлопця, які він завжди відводив, налилися тепер кров’ю, обличчя посіріло, і на ньому з’явився злісний і в той же час якийсь улесливий вираз. Ісана також дивився на нього з ненавистю.

— Справа в тому, що ми — Команда Вільних Мореплавців, і ми вас обрали, — сказав Такакі, все ще готовий дати відсіч.

Такакі так і сидів, склавши весла, а човен, набираючи швидкість, продовжував плисти повз відмілини. Вітер посилився, і стало чутно якийсь кислуватий запах, схожий на запах сірки. Течія з їхнього боку стала ще стрімкішою, і тепер, щоб повернути назад, Такакі довелось би веслувати з усіх сил. Ісана сидів мовчки. Човен знову порівнявся з островом і, пройшовши крізь прохід у дамбі, зайшов вузькою протокою у густий очерет. По обидва боки серед засохлого очерету і місканту стирчали молоді пагони. Напевно, влітку, коли рослини наберуть сили і перетворяться на густі зарості, на човні можна буде петляти, наче лабіринтом.

— Ми обрали вас, — повторив Такакі, — оскільки довго спостерігали за вами і зрозуміли, що ви не такий, як інші люди. Ми побачили, що ви особлива людина, але не могли зрозуміти, в чому полягає ваша особливість, і тільки після того, як ви сказали про китів та дерева, я зрозумів, у чому вона полягає. Я подумав: якщо ви стоїте між нами та всіма іншими людьми, то, напевно, до нас ви ближче. От я і вирішив зав’язати із вами стосунки. Вже давно. А тут якраз Бой захворів, ось ми і вирішили відвести його до вас у сховище, щоб він там і помирав. Але, як ви знаєте, Бой не помер, і в нас не було ніяких проблем із тим, куди подіти труп, так що тепер ми можемо спокійно його забрати зі сховища. Так чи інакше, я вирішив показати вам схованку Команди Вільних Мореплавців. Зрозумійте, ми хочемо налагодити з вами стосунки. Принаймні ні з ким іншим ми не збиралися налагоджувати стосунки.

— Так-то воно так… — сказав нерішуче Ісана.

Човен доплив до кінця протоки, і вони змушені були вилізти і пройти крізь засохлу дренажну арку. Вийшовши на тому боці, вони опинилися посеред величезного звалища. Воно було настільки великим, що тут можна було побачити будь-що, чим користується і що викидає людина в процесі життя. Підтвердженням того, що сміття накопичувалося тут впродовж років, були прошарки засохлої трави. У горі сміття був проритий прохід на ширину плечей людини. Ісана йшов позаду Такакі і намагався не торкатися сміттєвих стін. Незабаром тунель зробив поворот — схоже, для того, щоб прохід не впадав у вічі, — і через деякий час вони вийшли біля павільйону на кіностудії. Поки Такакі відчиняв великий замок, Ісана подивився у вечірнє небо і глибоко зітхнув. Досі, блукаючи лабіринтами, створеними дітьми, і перебуваючи під впливом різноманітних таємних задумок дітей, Ісана не мав можливості підняти голову і подивитися у небо.

Частина 7

Бой проти

Як тільки відчинилися двері павільйону, перед очима Ісана виник величезний бульдозер, розмальований у жовто-чорні смуги. Гігантський беззубий ківш бульдозера, природно, мав би бути опущеним на землю, однак він був задертий вище водійської кабіни. Між двома опорами, що тримають ківш, виднілися: дизельний мотор, кабіна водія і ще одна кабіна над нею, яка була розвернута в протилежний бік. З обох боків цього смугастого рака були гусениці.

— Непогано допомагає, напевно, відлякувати непроханих гостей?

— Він може не тільки відлякувати, адже це справжній танк, — сказав Такакі. — Якщо він попрямує на нас, як на непроханих гостей, то почне відтісняти до вузького проходу, зажене туди і завалить сміттям. А потім ще й розчавить гусеницями і пошматує ковшем. Звичайно, призначення у нього цивільне. Він був привезений сюди для знищення кіношних будівель. Ми керували цим бульдозером, коли працювали у компанії, що займалася розчисткою ділянок для будівництва. На цьому місці мали зробити майданчик для боулінгу. Але тут виявилося, що місцеві проти, так що на цьому все і скінчилося. Ми втратили роботу, а бульдозер так і стояв собі без діла на вулиці. Тоді ми придумали, як його використати. Перш за все ми згребли залишки будівлі, що стояла між цим павільйоном і спорудою навпроти, і так виникло звалище, крізь яке ми щойно проходили. Таким чином ми приховали від сторонніх очей цей павільйон, принаймні нікому не прийде в голову добиратися сюди крізь гору сміття. Потім ми затягнули бульдозер всередину, а колію ми своїми руками засипали також сміттям. Компанія отримала страховку. Ніхто не здіймав галасу через якийсь там бульдозер.

Обійшовши бульдозер, Такакі пройшов усередину павільйону, Ісана пройшов слідом і раптом у світлі, що проникало крізь вікно у стелі, він побачив двощоглову шхуну, майже готову до відплиття, варто лише підтягнути вітрила. Ісана аж дух перехопило. Такакі повернувся, почувши, як Ісана зойкнув від подиву, і пильно на нього подивився. Потім хлопець повернувся до Ісана спиною і також дивився на шхуну, від якої Ісана не міг відвести очей — здавалося, вона мчить вперед, хоча вітрила були спущені. Він так захопився видовищем корабля, що йому навіть здавалося, що його обдає бризками морської піни, і все тіло наче наповнювалося натхненною радістю. Шхуна була оснащена двома величними щоглами, бушприт випинався вперед, і здавалося, що ось-ось запалають бортові вогні. Втім, нижче палуби починалася підлога павільйону. Фальшборти лише виступали над підлогою, даючи контур судну, і зроблені були з тих же дощок, що й стіни приміщення. І все-таки, то була справжня шхуна.

Всередині павільйон мав звичайний студійний вигляд. На стелі, вище головної щогли шхуни, прикріплений був каркас і рейки, на яких трималася освітлювальна апаратура. Завдяки гарним декораціям, на яких була окреслена лінія горизонту і вечірнє небо, шхуна, хоча й лежала палубою на підлозі, виглядала так, наче вона пливе морем. Причому пейзажі на декораціях праворуч і ліворуч від корабля відрізнялися: на одному було намальоване ясне і чисте небо, а на іншому ось-ось мав початися шторм. Позаду шхуни виднівся пінистий слід, від чого складалося враження руху, а за кормою море на декораціях було дещо іншим і підійшло б до сцени катання на водних лижах.

— Невже тут і справді знімалися фільми? — спитав Ісана і, підійшовши до корми, взявся руками за фальшборт, який доходив йому до пояса. Там він побачив штурвал і рубку, а далі — дві щогли.

— Задник, скоріше всього, використовувався для зйомок морських фільмів, — відповів Такакі. Він роззувся, переступив через борт і піднявся на палубу. — Але сама шхуна — не муляж для кінофільмів. Одразу, напевно, помітили? Це частина справжньої шхуни, що плавала морем. П’ятдесят футів завдовжки. На ній ми тренуємося розпускати та згортати вітрила, вивчаємо корабельне оснащення. Уявляємо справжній вітер і керуємо вітрилами. Словом, ходимо морем, тільки в межах павільйону. Щоб щогла не хилиталася, коли ми залазимо нагору ставити снасті, ми її закріпили зверху та знизу. Окрім шхуни, на цій кіностудії не залишилося нічого, що б можна було використовувати як справжню річ. Світ кіноіндустрії надзвичайно дивовижний, у тому плані, що в ньому немає нічого справжнього.

— То це ви побудували цю шхуну чи, краще, — «шхуну від палуби і вище»?

— Я ж сказав, що вона ходила морем. Неспеціалістам таку шхуну не зробити. Ми привезли її сюди з моря. Розібрали і частинами перевезли на великій вантажівці, — сказав він, не приховуючи гордості. — Шхуна належала іноземцеві і в море виходила лише влітку, коли власник приїздив до Японії. Взимку вона стояла в бухті Ідзу, і наші хлопці найнялися працювати на ній. Тобто стали найманою командою. Влітку допомагали іноземцеві, коли він ходив на ній, а взимку доглядали, щоб не псувалася, щоб не віднесло тайфуном, і таке інше. Отоді ми і вирішили забрати її і використовувати для тренувань Команди Вільних Мореплавців. Але в морі її б швидко помітили, тому ми змушені були витягнути її на суходіл. Відвели її в маленьку бухту і розібрали все, що вище палуби, а потім перевезли сюди. А тут знову зібрали. Розібрати палубу і щогли було не надто складно, а для того, щоб зібрати все, пішло цілих півроку. Основну щоглу та фок-щоглу довелося трохи підрізати. Павільйон гарно обладнаний, тут багато усіляких каркасів, рейок на стелі, і тому працювати було зручно, однак все-таки півроку пішло. Цілих півроку!

— Не дивно, що на таку роботу пішло аж півроку, — сказав Ісана, повеселішавши. — А ви і справді цілеспрямована компанія, якщо з таким завзяттям готові гратися у велику гру…

Слово «гра», схоже, Такакі не сподобалося. Він почав церемонно крутити штурвал, а потім відчинив двері в рубку і показав Ісана койку та компас. Койка була майже під стелею, і спати на ній, напевно, було дуже незручно. Такакі пояснив, що на справжній шхуні койка була значно нижче палуби.

— Ви забрали всю верхню частину шхуни, а те, що залишилося, досі плаває морем?

— Плавати-то воно, може, й плаває. Але ми забрали із машинного відділення мотор, а також рацію, койки з кубрика, стіл штурмана, словом — майже все. Так що все, що потрібно на кораблі, в нас є. А морем плаває лише скелет шхуни із камбузом, гальюном, коморою та баластні резервуари. Внизу у підвалі ми влаштували точну копію кубрика. І в ньому ми ночуємо, а на кораблі проводяться тренування, так що в нас справжнє моряцьке життя.

Такакі зліз зі шхуни, взувся і, відчинивши залізні двері, прикриті декораціями, повів Ісана за собою. Світло він не увімкнув. За дверима були сходи. Слідкуючи за плечима Такакі, Ісана пішов униз у цілковитій темряві, вдихаючи затхлий запах плісняви, яка, схоже, просякнула собою всі стіни навколо. Спустившись донизу, Такакі відчинив такі самі двері. Ісана очікував, що й там буде темно, однак перед ним відкрилася кімната із двома рядами койок, яку слабо освітлювала лампочка. У світлі лампочки, яку прикривав чорний ковпак, що нагадав Ісана прийоми маскування у армії, на койці він побачив худорлявого хлопця. Ісана також помітив ще дві фігури, які сновигали поруч. Коли хлопець піднявся на койці, стало зрозуміло, що він притискає щось до грудей. За мить Ісана зрозумів, що це і є Бой, і він тримає в руках мисливську рушницю. Двоє інших, схоже, були неозброєні. Один із них був надто широкоплечий для свого зросту підліток, який дуже зацікавив Ісана. Це був, як пізніше дізнався Ісана, «Приплюснутий» — найцікавіша особа з усіх Вільних Мореплавців.

— Ага, засідка! Що, Бой, подіяли антибіотики і вже одужав? — промовив Такакі. — Невже так полегшало, що дістався сюди самостійно?

— Це я його привіз. Є до тебе питання, Такакі. Маєш пояснити, чому ти, не порадившись із усіма, привів сюди стороннього? — сказав хтось із темряви. Це був хлопець, якого звали Тамакіті, його Ісана також одразу запам’ятав. — Ти спершу присядь на свою капітанську койку. Рушниця в Боя заряджена. Ми із Приплюснутим поки що зберігаємо нейтралітет, але якщо ти думаєш зам’яти справу і віджартуватися, то Бой терпіти цього не буде.

— Що б не задумував Бой, Тамакіті зажди йому підспівує, — глузливо сказав Такакі.

— Рушниці та інша зброя зберігаються в мене. Окрім тієї, що тримає зараз Бой. Він ще слабкий і без зброї не зможе розмовляти з тобою на рівних. Гаразд, давайте почнемо розмову, — сказав Тамакіті, не звернувши уваги на слова Такакі.

Такакі підійшов до єдиної одноярусної койки у кубрику і, простягнувши вгору руку, увімкнув ще одну лампочку. Ісана, який йшов за ним слідом, сів на нижню койку поруч. Між цією койкою та койкою Тамакіті на бетонній підлозі він помітив якийсь незрозумілий малюнок, намальований білою фарбою. Зі свого місця він бачив лише частину малюнка, тому спробував уявити собі, що це за геометрична фігура, і згодом зрозумів, що це двовимірний малюнок внутрішнього простору п’ятдесяти-футової шхуни у натуральну величину, про що йому щойно говорив Такакі. Згідно з накресленим планом були розвішані двоярусні койки, а у відгородженій мотузкою частині кімнати стояв справний мотор. Тільки туалет був накреслений лише на плані, а користувалися вони тим, що був на студії, і, певна річ, він був за межами шхуни. Проте всі інші складові корабля, враховуючи камбуз, відповідали планові.

— Тамакіті, проти тебе я нічого не маю. Незважаючи на те, що ти розпалював Боя, дав йому рушницю, а іншу зброю кудись сховав. Нехай. Ти ж відповідальний за зброю Вільних Мореплавців. Та навіть якби у мене й була рушниця, мені стріляти в Боя причин немає.

— А якщо б ти щось проти мене і мав, то тільки особисте, правда? В нас же немає ніякого статуту, якому б ми підпорядковувалися, — холодно сказав Тамакіті. — А якби в нас був статут, то першим порушив його ти, коли привів у сховок стороннього, не порадившись із членами команди Вільних Мореплавців. Тепер я думаю, що нам слід було б укласти якийсь статут, перед тим як об’єднуватися навколо тебе. І якби в нас був статут, то Боя не відправили б у інше місце, адже його смерть могла б викликати якісь складнощі. Поки мене не було, його кудись вивезли звідси і кинули помирати, і це тому, що його стан значно погіршився. Мене це дивує, Такакі.

— І дійсно, Такакі, це було неправильно, — сказав Приплюснутий. Його голос справляв дивне враження, бо був частково голосом дорослої людини, але в ньому пробивалися якісь верескливі модуляції, наче звук на пластинці, яка крутиться з дуже великою швидкістю.

— Залишити тут Боя було неможливо. Невже не зрозуміло? Як би ми дістали для нього ліки? Ми ж його не кинули напризволяще. І хіба він не одужав врешті-решт? Ви чекали мене тут, щоб побідкатися про нещасного Боя, і для цього навіть дали йому рушницю? Просто хотіли пожалітися? — захищався Такакі. — І це все, що ви змогли придумати?

— Я зараз уб’ю цього придурка! Я прийшов сюди, щоб застрелити його, Такакі! — вперше заговорив Бой, і в його голосі було помітно, що він ще не зовсім одужав.

— Ти диви, які справи! Ще вчора він скиглив, що ось-ось помре, а тепер он як заговорив, — спокійно сказав Такакі, звертаючись до Ісана. Однак було видно, що його худе обличчя зблідло і конвульсивно тіпається. Ісана зрозумів, що над ним нависла страшна небезпека, і Такакі, який мав би його захистити, нічого вдіяти не може і сам зі злістю усвідомлює своє безсилля.

— Рушниця заряджена дробом, Такакі, йди сюди. Зараз я його пристрелю, він і ойкнути не встигне! — сказав Бой і спрямував рушницю на Ісана.

— Я плакати не збираюсь. А окрім тебе, гадюченя, більше плаксивих тут немає! — відповів Ісана.

Спантеличений Такакі подивився на Ісана. Такакі сидів із скам’янілим білим обличчям, яке смикали судоми, і його очі, які він завжди відводив від Ісана, налилися кров’ю, що готова була виплеснутись, і тепер дивилися прямо на Ісана.

Зараз, лише за мить, мою ні в чому не повинну голову знесе пострілом із рушниці. З такої відстані дріб матиме чималу убивчу силу, — звернувся Ісана до душ дерев і китів. Його, наче величезною вогкою долонею, притискало відчуття повного безсилля через неможливість утекти. Не так Бой із спрямованою на нього рушницею, як немигаючий погляд Такакі змусив його усвідомити, що йому нічого не залишається, окрім як чекати, наче беззахисна дитина, коли в нього із шаленою швидкістю полетить руйнівний дріб. А проте, він із зростаючою силою вірив, що зараз ще не помре.

— Навіщо ви таке говорите? Ви що, хочете ще більше накрутити цього покидька? — скинувся, немов біб на сковороді, Такакі. — Чому ви не скажете Бою, щоб він не стріляв?

— Не знаю, чому, — сказав Ісана, справляючись із неслухняними губами. Під язиком у нього наче лежав свинцевий жмуток. Він відчував, що йому раптом відкрилася проста і очевидна істина, і він хотів пропустити її через свідомість, щоб повною мірою її осягнути. Замість того, щоб звернутися до душ дерев і китів, він заговорив із Такакі: — Я знаю тільки, що не проситиму дарувати мені життя, бо не бачу в цьому потреби. Мені здається, що Дзін і без мене зможе пристосуватися в цьому світі. Я зрозумів, що це можливо, і Інаго допомогла мені в цьому. Він обійдеться і без мене, і тому вважаю себе абсолютно вільним. І я з радістю готовий прийняти смерть. Я тобі говорив якось про це.

Обличчя Такакі якось зіщулилося і посіріло. Він дивився розгублено на Ісана, наче відкрита істина стосувалася саме його. Однак він, здавалося, не вірив у готовність Ісана до смерті.

— А як же ваша роль повіреного у справах дерев? Хто буде виконувати роботу повіреного китів? Якщо не стане повіреного дерев і китів, їм стане зле. Чи то був просто жарт? — схвильовано говорив Такакі, який більше, ніж Ісана, боявся його близької смерті.

— Я ніколи не думав, що хтось мені повірить, якщо я скажу, що я є повіреним дерев і китів. Більше того, я не думав, що в це взагалі можливо повірити. Так само, як і в душі дерев і китів. І якщо я й справді повірений дерев і китів, у що ти, здається, повірив, то знай: як тільки мене не стане, душі дерев і китів знайдуть собі іншого повіреного. І щойно я зрозумів ще одну річ: на світі є чимало людей, які живуть так само, як і я, відлюдницьким життям і які могли б виконувати роботу повірених дерев і китів. Навіть якщо те, що я призначив себе повіреним дерев і китів, є не більше, ніж плід моєї фантазії, і навіть якщо я буду вбитим через якусь недоладну причину і у якомусь незрозумілому місці, я все одно об’єктивно відчуваю, хто я і що роблю. А ви залишайтесь із проблемою, куди дівати мій труп… І якщо я об’єктивно є тим, ким вважаю себе суб’єктивно, то не виключено, що десь існують схожі на мене люди, правда ж? Як тільки ви намалювали в мене на стіні знаки і пішли на зближення, я одразу подумав, що на мене чекають нові випробування. Схоже, це вони і є…

Ісана замовк. З одного боку, він відчував напруження, що йшло від хворого підлітка із рушницею, а з другого — його втягувало у вир власних внутрішніх переживань. Якщо і далі триватиме мовчання, то він зможе сам визначити час страти, і це буде останнім мовчанням його тіла і душі. Одурманений затхлим повітрям та крайньою напругою, він, проте, не відчував ніякого страху. Першим порушив тишу Приплюснутий, який стояв за койкою Боя.

— Повірений дерев і китів? Що це за маячня? — сказав він поспіхом, наче хотів випередити постріл з рушниці.

— Я ж вам розказував, ти що, не слухав? — обурено сказав Такакі.

— Я так зрозумів, що твоя розповідь — не більше ніж прикол. Це ж просто маячня: якийсь придурок вирішив переповідати, що говорять кити, які, рятуючись від знищення, забились десь у Льодовитому океані. Ну, хіба не маячня?

— Він не придурок! І саме тому, що він не придурок, Бой і хоче його застрелити, а ви йому допомагаєте, бо боїтесь, що він розповість комусь про схованку Вільних Мореплавців, — розлючено сказав Такакі.

Ісана зрозумів, що спочатку вони, схоже, вважали його божевільним, який живе з розумово відсталою дитиною.

— Згоден, він не придурок. Але слід з’ясувати декілька моментів. Ви не проти? — Приплюснутий звернувся тепер безпосередньо до Ісана. — Не будемо торкатися дерев, а от за китів ви скажіть, що ви як повірений будете робити, коли їх геть усіх знищать? Завдасте удару у відповідь? Вкрадете водневу бомбу? А інакше який сенс сидіти у бомбосховищі? А зараз ви що робите заради захисту китів? Пишете якісь листи, чи як?

— Він же псих! Що він може планувати, якщо він натуральний псих! — закричав зі свого місця Бой. — Псих, Такакі, аби захистити себе, може і шпигувати, і доносити. Бувають такі виверткі психопати, які готові на все, тільки б догодити поліції. Скільки завгодно таких, що підмазуються до поліції!

— Ти спочатку подумай, а потім кажи! А то кричиш, наче істерична баба, слухати нудотно! — закричав Такакі, який до цього часу сидів, повернувшись до Ісана.

Ісана чітко усвідомлював, що Такакі вже не прикриває його своїм тілом від дробу, який, вилетівши з рушниці на колінах у Боя, уразив би його голову, плечі і груди. Ісана відчував, як у жилах холодить кров, однак замість страху його охоплювало щось інше.

— Бой, зачекай, не стріляй поки що. Нехай відповість мені, — писклявим голосом скрикнув Приплюснутий. — Отже, що буде, коли зникне останній кит? Як ви збираєтесь покарати за це людство? А якщо ви не збираєтесь…

— Кити — найвеличніші та найлагідніші з усіх ссавців, — сказав Ісана як повірений. — Незважаючи на те, що люди, полюючи на китів, ставлять цих тварин під загрозу повного знищення, я думаю, що кити, як найсильніші із ссавців, усе-таки виживуть. І навіть у разі ядерної війни кити опиняться у значно вигідніших умовах, адже, на відміну від інших ссавців, можуть довгий час обходитися без повітря. Тому я гадаю, що день смерті останнього кита буде водночас і останнім днем для ссавця, якого називають людиною. Так що не потрібно придумувати ніякого покарання.

— Точно! Я також так думаю! — скрикнув у запалі Приплюснутий. — Є всі підстави вважати, що людина зникне раніше, аніж кити. Точно кажу вам! Але у чому ж тоді функція повіреного китів? Може, у тому, щоб бути фундатором Асоціації ссавців, яка займається захистом китів з метою врятування від обопільної загибелі людей та китів? Якщо так, то цілком ймовірно, що ви шпигували за нами, щоб донести потім у поліцію. Ви ж стежили за нами крізь бінокль? Чи будете заперечувати?

— Точно, у нього є великий бінокль, я бачив, — сказав Бой, відчувши підтримку. — Покінчимо з ним хутчіше!

— Тебе ніхто не питає! — сказав Приплюснутий. — Я вас питаю, що означає бути повіреним китів і при цьому нічого не робити заради усіх ссавців?

— Колись у майбутньому настане день, коли всі ссавці, включаючи людей і китів, загинуть, а дерева по всій планеті засохнуть. Тоді на Землю прийдуть нові істоти, — піднесено заговорив Ісана, звертаючись до людини, яка готова була слухати його із щирою зацікавленістю. — Цим новим істотам я хотів би розповісти, що царювали на землі не люди, а дерева і кити. Я оповім їм, що в існуванні дерев і китів було щось настільки величне, чого людина так і не змогла осягнути. Звичайно, нові істоти будуть значно вищої організації, аніж люди, і, можливо, не буде й потреби спілкуватися за допомогою слів. Власне кажучи, самий факт загибелі людей і буде для нових істот цілком змістовним посланням. Самі розумієте, що новими істотами слід називати тих прибульців, які з’являться тут із-за меж сонячної системи. Зараз існують псевдонаукові концепції, згідно з якими після зникнення ссавців Землю заповнять таргани, однак розповідати тарганам про величність дерев і китів у мене немає ніякого бажання.

— Якщо та якби, і нічого більше! — скрикнув Приплюснутий і вийшов на декілька кроків уперед із темряви. — Ви ж самі сказали, що кити — найсильніші із ссавців, і тому, коли всі, включаючи людей, зникнуть, саме кити і залишаться. І тоді «нових істот» зустрінуть вони і ви, як їхній повірений. А потім ще дерева поступово навчаться говорити з прибульцями за допомогою телепатії, і картинка вийде просто запаморочливою!

— Так далеко я не загадую. І не претендую на такі високі привілеї, — голос Ісана став сумним, що різко контрастувало із збудженими інтонаціями Приплюснутого. — І навіть не мрію про таку блискучу перспективу. Я готовий обмежитися лише функцією повіреного дерев і китів, яку ладен виконувати протягом мого життя. Лише це. І на боці людей я стояти не збираюся. Я виховую розумово відсталу дитину, і мені не зробити ніякого вагомого внеску ні у теперішнє, ні у майбутнє людства. Тому живу я, спокійно чекаючи той день, коли загинуть люди, кити і дерева. Я думаю, що людина, яка нічого не робить, що притаманно людині, і просто проводить життя в очікуванні, має привернути увагу нових істот, які з’являться на Землі, і зможе передати їм послання. Моє бажання померти було настільки сильним, що я й сховався у бункері, щоб дочекатися дня, коли прибудуть нові істоти. Якщо жити, не роблячи нічого, що притаманно людині, і просто чекати, — то найкраще це робити, що найбільш природно, — навчаючись у дерев. А я і проводжу своє життя, намагаючись злитися із деревами. Для людини немає нічого більш природного, аніж жити у злитті з деревами і не переривати своє існування заради зустрічі з новими істотами…

— Ти глянь на нього! Він збирається жити довше за всіх нас. Саме такі і не зупиняться ні перед чим: і шпигуватимуть, і зраджуватимуть, і доноситимуть поліції…

— Замовкни, дурень! Тебе ніхто не питає! — крикнув на Боя Приплюснутий писклявим голосом. — Отже, виходить, що ви живете лише самим очікуванням, без жодного егоїстичного бажання? Але чому, поясніть, ви відмовилися від усіх людських привілеїв і вирішили жити самим очікуванням? Невже тому, що так любите дерева і китів? Це ваша релігія? Дерева і кити — ваші боги? Навряд чи це так. Я так зрозумів, що коли нові істоти і можуть ще бути богами, то загиблі дерева і кити — ні. Правильно? З ваших слів виходить, що дерева і кити не можуть бути богами, еге ж?

— Звичайно, ні дерева, ні кити — не боги. Безперечно, кити — найсильніші і найпрекрасніші істоти серед ссавців, однак не більше того. Втім, дерева, порівняно із китами, напевно, стоять ближче до богів. І якщо загинуть усі ссавці на планеті, дерева ще можуть залишитися, і не виключено, що нові істоти зможуть із ними зблизитися. Я бачив листя дерев, які в результаті радіаційного випромінювання дістали пошкодження на клітинному рівні і втратили свою форму, але і в Хіросімі, і в Нагасакі першими відродилися саме дерева. Тобто є підстави вважати, що дерева зможуть подолати будь-які стихійні лиха і продовжити існувати навіть за доби нових істот.

— Я згоден з вами щодо дерев. Особливо це очевидно, коли спостерігаєш за вибуховою силою бруньок, знятих на фотоплівку, — сказав Приплюснутий.

— Але дерева — все одно не боги. Адже вони також рано чи пізно гинуть, — сказав Ісана.

— Точно-точно, навіть Китові дерева, і ті гинуть, — уставив Такакі.

— Ще один божевільний! Ви всі божевільні! Ви всі з глузду з’їхали! — закричав Бой.

Бой так і продовжував сидіти з рушницею на колінах. Він був роздратований і міг у будь-яку мить вистрелити з рушниці, дуло якої було спрямоване прямо на Ісана. Приплюснутий, розмірено перевалюючись на кривуватих ногах, які несли його непропорційне тіло, пішов у бік, де сиділи Такакі та Ісана, і залізши на другий ярус, вмостився на койці та увімкнув над головою лампочку. Всі його рухи свідчили про те, що йому немає діла до розлюченого Боя. Було очевидно, що він прагне вгамувати Боя, який тримав у руках рушницю. За спиною Боя залишився тепер лише Тамакіті, який продовжував затято мовчати.

— Приплюснутий перейшов на наш бік, Тамакіті. Дивись, він повернувся на свою койку. Тепер у Боя на одного союзника стало менше. Підкріплення брати ніде, так? — спробував розрядити обстановку Такакі.

— Я так думаю, що замість того, щоб убивати його за шпигунство, давайте краще візьмемо його до нас у команду, — сказав Приплюснутий.

— Чому ми маємо вірити йому? Чому навіть ти, Приплюснутий, повірив йому? Як ми можемо вірити, що він не розкаже в поліції про Вільних Мореплавців? — Бой повернувся до Приплюснутого, якого обрав тепер своїм супротивником. — Ще нещодавно ми думали, що він зробить для нас усе, що завгодно, боячись, що ми викрадемо його дебільного сина. Такакі, ти ж сам говорив це. А тепер що виходить? Він уторопав, що його син проживе і без нього. Тепер ми навіть не можемо пригрозити йому, що викрадемо його сина, бо тепер йому все одно, і він спокійно може піти і донести на нас. І що нам робити? Ви ж не збираєтесь навічно замкнути його тут?

— Ні, ніхто його тут не замикає. А ти, я бачу, і справді дурень дурнем. Не розумієш, що нам тільки краще буде, якщо він увійде до команди, — сказав Приплюснутий. — Де ти бачив чоловіка, який ладен сам-один чекати на кінець світу? Отож-бо! Це не те, що ти, дурноверхе цуценя!

— Замовкни! Такий дивак, як він, коли-небудь все одно відмовиться від своїх ідей! Візьме і перестане жити таким життям. Він виріс серед звичайних людей. І колись просто кине все це. Хіба ти сам, Такакі, не казав нам завжди, що людина, яка сама пішла із суспільства, все одно колись у нього повернеться. Це ж твої слова!

— Такакі казав якраз прямо протилежне. Він казав, що людина, яка із власної волі пішла із суспільства, вже не повернеться з власної волі до суспільства. Ти неправильно зрозумів!

— А ти сам? Ти ж прийшов до нас тому, що почав сплющуватися. Хіба ти хотів, щоб твоє тіло сплющувалося? Каліками і божевільними не стають із власної волі.

— Я не каліка і не божевільний, зрозумів? — проскрипів Приплюснутий.

Далі на очах Ісана з надзвичайною швидкістю сталася драма брутального насилля. Все сталося так швидко, що скільки Ісана потім не намагався прокрутити ті події у себе в голові, його пам’ять все одно відтворювала їх повільніше, аніж то було насправді. І справа навіть була не тільки у надзвичайній швидкості, а скоріше, у неможливості поєднати всі складові подій у єдину низку. Ісана спостерігав, сидячи ліворуч позаду Приплюснутого, який зістрибнув із койки і здавався тоді ледь не карликом. Ноги його були такими короткими, що здавалося, ніби він повзе на колінах, а руки виглядали обрубками, що закінчувалися ліктями. Натомість корпус у нього був надзвичайно довгим, плечі — широкими, а сідниці — товстезними. Не повертаючи велетенської голови, що стирчала з могутніх плечей, він пішов, перевалюючись на коротких ногах у бік стола штурмана. Наблизившись до Боя, він навіть не звернув уваги на спрямовану на нього рушницю, розвернувся і з розмаху вдарив Боя по обличчю. Бой злетів з ліжка, але швидко підвівся, стискаючи в руках рушницю, і спрямував дуло на кінчик носа Приплюснутого. Той навіть не подумав відвести його і, наче черепаха, що вчіплюється мертвою хваткою у здобич, схопив зубами дуло рушниці. Стискаючи дуло в зубах так, що на шиї в нього набухли жили, він підвів схожу на колоду руку із якимось предметом, з глухим звуком ударив ним ззаду по голові Боя. Предметом в його руці виявився блок для канатів, який лежав біля койки Боя. З розбитої голови Боя і з блока в руці Приплюснутого на всі боки полетіли бризки крові.

— Стій, Приплюснутий! Не вбивай його! Не вбивай Боя! — закричав Такакі, а Бой тим часом із зойком метнувся в прохід між койками.

Приплюснутий відкинув рушницю, яку тримав зубами. Схоже, дуло упиралося йому в горло, і не менш гучно, ніж репетування Боя, він сплюнув у бік рушниці, що лежала на підлозі. Потім він ще раз відхаркнувся і крикнув:

— Куди тікаєш? — але Бой нікуди не тікав, а присів навпочіпки під стіною.

— Так його рани ніколи не загояться, — сказав блідий, але з налитими кров’ю очима Такакі, повернувшись до Ісана.

— Посидимо тут, поки він припинить скиглити. Нічого іншого не залишається, — сказав Приплюснутий уже спокійним тоном і попрямував до своєї койки.

Якийсь час усі мовчали, і в підвалі чутно було лише схлипування Боя. Він жалісно плакав, і в його плачі була і образа на товаришів, і прохання про примирення з ними.

Тамакіті, який досі стояв мовчки осторонь, пройшов між койками і підняв з підлоги рушницю. Розігнувшись, він почав ганчіркою витирати з неї харкотиння Приплюснутого. Робив він це з такою турботою, що навряд чи то була просто професійна акуратність. Ісана роздивився його обличчя — у світлі лампочки воно було смаглявим, схожим на темне обличчя Боя, і у Ісана навіть промайнула думка, що вони, можливо, родичі.

— Рушниця була на запобіжнику, — сказав, ні до кого не звертаючись, Тамакіті. — Але якби Бой помітив це і попросив його навчити, я б йому не відмовив…

Частина 8

Приплюснутий

Бой, діставшись за допомогою Тамакіті до своєї койки, лежав при вимкненій лампочці і то стогнав, то засинав, а потім знову прокидався і знову починав стогнати, або прислухався до того, що відбувається навколо. Всі залишилися не для того, щоб доглядати Боя у підвалі, а щоб дочекатися темряви і перенести його у сховище до Ісана. Вийти з підвалу хоча б ненадовго, щоб поїсти, вони також не могли, адже Бой страшився, що його кинуть самого, і не припиняв стогнати. А Ісана, який міг піти собі у сховище сам, не хотів розставатися із хлопцями. Тим більше, він не був упевнений, що зможе без провідника, та ще й у темряві, подолати заплутаний шлях човном. Тоді Ісана думав, що вибратися із сховку Вільних Мореплавців можна лише водою. Але насправді залишився він не тільки з цих причин. Ісана та Приплюснутий були розпалені насиллям і тому, хоча і мовчали якийсь час, згодом почали теревенити.

На відміну від сторожкого Тамакіті, який увесь час мовчав, Такакі не був проти потеревенити разом з іншими, однак, пригадуючи потім цю розмову, Ісана помітив, що Такакі лише погоджувався або вставляв якесь зауваження, і не більше. Ці його глузливі фрази та їдкі зауваження органічно поєднувалися з похмурими, різкими тонами усієї бесіди того вечора, що проходила на фоні болісних стогонів Боя та мовчання Тамакіті.

Ісана сидів біля столу на буї замість стільця, спиною до койки Боя, обличчям до койки Такакі, який лежав на спині, і двоярусної койки, на одній з яких, знизу, сидів Приплюснутий, а на іншій, зверху, лежав Тамакіті. Якби Ісана вступив у їхню команду, йому також, напевно, виділили б койку, але він не хотів думати — яку, соромлячись побитого Боя. До Такакі Ісана відчував якусь близькість, пов’язану, вочевидь, із його розповіддю про Китове дерево, а також із тим, що Такакі захищав його перед Боєм. Тому Ісана не дратувало, коли Такакі вставляв глузливі зауваження чи тихо підсміювався. Що стосується двох інших, тих, хто нещодавно хотів смерті Ісана і готовий був допомагати в цьому Бою, то Ісана так і не вдалося подолати непроникну перепону не тільки між собою та мовчазним Тамакіті, що природно, але й балакучим Приплюснутим. Такакі був для Ісана наче давній приятель, а Тамакіті, який лежав на койці, натираючи рушницю, та Приплюснутий, який захоплено розповідав свою історію, так і залишилися для Ісана чужинцями. Ісана та Приплюснутий сиділи впівоберта обличчям один до одного, і якби раптом пролунав сигнальний постріл тривоги, вони б зірвалися зі своїх місць і так би й побігли у протилежні боки. Більше того, якби пролунав другий постріл, який, наче електричний розряд, струсонув би нервові клітини у глибині їхніх черепних коробок, вони б, напевно, зірвалися на ноги, але так би й застигли, дивлячись зі злобою і острахом в обличчя один одного. Мовчання Тамакіті та смішки Такакі були лише супроводом їхньої бесіди, впродовж якої вони сиділи, обидва відчуваючи стійку напругу. Перебуваючи серед членів команди моряків у кубрику корабля, що прямує примарним морем, Ісана вперше у житті повідав свою довгу сповідь, яку мали чути душі дерев та душі китів і яка мала б пробитися крізь товщу темної калюжної води до слуху Дзіна. Коли Ісана оселився у сховищі, він, бувало, стомившись, виходив у місто і там напивався, а повернувшись додому, під’юджений алкоголем, сідав писати викривальні листи колишнім знайомим та друзям. Звичайно, листи були наповнені грізних закидів людини, яка сховалася від усього світу. На ранок йому самому було огидно вкидати листи у поштову скриньку, і він сам усвідомлював, що робить безглуздий вчинок, продиктований п’яним запалом, і виправити його буде вже неможливо, а проте, він ще більше себе підстьобував і квапився надіслати листи. Так і цього вечора: він знав, що вже за годину він пошкодує, як після найогиднішого в своєму житті сп’яніння, але ще з більшим завзяттям рвався оповісти свою сповідь…

Однак його сповіді передувала красномовна розповідь Приплюснутого, яка, власне, і надихнула Ісана на відверту розмову. В тому, що говорив Приплюснутий, у розкиданих по його розповіді деталях було приховане щось таке, що спонукало Ісана до сповіді. Хоча Приплюснутий мав притаманні лише йому фізичні вади, однак різниця у віці між ним і Такакі була зовсім непомітною. Незважаючи на те, що він не виглядав надто дорослим, виявилося, що йому вже було сорок років, тобто він був навіть старший за Ісана. Ця вікова особливість мала особливе значення для розповіді Приплюснутого, і він сам робив на цьому наголос:

…Приплюснутий розказав, що його злигодні почалися, коли йому виповнилося тридцять п’ять років, що для нього означало завершення його молодості. Пізно вночі після святкування свого дня народження він зрозумів, що почав стискатися. За його словами, усвідомив він це так. Професійний фоторепортер у день свого тридцятип’ятиріччя напився. Прокинувшись уночі, він випив ще трохи, як раптом відчув, що вздовж хребта в нього перекочується тепла кулька для гри у патінко. Відчуття було настільки нестерпним, що він, не вмикаючи світла, почав кружляти, висунувши язика, наче собака, по своїй трикімнатній квартирі, у якій всі спали. Потім, керуючись інтуїцією, він роздягнувся догола і став на ваги, зіщулившись від неприємного дотику холодного металу. Посвітивши кишеньковим ліхтариком, він побачив, що схуд на два кілограми. Але який стосунок до цього має кулька для патінко? Він підійшов до дерев’яного стовпа, який розділяв кухню та їдальню, притиснувся до нього спиною, звів п’яти, вирівнявся і нігтем провів над головою лінію. Почувся скрипучий звук жука-скрипуна. Передчуваючи значні зміни у його житті, він поклав руку на заглиблення на маківці голови. Ще в дитинстві він з гордістю показував друзям свою принаду і навіть отримував гроші, наливаючи у заглиблення на маківці ледь не сто грамів води. Він вірив, що це заглиблення відрізняє його від усіх інших людей і є підтвердженням його щасливої долі. Тепер він із жахом, від якого перехоплювало дихання, зрозумів, що заглиблення на голові було знаком нещастя. Ногами він наче вріс у підлогу. Він передчував, що відтепер його тіло і його душа зазнають значних змін, які будуть відбуватися із зростаючою швидкістю. Заміри на стовпі, схожі на сліди слимаків, слугували переконливим доказом, що його найгірші передчуття збуваються. Відтоді, як він у дев’ятнадцять років перестав рости, цифра, записана у його документах, яка залишалася незмінною стільки років, тепер змінилася. Він став меншим на цілих п’ять сантиметрів! Він почав стискатися. Тепер він був певен, що стискатиметься й далі.

Справді жахливим був збіг внутрішніх фізіологічних відчуттів та показників на лінійці. Коли він уявляв собі, що, поступово скорочуючись, його внутрішні органи стиснуться до розмірів мавпячих, і сам він усихатиме доти, поки, гикнувши двічі, не помре, його починали душити сльози. Разом з тим, йому вдалося звільнитися від проблем, пов’язаних із взаємозв’язком тіла і свідомості, які він не міг розплутати протягом багатьох років. Звільнення це було сумним, однак, врешті-решт, дало його змученому серцю відчуття спокою, і відтоді він зрозумів, що весь сенс його життя і його мета будуть нерозривно пов’язані з його стисканням. Сльози змили свербіж від того, що вздовж хребта в нього каталася кулька для патінко.

З відчуттям, наче спиртне обпалило тільки горло, а діє на когось іншого, він зайшов у кімнату, яка правила йому і за робочий кабінет, і за спальню, постояв трохи роздумуючи перед столом, який вже не підходив йому за зростом. Потім він підклав під стілець на три сантиметри журналів. Він подумав, що оскільки скоротився на п’ять сантиметрів, то на ноги якраз припадає ця частина. Сівши за стіл, він відчув, що йому зручно, висота столу тепер була якраз такою, як треба. Хоч трохи, але йому полегшало. Однак він уже не міг сидіти вільно і невимушено, і тому, щоб хоч якось себе втішити, дістав свій пеніс.

— І тут я бачу, що замість того, щоб скоротитися, він, навпаки, став ще товщим, хоча й не був напруженим! — продовжував свою розповідь Приплюснутий. Такакі хихикав, Тамакіті мовчав. — Я тоді подумав, що він мені просто здається великим, порівняно з тими частинами тіла, які скоротилися, а насправді він залишився такого ж розміру, як і раніше, як, наприклад, голова чи долоні, які не змінилися в розмірах. Але ж ні! Він став більшим! Не вірите? Всі частини мого тіла скорочувалися і продовжували відмирати, і лише мій член, як останній салют, робився дедалі більшим. Підтверджено вже іншими особами! Але ви все одно, я бачу, не вірите.

— Чому ж, це цілком можливо, хоча я не дуже чітко це собі уявляю. Якось я їздив до Америки на семінар особистих секретарів політичних діячів, що проходив в одному університеті, і там я бачив людину, з якою сталось щось подібне до того, про що ти розказуєш, — пригадав Ісана епізод зі свого життя, підтверджуючи слова Приплюснутого.

— А це був чоловік чи жінка? — жваво відреагував Приплюснутий.

— Це був англомовний канадський письменник. У нього поступово скорочувалася нога. Завдяки йому я зрозумів, що людина може бути привабливою, незважаючи на скорочення якоїсь частини тіла.

Цей письменник, який був водночас і викладачем, прихилився до Ісана і ставився до нього не просто як до одного з відвідувачів семінару, а, скоріше, як до приятеля, і кожного року потім надсилав йому листівки на Різдво. Разом із листівками він надсилав свою фотографію. З року в рік його нога скорочувалася, а підошва його черевика ставала дедалі вищою. Чоловік на фотокартці завжди тримав плечі на одному рівні. І завжди до нього притискалася нова подруга. Перші два роки це була росіянка, яку письменник відбив у свого колеги-професора. А потім на кожній наступній фотокартці біля нього стояла нова, по-своєму чарівна жінка, і видно було, що кожна з них всім серцем закохана у письменника.

Ісана з болем помічав, що права нога письменника швидко скорочується, а підошва на його ортопедичному черевикові виростає від Різдва до Різдва на один сантиметр. Незважаючи на це, письменник, немов черепаха, витягував підборіддя, намагаючись втримувати рівновагу. Він завжди був у тому самому картатому піджаку, а біля його широкого плеча кожного разу з’являлася нова красуня: то мексиканка, то китаянка, то японка, а на нещодавній різдвяній фотокартці до нього притискалася огрядна жінка із золотим волоссям до плечей, і навіть не вірилось, що вже немолодий чоловік, та ще й із вадою ноги, може впоратися з такою жінкою.

— Це точно мій випадок! — впевнено сказав Приплюснутий. — Давно я не спілкувався з людиною мого віку, з якою можна знайти спільну мову. Дуже приємно. Стискатися я буду до скону. Але я не сприймаю це як щось протиприродне. Хворим я себе також не відчуваю. Спочатку людина росте, а потім, коли настає смерть, вона усихає і скорочується. Тобто те, що я ще живий і вже почав скорчуватися, говорить про певну протиприродність, однак, якщо звикнути до цього стану, то починаєш навіть відчувати сили, що надихають тебе на життя. Так само, як і в період інтенсивного росту, під час стискання в мозку відбуваються якісь процеси, пов’язані з гормональними та емоційними змінами.

— Приплюснутий — відомий спеціаліст по жінках і хоче похвалитися цим, — хотів зачепити його Такакі, але той ніяк не відреагував.

— Безперечно, це була трагедія. З дружиною все пішло не так. Поки я ще не став Приплюснутим, вона була приблизно моєї комплекції, тобто досить огрядною жінкою. До того ж схильною до повноти. Сексом займатися із нею стало якось незвично. Мені стало не по собі, тому що я втратив відчуття, що володію її тілом. Вона була задоволена моїм членом ще більше, ніж раніше, але в моїй голові з’явився якийсь протяг. Я почав думати, як ми будемо займатися сексом, коли я ще більше стиснуся? Я уявляв собі, як я, наче черепаха, вовтузитимуся в неї на животі, поклавши голову їй на пупок і тримаючись за її сідниці — в такі моменти мені дедалі важче ставало тримати член напруженим. Тому я почав ходити до інших жінок. Спочатку мені було огидно згадувати ці зустрічі, оскільки секс із новими жінками нагадував крик про допомогу. Ви книжки читаєте? Один французький письменник сказав: «Спроба нав’язати свої страждання іншій людині під приводом любовної пригоди є марною тратою сил, адже в неї є свої страждання, з якими вона не розлучиться». Перед тим як я почав скорочуватися, я не розумів, що хотів сказати цей письменник. Я був певен, що мучитися доводиться лише мені, а жінку змусити мучитися не можна. Але ставши Приплюснутим, я міг тримати контроль над жінкою, яка стогнала і корчилася піді мною, входячи і виходячи крізь двері оргазму, а я ще більше її розпалював і, таким чином, змушував відчувати ті страждання, які я відчував через свою ваду. І мені нічого не варто було повторити це знову, тому я міг мати стільки жінок, скільки завгодно. Моя сексуальна енергія була прямо пропорційною моїм та їхнім стражданням. Ніщо інше, а саме моє тіло стало у пригоді. Але, хоч як би самовпевнено я себе поводив, жінки все одно ставилися до мене як до каліки. І я відчував, що не маю права бути із жінками. Я перетворився у безмежно ніжного, але жахливого на вигляд чоловіка. Такого самого, як Квазімодо. А хіба не про такого чоловіка мріє кожна жінка? До того ж я так завзято задовольняв жінок, що після сексу я ставав наче хворою дитиною, і це не в останню чергу спонукало жінок приходити знову на побачення…

Таким чином Приплюснутий, після декількох років насиченого статевого життя з різними жінками, прийшов до висновку, що нічого нового у сексі він не знайде, але якось йому довелося відчути таке, чого він навіть не очікував. Одного разу після сексу він дрімав поруч із своєю партнеркою, як раптом відчув, що ззаду щось торкається його сідниць. Прокинувшись від дивного відчуття, він подивився у дзеркало навпроти їхнього двоспального ліжка. У ньому відображалося його тіло, яке було скоріше схоже на тіло лемура. Він лежав на боці, обхопивши себе товстою і короткою рукою, а його побагровілий велетенський член стояв. Позаду себе у дзеркалі він побачив, як дівчина, з якою вони нещодавно займалися сексом, стояла на колінах із прив’язаним до талії штучним пенісом і намагалася засунути його Приплюснутому поміж ніг. Вона цілила йому у задній прохід, але оскільки він лежав на боці, то штучний пеніс лише тицявся йому у куприк. Йому здавалося, що він наче уві сні, в якому він скоротився до розмірів немовляти і перетворився на м’яку ніжну круглу грудочку, беззахисну та податливу, і десь позаду себе він відчував і палко жадав наближення чогось божественного. Від найвищого в житті блаженства він заворушився і знову глянув на дівчину, яка з обличчям мавпи, що піднялася на задні лапи, бавилася іграшкою, купленою, щоб було веселіше, у торговому автоматі «для дорослих». Вона була настільки захоплена, що не підводила очей від його сідниць, і так і не помітила, що він не спить. Приплюснутий сказав, що колись він читав у медичному журналі про таке явище, як мастурбація у немовлят, і це пов’язано з тим, що витягнута з утроби матері істота переживає сум і ворожість навколишнього світу, тому заслуговує на компенсацію. В той момент від задоволення він почав агукати, як немовля, і хотів, щоб дівчина, яка стала тоді матір’ю, ще погралася з ним… Цей досвід став для нього надзвичайно важливим. Наступного разу він прийшов на побачення з тією самою дівчиною, знову принісши із собою іграшку для дорослих.

— Ти збоченець! — скрикнула тоді дівчина, і на цьому все й закінчилось.

Прагнучи знову пережити перетворення у немовля, Приплюснутий змушений був забрідати у віддалені райони міста, де утримувалися заклади найбільш сумнівної репутації, на кшталт турецьких лазень. Замотавши штучного пеніса у папір, він сідав у електричку, що прямувала до передмістя, і, усвідомлюючи, що те, що він пропонуватиме, може бути сприйнято як образа, він, наче задурманений нав’язливою ідеєю, чіпляв найменш принадних старшокласниць на станціях…

Приплюснутий зупинив свою майже неправдоподібну розповідь і тяжко зітхнув. В цей момент Такакі, який, видно, вирішив зачепити його, сказав:

— Слухай, а як ти цих старшокласниць ґвалтував? Засунувши собі в зад штучного члена? Чи ти спочатку втикав їм поміж ніг цією штукою, а потім просив про взаємну послугу?

— Такакі знає про мене більше, аніж я сам, — проскрипів Приплюснутий.

— Просто я вже це чув сто разів, — сказав Такакі.

— Якби таке життя тривало і далі, то думаю, я б, переситившись усім цим, не тільки продовжував би скорочуватися, а й перетворився на засохлий труп. Так би воно й було. Більше того, я навіть хотів цього! Кепська історія. Але якось я зустрів жінку, у яку був закоханий ще до одруження, років десять тому. І все змінилося! Ви читали роман «Ідіот» Достоєвського? Певна річ, читали. Хто ж не читав цей роман? Тільки ці Мореплавці з їхнім ватажком Такакі. Ха-ха-ха! Пам’ятаєте, там була Анастасія Пилипівна? Так от, моя давня подруга не була схожою на Анастасію Пилипівну, розумієте?

— Розуміємо! — пропищав Такакі, імітуючи голос Приплюснутого.

Ісана подумав, що Такакі, напевно, все-таки читав «Ідіота».

— Я просто хочу провести аналогію між стосунками Рогожина і князя Мишкіна із Анастасією Пилипівною та моїми стосунками з цією жінкою. Десять років тому я ставився до неї, як князь Мишкін. А коли ми зустрілися знову, я вже став для неї Рогожиним. В її очах образ Мишкіна і Рогожина поєдналися, наче на фотокартці, коли один знімок накладається на інший, а вона сама, як Анастасія Пилипівна, здобула коханця, якого не могла знайти все своє життя.

— Тобто вона отримала Приплюснутого! — сказав Такакі. — Він виявився сплавом двох росіян. Джек-пот, нічого не скажеш!

— Вона пам’ятала мене як чоловіка, який був у неї закоханий і якого кохала вона, однак з яким у неї не дійшло до фізичної близькості. Поруч із таким чоловіком жінка не почувається вільно. Наші стосунки на тому і закінчилися. Однак тепер цей чоловік, так би мовити, еволюціонував, і тепер його охопила жага насолоджуватися, і окрім статевих стосунків, його більше нічого не цікавить. А вона вміла поєднувати духовну радість та фізичну втіху. Я кажу «втіха», але насправді це було безмежною насолодою! Вона викладала у приватному університеті і жила у квартирі, яку купила, отримавши спадщину. На побачення я приходив до неї, захопивши все для вечері. Поки вона готувала їжу, і коли ми разом вечеряли, я перетворювався на князя Мишкіна десятирічної давнини і розважав її розмовами, які вона із задоволенням слухала під вино. Її ліжко біля робочого стола було для нас затісним, тому, повечерявши, ми влаштовували постіль на підлозі. Як зараз пам’ятаю, з якою запопадливістю вона стелила нам постіль і яким дитячим в ці хвилини ставало обличчя цієї вже не молодої жінки. Я оспівував її, не шкодуючи сил. Я спустошувався до кінця заради неї. Напевно, це і було тим, що називають коханням. А як тільки ми лягали на постіль, я перетворювався на Рогожина і робив усе, що було в моїх силах. Вона отримувала оргазм по синусоїді, поки я тримався три години поспіль. Врешті-решт, вона скрикувала, і я кінчав, відчуваючи, що ламаю щось надзвичайно тендітне. Щільне кільце навколо члена розтискалося, і її піхва вільно розкривалася…

— Збоченець і безсоромний розпусник! — слабким голосом запротестував Бой.

— Після синусоїдальних оргазмів ми лежали знесилені, і я, геть спустошений, відчував кохання. Розумієте, про що я? Я проводив рукою по її тілу і говорив: «Коли ти лежиш так спокійно, ти схожа на померлу Анастасію Пилипівну, а я, наче князь Мишкін і Рогожин, які лежать біля твого мертвого тіла». Вона здригалася, і я думав, що вона тремтить від схвильованості…

— Який жах! Цей збоченець убив жінку! — втрутився Бой, але Приплюснутий не звернув на нього уваги.

— Одного разу я обробляв її ззаду, коли вона стояла рачки із високо піднятим задом. Її піхва була схожа на відкриту рану, яку я простромлював своїм пенісом. Щось найшло на мене, — може, приплив кохання чи, навпаки, насилля, — і я взяв і засунув у її коричневий бутон свого великого пальця… Вона закричала голосом, якого я раніше не чув: «Не смій! Не смій! Я це ненавиджу!» Потім вона відштовхнула мене, і що ви думаєте? Пішла телефонувати моїй дружині, а з-поміж ніг у неї витікало прямо на килим!

— То була кров! Кров! Збоченець! Ти штрикнув її у живіт! — скрикував Бой.

— Вона зателефонувала моїй дружині і сказала їй, що я збираюся її вбити, а потім лягти поруч із нею, як князь Мишкін та Рогожин. Вони навчалися в університеті разом із моєю дружиною і багато в чому були схожі. Настільки, що помилятися могли однаково. Вони одне одного зрозуміли і разом прилаштували мене у психіатричну лікарню. Звідти я втік, але ні до дружини, ні до коханки, звичайно, не повернувся…

— Ти вбив і дружину, і друзів!

— Нікого я не вбивав, — відповів Приплюснутий. — А чому вона мене тоді відштовхнула? Я думаю, тому, що того дня моє тіло стрімко скорочувалося, і вона якимось своїм жіночим чуттям помітила це. Відтоді я став для неї чудовиськом. Хоча нещодавно вона відчувала пристрасть. У кінці наших стосунків вона відчувала здебільшого лише страх…

Він замовк. Такакі, як і зажди глумливо, хоча й робив вигляд, що співчуває, сказав:

— Щось не видно останнім часом, щоб ти був закоханий, Приплюснутий. Може, ти вже не цікавишся жінками?

— Я став надто коротким для будь-якої жінки, — несподівано похмуро відповів Приплюснутий. — Моє сприйняття дійсності також стрімко звужується, і тепер вже всі об’єкти, які вищі за дітей і собак, поза межами мого поля зору. Я можу вільно знімати на плівку лише дітей і собак. Всі інші об’єкти, які перевищують цю межу висоти, наприклад, доросла жінка, вже не потрапляють у сферу моїх інтересів. А я і далі продовжую стискатися…

— Він ще ні разу не показав нам своїх фотографій. Хоча й професійний фотограф, — уставив Такакі.

Знесилений і розбитий, Бой спробував піднятися на койці. Спочатку він підвів страшенно почервоніле обличчя, а потім почав підніматися всім корпусом. Ніхто не відводив від нього очей.

— Що це з ним? Наче п’яний, — здивовано сказав Приплюснутий своїм писклявим голосом.

Однак всі розуміли, що Бой не був п’яний, а палав через високу температуру. І тхнуло від нього не спиртним, а духом хворої людини. Навіть коли він врешті-решт сів, схрестивши ноги, його продовжувало хитати. Тамакіті, який упродовж усього часу мовчав, підійшов до Такакі і щось прошепотів йому на вухо. Що саме, Ісана не почув, він невідривно дивився на бинти, забруднені засохлою кров’ю кольору червоного вина, і на його палаюче темно-червоне обличчя.

— Навіщо ти привів стороннього у сховок Вільних Мореплавців? До того ж старого! — Бой вкладав усі сили у свій голос, який ставав дедалі слабшим.

— Приплюснутий також немолодий, то й що? — сказав Такакі.

— Із Приплюснутим усе гаразд. Він уже нікуди від нас не подінеться. Так і буде скорочуватися поруч із нами.

— Приплюснутий прибив Боя, але Бой не має нічого проти Приплюснутого, — тихо сказав Тамакіті.

— Навіщо ти привів стороннього у сховок Вільних Мореплавців? Хіба в цьому є потреба? — вже шепотів Бой комашиним голосом.

— Потреба є, — сказав Такакі. — Я хочу, щоб він вступив до нашої команди Вільних Мореплавців. Він — та людина, яка може висловити те, що ми робимо. Ніхто з нас не може вправно сказати, чим займаються Вільні Мореплавці. Навіщо ми це робимо? Приплюснутий гарно вміє балакати, але це ж балаканина навіженого, хіба ні? Я вже давно шукав людину, яка могла б допомогти нам доладно висловитися. От він нам і допоможе. Своєю дивакуватою розповіддю про діяльність як повіреного дерев і китів він переконливо показав, що гарно володіє словом, хіба ні? Нам необхідна така людина, яка те ж саме зробить для нас.

— Нам не потрібні ніякі слова! — не погоджувався Бой.

— А ти не думав про те, що буде, якщо нас спіймає поліція? Тебе ж самого нещодавно спіймали! — серйозно заговорив Такакі, відкинувши свій глузливий тон. — Що ми скажемо поліцейським?

— Ми будемо мовчати. Зберігати таємницю — наше право.

— Це точно, але я хочу, щоб у нас були слова, такі ж вагомі, як і наше мовчання. Мене хвилюють саме такі слова.

— Як сказати, — втрутився Приплюснутий. — Я коли їздив по роботі до Америки, то читав у газеті про одну екстремістську організацію чорношкірих, яка до останнього чинила опір зі зброєю в руках. Так от, перед тим як їхній ватажок загинув, він звернувся до тих, хто хотів здатися, і сказав їм, щоб вони не писали покаянь, не писали навіть листів рідним, а вперто мовчали. «Ваш найвагоміший аргумент — це ваші мовчазні обличчя», — ось що він їм крикнув зі сльозами на очах.

— Точно-точно! Треба мовчати, і все!

— Так це що стосується революційного руху, — сказав Такакі. — Революціонери вже сотні років говорять одні й ті ж самі слова, так що немає потреби їх повторювати, а можна просто мовчати. Але якщо ми мовчатимемо, то ніхто не зрозуміє, чого ми хотіли. А найгірше, якщо поліцейські самі придумають за нас слова і передадуть їх у газети. І навіть якщо ми захочемо передати на волю правдиві слова, що ми зможемо передати, якщо нам немає чого сказати?

— Ніхто нас не впіймає. А якщо спіймають, то краще померти. Я, коли мене спіймали, ладен був відрізати собі руку, аби втекти…

— Знаю, знаю. Ти хотів мужньо вчинити, — сказав Такакі. — Але все одно, навіть якщо нас не впіймають, хіба добре, що у нас немає ніяких слів? От подумай, Бой, хіба ми так само добре розуміємо, що ми робимо, як себе розуміє Приплюснутий? Сумніваюся. Що ми, врешті-решт, за люди? Чим займається Команда Вільних Мореплавців?

Бой, якого хитало ще сильніше, сидів мовчки. Ледь тримаючись, щоб не впасти, він ретельно підшукував слова.

— Я добре розумію, хто я такий, — сказав він. — І я добре розумію, чим ми займаємося. І навіть якщо в нас немає слів, щоб висловити це, достатньо це просто відчувати. Хіба це не краще, аніж брехливі слова?

— Розуміти щось починаєш тільки тоді, коли можеш це висловити.

— А я можу виразити словами, тільки не буду. Немає ніякого бажання говорити про нас при цьому шпигунові.

— Ти знову за своє? — здивовано спитав Приплюснутий.

Продовжуючи хитатися, Бой нахмурив своє змучене потемніле обличчя і промовив благальним голосом:

— Я ж думаю про всіх! Людина, яка з власної волі замкнулася від людей, у будь-який момент може повернутися до них. Він не з наших, тому що він сховався від усіх через сором чи страх…

Бой надто сильно хитнувся назад і, вдарившись із глухим стукотом головою об підлогу, повалився вниз. Він не застогнав від болю, однак так і залишився лежати на підлозі, не в змозі піднятися на койку. Спочатку вони думали залишити його на підлозі, та, боячись, що йому стане гірше, підняли його на ліжко. Дивлячись на все це, Ісана раптово відчув необхідність у сповіді. Поки він говорив, Бой, здавалося, не слухав його, хоча насправді він був такий знесилений, що ніяк не міг реагувати на розповідь Ісана. Він із хропінням засинав, а через деякий час знову прокидався і лежав із розплющеними очима, дивлячись в нікуди. Згодом проміжки часу між пробудженнями ставали довшими. Весь вкритий потом, наче знесилений кінь, який із жадібністю припадає до води, Бой занурювався у сон. Прокинувшись ненадовго, він страшенно слабким голосом промовив:

— Щойно я репетирував свою смерть. Упродовж деякого часу я був мертвий. Такакі, я бачив щось схоже на пекло. Це така ділянка, де ведуться дорожні роботи, і там сновигають люди і чорти. Спочатку чорти виривають прямокутну яму, десь у людський зріст, а потім вкидають туди людину і засипають асфальтом. Після цього укочують асфальт котками. Спека стоїть жахлива. А збоку велетенський бідон, в якому привозять школярам суп, і всередині кипляча смола…

Після цього він уже довго не прокидався. Однак, поза всяким сумнівом, не в останню чергу саме Бой і був каталізатором сповіді Ісана.

Частина 9

Сповідь Оокі Ісана

— У сховищі я вирішив оселитися не тому, що це був мій вільний вибір. І навіть якщо я відмовлюся від такого життя, навряд чи зможу, як говорить Бой, спокійно повернутися у суспільство. Гадаю, там я і помру, — розпочав свою розповідь Ісана.

— Через дитину, так? — спитав Такакі.

— Не тільки, але не в останню чергу через це. Коли після народження дитини стало зрозуміло, що в нього певні відхилення, в мене одразу з’явилася неясна здогадка, що це сталося через те. Моя дитина, так би мовити, по-дитячому, неодноразово намагалася покінчити життя самогубством. Я почав здогадуватися, що це почалося покарання, помста саме за те. Поки я не закінчу свою розповідь, я не скажу, що означає «за те» чи «через те»… Ви коли-небудь замислювалися над тим, що означає покінчити життя самогубством? Мій приятель-лікар якось сказав мені, що існує два типи самогубства. Кожний можна буквально назвати двома словами. Перший тип — це «допоможіть мені», а другий — «ненавиджу все». Самогубство, яке закінчилося лише спробою, неважливо, свідомо чи несвідомо, — є криком про допомогу, адресованим усім без винятку людям. Інший тип — це самогубство, яке ніколи не закінчується невдачею. Самогубець заявляє всім без винятку, хто залишився живим, що він усе ненавидить. Такий самогубець прагне викликати огиду чи образу. Мій син абсолютно відмовлявся від їжі і весь час падав, навіть не намагаючись хоч якось себе захистити. Все це наводило на думку, що дитина прагне покінчити життя самогубством. Можливо, якби це прагнення вказувало на те, що дитина відмовляється від усіх нас і хоче сказати, що вона ненавидить усе навколо, то варто було б дозволити їй вчинити самогубство. Інакшого виходу не було б. Однак, що робити, коли замість того, щоб закричати «допоможіть мені», дитина тільки повторює спроби самогубства? Спроби, які супроводжуються криком, що не артикулюються у благання «допоможіть мені, допоможіть мені», і від цього виглядають ще більш жахливими. Що можна було вдіяти, я не знав. Ось тоді я вирішив, що це моя розплата. Дружина почала побоюватися, що чим далі я запевнятиму себе, що це моя провина, тим вірогідніше, що я прийду до спокути своєї вини. Це гнітило її ще більше, аніж мене. Адже моя провина була пов’язана з її батьком. І от вона почала шукати шляхи, як припинити спроби самогубства нашого сина, щоб тим самим позбавити мене від необхідності спокути. Я допомагав їй, адже і сам хотів знайти такий шлях. Отак я і опинився в атомному бомбосховищі, покинувши роботу і розірвавши усі зв’язки із зовнішнім світом. Батько дружини взявся фінансово забезпечувати моє відлюдницьке життя. Я не знав, чи припинить наш син беззвучно благати про допомогу, якщо ми оселимося у сховищі. Ми йшли на ризик. І ми правильно зробили ставку. Я від самого початку, коли з’явилася ця ідея відлюдницького життя, передчував, що ми виграємо. Оскільки я оселився у сховищі, не спокутувавши своєї провини, то відтоді я мусив до скону пам’ятати і нести на плечах мій неспокутуваний гріх. Якби знайшовся той, хто справді хотів покарати мене, то чи не гідне покарання — залишити мене напівживого у сховищі? Якби він саме так хотів покарати мене, залишивши мені життя, то це було б подарованою мені часткою милості. І хоча наша гра тхнула шахрайством, і ми виграли, джек-пот зірвав усе одно не я. В цю нечисту гру я був втягнутий, і виграш я отримав завдяки шахрайству, влаштованому не мною, однак справжній джек-пот зірвав той, хто всю цю гру затіяв.

— Якась туманна історія, — сказав Такакі.

— Розумію, але без цієї вступної частини важко було б розказувати про моє теперішнє життя. До речі, цікаво, як там Інаго справляється із Дзіном? Може, вже покинула його і пішла собі геть?

— Інаго запопадливо глядітиме дитину, — запевнив його Тамакіті.

— Запопадливо? — спитав Приплюснутий.

— Ага, запопадливо. Якщо він ненароком надумає втекти, у нас буде заручник. Так що Інаго запопадливо доглядатиме заручника.

— А дівчина — також злочинець? Нічого собі, — здивувався Ісана. — Ну, а що ви збиралися робити із Дзіном, після того, як убили б мене?

— Інаго виховувала б його, — сказав Бой, який лежав, щільно замруживши очі, і досі виглядав сплячим. — Тебе б я вбив, а дитині нічого поганого коїти не збирався…

Після цих слів Бой заворушився від болю, а згодом знову захропів.

— Що Бой, що Інаго — самі ще наче діти. Вони навіть не уявляють собі, що таке вбити людину, тому такі легковажні, — сказав Такакі.

— Певно, так, — сказав Ісана.

Ісана відчув, що слова сповіді, немов змія із наїжаченою лускою, застрягли в нього в горлі. Як же легко сповідуватися перед людьми, які не мають уявлення, що таке вбити людину! Однак слова Такакі дали зрозуміти Ісана, що він, схоже, має про це уявлення. І тепер те, що становило суть сповіді Ісана, видавалося йому надзвичайно огидним. Поки та справа залишалася похованою у глибині мовчання, вона сприймалася, наче сумирна і приручена тварина, але, щойно він наважився втілити те, що давно минуло, у слова, як воно знову постало перед його внутрішнім зором, і йому здалося, що він коїть це знову… Однак він уже не міг дозволити собі стримувати енергію своєї сповіді, що накопичувалася в ньому впродовж розповіді Приплюснутого. І Такакі, і Приплюснутий, і навіть Тамакіті чекали продовження сповіді. Але більше всіх чекав Такакі, який хотів відчути силу слів людини, яка мала висловити сутність діяльності їхньої команди.

— Тягар спільного випробування поєднав мене з батьком дружини, — змушений був продовжувати Ісана. — Він виділив мені сховище, він забезпечує нас із Дзіном необхідними для життя коштами, хоча їх доводиться ледь не вимагати, і це при тому, що загальна сума, яку він витратив на нас, порівняно з тими потоками, які проходять через руки цього плутократа, близька до нуля. Він страждає від раку горла і ось-ось помре. Не буду називати його імені просто із сентиментальних міркувань: як-не-як, людина помирає від раку. А свого часу він тримав контроль ледь не над усіма концесіями Південно-Східної Азії.

— А я, здається, знав його коханку, — втрутився Приплюснутий, прагнучи підтримати Ісана, який ніяк не міг узятися до справи. — Гадаю, це вона. Ми спали з нею, вже після того, як я почав скорочуватися. Я ще ніяк не міг второпати, як могли взяти фотомоделлю таку мавпоподібну дівчину. Кажуть, вона, коли стала коханкою політика, то отримала від нього концесію десь під Бангкоком, і якби все склалося, то мала б отримати близько мільйона єн. Однак коли вона дізналася, що від неї хоче політик за ці гроші, то втекла від нього з порожніми руками. Він виявився геєм, а ця дівчина мала би бути приманкою для хлопчиків. Власне, втекла вона, коли дізналася, які жахливі статеві збочення цікавлять політика. Пам’ятаю, що вона з таким жалем розказувала про свою нездійсненну концесію, що ставало просто смішно і навіть хотілося поспівчувати політику…

— Приплюснутий, давай послухаємо розповідь, гаразд? — сказав Такакі.

— Не виключено, що йдеться якраз про мого тестя, — продовжив Ісана. — Так чи інакше, але наші проблеми почалися також через його статеві збочення. У своїх колах ми називали його «Лиходієм», і далі я так його і називатиму. Це прізвисько згодом поширилося так, що навіть іноземні політики та дипломати називали його «містер Л». Я був зятем Лиходія і в той же час відданим особистим секретарем, який нічого проти нього не замишляв і не прагнув отримати ніякого від нього зиску. Якось ми були з ним разом у столиці однієї країни, в якій після революції встановився соціалістичний лад. Не кажу назви цього міста, адже це могло статися в будь-якому місті цієї країни. Він займався цією бридотою і до, і після тієї поїздки, хоча жодного разу це не закінчувалося злочином. Чому це сталося саме в соціалістичній країні? Дуже просто: в такій країні Лиходієві було напрочуд легко принадити здобич. Потім була Індія. В Індії також було легко принадити жертву, настільки легко, що Лиходій і сам був вражений. Чули коли-небудь про таку рослину, як джут? Лиходій очолював делегацію, яка мала домовитися з індійською стороною про імпорт джутових волокон. Столиця Індії неподалік від Тадж-Махалу, і делегація поїхала на екскурсію в цей розкішний мавзолей, а Лиходій, який ніколи не робив того, що йому непотрібно, відмовився. Після проведення переговорів у Новому Делі делегація мала їхати у Тадж-Махал, але Лиходій навіть і не глянув у програму екскурсії. Він доручив мені зарезервувати для нього номер у готелі в Агрі, щоб перепочити вдень. Цей денний перепочинок означав, що він хоче звабити чергову жертву за допомогою своєї фірмової принади. Нею був усього-на-всього дешевий радіоприймач! Причому діяв він так. Радіоприймач він показав не одразу, а спочатку набрав купу індійських рупій найменшого номіналу, які виглядають, наче клаптики паперу, і вкинув їх у зграю дітлахів, які одразу із шаленим галасом кинулися на папірці. Лиходій, не звертаючи жодної уваги на цей балаган, обрав собі жертву. Того разу нею став одинадцяти- чи дванадцятирічний хлопчик. Лиходій пояснював мені, що, коли пильно спостерігаєш, як хлопчаки із криками та слізьми метушаться, оголюючи свої емоції, ніколи не помилишся у виборі. Сам винуватець галасливої бійки, нібито втративши інтерес до облагодіяних ним, спокійно заходив до готелю. Все це був спектакль. Для того щоб жебраки не підходили до порога готелю, стояв хлопчик, який стеріг вхід, тому гість, зайшовши всередину, опинявся у цілковитій безпеці. Тут починалася частина роботи секретаря. Я мав привести до Лиходія хлопчика, якого він обрав. Однак того разу у Агрі сталося те, що можна було б назвати «індійською помилкою». Зробивши із хлопчиком все, що хотілося, Лиходій, як і зазвичай, віддав йому приймача. Однак він недооцінив індійські реалії. Якби він дав хлопчику декілька рупій, які той міг тихенько віднести додому, можливо, все б пройшло гладко. Як тільки Лиходій, завершивши свій денний перепочинок, вручив ошалілому хлопчику приймач і відправив геть через чорний хід, одразу почалася бійка. Обличчя хлопчика було таким, як зараз у Боя.

Варто було Ісана промовити це ім’я, як Бой, що був на межі сну та яви, скинувся і заскавучав, немов собака. Але він був такий, що його виття просто перейшло у кашель…

— Хлопчик, який нещодавно вийшов через чорний хід готелю, весь блідий, стояв під палючим індійським сонцем і гірко плакав. Я стояв у темному холі і помітив, що в готель зайшов підліток і, нервово оглядаючись, наче кіт, який щойно упіймав горобця, підійшов до дивана і принишк позаду нього. Це був хлопець, котрий відганяв, орудуючи короткою палкою, дітлахів, які побігли за Лиходієм, після того як він вкинув у їхню зграю пачку рупій. Тут я все зрозумів. Цей підліток і відібрав приймача у хлопчика, якому не дозволялося підходити навіть до порога готелю. Картина була жахлива: дитина, яку щойно використав Лиходій, стояла під спекотним сонцем Агри і ридма ридала через те, що в неї відібрали подарований радіоприймач. Підліток, який побив хлопчика, сидів за диваном, радіючи з того, що став володарем радіоприймача. Раптом в темному холі пролунав бас, який співав арію з «Бориса Годунова». Підліток не міг утриматися, щоб не спробувати новий радіоприймач. Аж тут ліфтер, який стояв у глибині холу, наче солдат магараджі, із блискавичною швидкістю кинувся до підлітка, вдарив його і забрав собі приймач. На галас прибіг персонал ресторану. В мене не стало сил продовжувати спостерігати, чим усе це закінчиться, і я повернувся до кімнати. Перед готелем нас чекала машина, якою ми мали наздогнати групу, що поверталася з Тадж-Махалу. І от, коли ми вийшли, нас зустрів цілий натовп абсолютно голих хлопців. Щоб привернути увагу Лиходія, вони робили різні рухи і, наче мухи, обліплювали машину. Мені хотілося благати їх, щоб вони дали нам спокій. Голі хлопці ще довго бігли за нашою машиною. А рухатися довелося повільно, тому що на дорозі лежали корови, і ми мусили обережно їх об’їжджати. Лиходій сидів похмурий, наче його морозило. Він завжди впадав у хандру після тих жахливих речей, які він робив із дітьми. Іноді навіть здавалося, що він переживає скоєний гріх, так йому було зле. Принаймні я хотів так думати, щоб залишити хоч якусь можливість для виправдання Лиходія. Коли машина почала пробиратися крізь шарпанину в районі базару, голі діти вже пробігали перед самою машиною і навіть заглядали у вікна. Навіть хлопчина, який показував танці дресированого ведмедя на базарній площі, і той кинув свого одягненого у яскраво-червоне та зелене шмаття ведмедя. Він хутко скинув увесь одяг і, жваво блискаючи очима, помчав за машиною, а наздогнавши, заплигнув на крило автомобіля. Ведмідь залишився розгублено чекати. Лиходій почав корчитися від сміху. В той момент в ньому проступило щось жіноче. Він, поки не захворів на рак горла, навіть голос мав жіночий. Давлячись від сміху, він сказав: «Якби в мене було більше сил, я б не тікав від цього ведмежатника». Коли ми нарешті проїхали базар, дітлахи, розуміючи, видно, що тут кінчається їхня територія, один за одним повідставали від машини, а ми помчали зі швидкістю сто миль на годину у Новий Делі. Вже тоді я розумів, що коли я й далі допомагатиму йому, то мене затягне у таке провалля, з якого вже неможливо буде вибратися.

— Ну і що ти хотів нам розказати? — прокинувся знову Бой. — Ти ж так нічого і не розказав!

— Ісана ж сказав, що скоїв злочин у якійсь соціалістичній країні, — сказав Такакі.

— То чому ж він прямо не розказує про цей злочин?

— Бо про злочин важко отак взяти і розказати, — відповів Такакі, і в його голосі відчувалося запрошення, адресоване Ісана.

— Про злочин можна розказати і прямо, — сказав Ісана, усвідомлюючи, що йому вдалося подолати себе. — Того ж року, коли ми їздили до Індії, в столиці держави на Балканському півострові ми з Лиходієм в готельному номері вбили дитину. Мої передчуття справдилися. Сталося навіть гірше, аніж я передбачав — я став співучасником вбивства…

Після цих слів Бой піднявся з ліжка. Загрозливо витягнувши вперед ліву руку, він ступив декілька кроків у бік Ісана і заговорив слабким голосом:

— Це брехня. Суцільна брехня! Ти запродався поліції! Нам він тут розказує, що вбив людину, а в поліції, певно, сказав, що хоче стати поліцейським…

Бой просувався так повільно, що ніхто навіть не думав його зупиняти. Його голос був схожий на жалібний голос невдоволеної дитини. І коли Ісана помітив у його правій руці, що була прикрита лівою, яку він загрозливо витягував уперед, довгу загострену викрутку, то нічого, окрім як перекотитися на інший бік койки, йому не залишалося. Бой, чітко усвідомлюючи, який він слабкий, схопив викрутку обома руками і, відштовхнувшись від підлоги, стрибнув уперед, спрямовуючи зброю в обличчя Ісана. Тому вдалося схопити гарячий, майже пекучий зап’ясток Боя. Хлопець втратив рівновагу і почав падати, а Ісана повалився на нього. Відчувши біль, Ісана відпустив на мить руку Боя, і той одразу націлився викруткою Ісана в око. Ісана притиснув вагою свого тіла палаючого Боя і, врешті-решт, заблокував його рухи. Бой завив, наче невеличка тварина, і почав бити колінами Ісана, намагаючись вдарити його поміж ніг, і розмахував забинтованою головою, цілячи у чоло супротивника. Щоб не дати Бою звільнити руку з викруткою, Ісана притиснув його з усіх сил підборіддям та грудьми.

— Приплюснутий, не бий його більше. Ще одна рана — і він помре від втрати крові, — сказав Такакі.

— Він же скажений! Якщо його не вирубати, то він сам роздере собі рани і помре від втрати крові, — Ісана чув, як Приплюснутий підійшов до них, однак зайнятий був тим, що намагався стримати Боя, який продовжував пручатися. Націлена в око викрутка ще стояла перед очима, коли його тіло відірвали від Боя.

— Все, досить, — сказав Такакі. — Я тримаю Боя, можете встати.

Але Ісана був таким виснаженим, що, відчувши, що може розслабитись, зліз із Боя і, перевернувшись, залишився лежати на підлозі. Ледь дихаючи, він помітив, як поруч з його головою гротескний кулак Приплюснутого завдав одного, а потім ще одного удару. Ісана продовжував лежати на підлозі, коли Тамакіті дотягнув до койки майже непритомного Боя. Ісана бачив, що Тамакіті піклувався про Боя із справжньою щирістю. Він уже жалкував, що з такою жорстокістю розправився з хлопцем.

— Тамкіті, він же шпигун… Справжній стукач… — ледь вимовив Бой слабким уривчастим голосом.

— Ну, добре-добре. Ти поспи. Поспи до ранку, — відповів йому Тамакіті лагідним голосом.

— Найважче — не скоїти страшне вбивство, а опісля про це вбивство розказувати. Він шпигун, тому так запросто і розказує нам байки. А найстрашніше — це коли людина бреше, що скоїла злочин, правда, Тамакіті? Його не можна брати до нас.

— В тому, що ти кажеш, є частка правди, — сказав Тамакіті, випереджуючи заперечення Такакі. — А зараз спи. Поранений має спати, інакше не одужаєш. Сам маєш знати це. Спи, Бой.

— Якщо ви і справді хочете взяти його в команду, то нехай скоїть на наших очах вбивство. Тоді він вже нікуди не дінеться. Іншого виходу немає, — вже крізь сон говорив Бой, і поки Тамакіті вагався, чи варто йому відповідати, Бой і справді заснув.

Ісана нарешті підвівся. Такакі та Приплюснутий зазирнули через плече Тамакіті. Бой міцно спав. Його худе обличчя було блідим. Воно стало схожим на обличчя того хлопчика в Агрі, яке також було потемнілим та змоклим. Ісана зрозумів, чому він так довго розповідав про те, що сталося в Індії.

— Може, прив’язати його до койки? А то прокинеться і знову почне кидатися, — запропонував Приплюснутий.

— Ти хочеш зв’язати мотузками хвору дитину? — різко кинув йому Тамакіті.

— Мені краще повернутися у сховище, — сказав Ісана. — Я хвилююся, що Інаго не знає до ладу, як укласти Дзіна спати…

— Чого вам спішити? Гадаю, атомна війна сьогодні ще не почнеться. Чи ви отримали спеціальне повідомлення від дерев і китів? — під’юдив Приплюснутий. — Краще закінчуйте свою розповідь.

— Я б також хотів би дослухати до кінця, — сказав Такакі, прямо подивившись на Ісана. — Ви ж розповідали не тільки для того, щоб слухав Бой?

Ісана переборов замішання та опір, який заклекотав у ньому з новою силою, і продовжив свою сповідь. Тепер, коли можна було спокійно розказувати, не боячись втручання Боя, біля якого сидів Тамакіті з підкресленою байдужістю, Ісана відчув, що перед ним сидять двоє суворих слідчих — Такакі та Приплюснутий, які спонукають його висловити усе до кінця…

— У готелі тієї соціалістичної столиці не було такого галасу, як тоді в Індії. Все пройшло тихо і в той же час — страхітливо. Сталося все так, бо ми поводилися огидно. Того разу Лиходій не шукав собі жертву сам, а послав мене, щоб я підшукав когось у скверику біля готелю. Часто буває, що люди вважають дітей інших націй гарними. От мені, наприклад, здається, що у Східній Європі багато дуже гарних дітей.

— А ви часом не про Радянський Союз розказуєте? Слухаючи вас, я почав уявляти дітей з берегів Неви, — сказав Приплюснутий, знову демонструючи свою обізнаність у творчості До-стоєвського.

— У Ленінграді також сталося дещо подібне. Він багато їздив соціалістичними країнами із делегаціями і розважався у всіх містах, в яких зупинявся. Однак найстрашніший випадок, про який я хочу розповісти, стався у столиці країни на Балканському півострові. Я підчепив йому тоді хлопця років вісімнадцяти, не більше. Лиходію до вподоби були хлопчики молодшого віку, однак із стратегічних міркувань це був непоганий початок, адже на цю принаду можна було спіймати зовсім дитину. В будь-якій країні підлітки під нас перехідного періоду перебувають у стані емоційної нестабільності. Їм достатньо показати радіоприймач, як вони вже в твоїх руках. І при цьому вони ще й допоможуть спіймати у пастку дітей молодшого віку. Годі й казати, це була дуже брудна стратегія, але ми з Лиходієм користувалися нею досить тривалий час. Як я вже казав, у перший же день я підчепив вісімнадцятирічного хлопця. Це був худий і агресивний юнак, і я навіть вагався, чи варто залишати його самого в кімнаті з Лиходієм. Але Лиходій мав чималий досвід. Крізь шпарину у дверях зі своєї темної кімнати я спостерігав, як хлопець із незадоволеною фізіономією, сторожко озираючись, хутко виходив із номера. Обгорнувши руку довгим джемпером, він стискав дорогоцінну для нього річ — дешевий радіоприймач, який був компенсацією за надані послуги. Прийнявши ванну, Лиходій зателефонував мені і звелів іти з ним вечеряти. Пам’ятаю, що за вечерею він багато говорив, користуючись тим, що японської ніхто навколо не розумів. Коли вдуматися, що говорив він, то щойно він розважався з післяреволюційною людиною. Як гарно, що можна приїхати з країни зі старою системою у соціалістичну країну і задовольнити тут свої статеві бажання з гарненькими хлопчиками, які, власне кажучи, є майбутнім людства. Я подумав тоді, що це скоріше виглядає глузуванням над майбутнім людства, однак остерігся говорити йому речі, які суперечили його нахилам. Мені подумалося тоді, що коли післяреволюційних людей уявляти у вигляді homo sapiens, які злізли з дерев, то передреволюційні люди виявляться ще досі мавпами, що сидять на гілках. І ці мавпи принаджують homo sapiens дешевими радіоприймачами і за це їх ґвалтують…

Повернувшись після ресторану, Лиходій побачив, що за вікном його номера стоїть якийсь хлопчик. Гадаю, ні до, ні після я не бачив такого гарного хлопчика. Коли я зустрічав потім хлопчиків із світлим волоссям та голубими очима, я кожного разу вдивлявся в їхні обличчя, думаючи із жахом: чи не з’явився переді мною знову той хлопчик, так що можу з упевненістю сказати, що більше таких гарних хлопчиків я в своєму житті не зустрічав…

— За вікном? — спитав, захоплений розповіддю, Такакі.

— Так. Побачивши дитину, Лиходій одразу покликав мене. Незважаючи на те, що було вже пізно, світло в будинках ще не горіло, як це часто буває у соціалістичних містах. Хлопчик, наче виринувши із темряви, стояв, притулившись до скла, крізь яке його освітлювало світло з кімнати. Високо в небі, крізь пошматовані вітром хмари, світив місяць. Ніколи не забуду ті темно-сині та золоті відблиски по краях хмар. Ми обережно наближалися до хлопчика, наче намагалися упіймати горобця, що залетів до кімнати. Наші номери були розташовані на десятому поверсі, і ми боялися злякати його, різко відчинивши вікно, адже він стояв лише на вузькому балкончику на смертельній висоті. Вікно відкривалося назовні. Ми почали показувати йому знаками, щоб він відійшов до однієї стулки, аби ми могли відчинити вікно, і тоді він розтулив свої гарні губки і, оголивши рожеві ясна та білі зуби, промовив якесь слово. Він сказав «радіо». Лиходій злорадно скривився. Дотепер пам’ятаю, якою надією світилося його обличчя. Обережно, аби шибеник не зірвався, я відчинив вікно і схопив його за руку. У Японії він би навчався у третьому чи четвертому класі молодшої школи. Втягнувши його до кімнати, я взявся досліджувати, яким чином він міг сюди потрапити, а Лиходій тим часом підвів хлопчика до чемодана і дозволив вибрати собі радіоприймач. До моїх обов’язків входило, серед іншого, піклуватися і про безпеку боса, тому я висунувся з вікна і оглянув усе навколо. Рвучкий вітер вдарив мені в обличчя, і тільки тоді я зрозумів, наскільки небезпечним був шлях хлопчика, який наважився на такий ризик тільки заради того, щоб отримати радіоприймач. Номер Лиходія був у кінці північного крила, а вікно було крайнім. Від вікна до пожежної драбини на краю північної стіни тягнувся вузький балкон, на якому могла вміститися хіба що дитина, і то якщо стояти боком. На рівні грудей дорослого проходив декоративний карниз, так що балконом ніхто, крім дитини, і не міг би просунутись. Мені здалося, що декількома поверхами нижче на темній пожежній драбині наче хтось ховається, — можливо, то був нещодавній підліток, однак тоді це було неважливо. Коли Лиходій закінчить із ним, то зовсім необов’язково виставляти його знов за вікно. Його можна спокійно вивести через вихід внизу, і нехай той, хто його привів сюди, чекає на нього скільки завгодно. Після цього я попрямував до себе у номер, навіть не глянувши на двері кімнати, де зачинився Лиходій із дитиною. Не минуло й десяти хвилин, як до мене в кімнату прийшов Лиходій у плащі, накинутому на голе тіло, і черевиках на босу ногу. Він нічого не сказав, а на його кам’яному пихатому обличчі, як завжди, нічого не відображалося, але я одразу зрозумів: щось трапилося. Я пішов у його номер і, зазирнувши у типову для соцкраїн широчезну ванну кімнату, побачив, що трапилося. На кахельній підлозі абсолютно голий обличчям догори лежав хлопчик, з кутка рота на підлогу витікала тоненька цівка крові. Сидячи навпочіпки, я подивився на одягненого у плащ Лиходія, і він почав пояснювати, сказавши похмуро, що у дитини було слабке серце, а може, вона хворіла на епілепсію. Так чи інакше, тіла треба позбутися. На хлопчика він намагався не дивитися…

— І ви виконали наказ? — спитав Тамкіті, ледь приховуючи відразу.

— Так. Я тоді думав, що треба приховати цю справу, інакше скандал потягне за собою погіршення стосунків між Японією та цією країною, або в самій Японії станеться щось на кшталт розформування кабінету міністрів. Я тоді міркував як секретар високого посадовця. Однак насправді навіть не це, а інша думка не давала мені спокою… Напевно, в дурній голові нічого путнього і не могло бути. Справа в тому, що, незважаючи на те, що я був особистим секретарем Лиходія і навіть його зятем, між нами все одно залишалась непроникна стіна. Мені важливо було, щоб ця перешкода між нами зникла, так я міг би розраховувати на його підтримку. Ну, і окрім того, я відчував надзвичайне піднесення від того, що ми замішані в одну справу. Одягаючи дитину, мені здавалося, що я бачу щось найпрекрасніше і в той же час щось найогидніше, що можна побачити на світі… Я розказав йому свій план, як позбутися тіла. Я не сумнівався, що хлопчика, можливо, з метою нажитися на ньому, підіслав нещодавній підліток, показавши йому радіоприймач, і провів його пожежною драбиною до балкончика. Навіть якщо той підліток мовчатиме, все одно не виключено, що хтось бачив хлопчика, який підіймався пожежною драбиною. Перелізаючи у темряві з пожежної драбини на балкончик за такого сильного вітру, дитина могла зірватися. Вірогідність цього досить велика. Можна було б придумувати й більш складні способи позбутися тіла, однак, оскільки ми були іноземцями, цей варіант був найбільш прийнятним. Лиходій погодився. Він вимкнув світло та ліг у ліжко, а я приблизно з годину вичікував. Потім я поклав тіло ногами вперед на карниз. Вітер став ще дужчим. Я схопив його за зап’ястки і звісив з балкончика. Покликав Лиходія, щоб він трохи підтримав мене, поки я, перегнувшись, тримав тіло, однак він не тільки не прийшов допомогти мені, а навіть заклав подушками двері у свою спальню. Весь у холодному поту чи то через важку роботу, чи то через жах, який охопив мене, я, ледь тримаючись, щоб не ковзнути назовні, почав з боку в бік розгойдувати тіло дитини. Я намагався спрямувати його якомога ближче до драбини, впритул до поручнів, однак, щоб воно не зачепилося і не застрягло на самій драбині. Розгойдавши його, я відпустив руки, і тіло полетіло вниз і приземлилося так, що ніхто не міг би подумати, що воно випало з нашого вікна на десятому поверсі. …Розгойдуючи його, я відчув, що мої зап’ястки дряпають нігті. Нігті дитини, яку я вважав мертвою. Коли я відпустив руки, то почув жалібний скрик, наче зітхання, а потім почувся звук, наче розірвався туго набитий піском мішок. Звук удару тривав безкінечно довго. Я продовжував стояти з висунутою з вікна головою, і мені наче почулося, як хтось побіг вниз пожежною драбиною… Коли три дні по тому ми летіли в Афіни, я підійшов до Лиходія, щоб дізнатися, що йому замовити на обід. Він спитав мене тоном, наче йшлося про вибір спиртного, чи не чув я тоді крику? Це були єдині слова, які він промовив після того випадку. Я твердо відповів — ні і замовив йому шампанське… Шампанське…

Ісана замовк. Ні Такакі, ні Приплюснутий, ні Тамакіті не сказали ані слова. Бой почав було підвивати, наче поранена собака, однак ніхто не звернув на нього уваги. Всі сиділи, мовчки дивлячись один на одного. Бой, наче пересилюючи себе, підвівся на койці і, дивлячись кудись у порожнечу широко розплющеними очима — очима людини без повік, — прохрипів:

— Я зробив це, зробив! Я це зробив! — Потім він упав на спину і затих. Тепер на його обличчі не було ознак болю, на ньому грала спокійна дитяча посмішка.

— Агов, ти що? Ти нас не лякай! — сказав Приплюснутий. — Я подумав було, що він помер від побоїв.

— Йому сниться, що він помер, — сказав Тамакіті.

— Напевно, подумав, що у його смерті ви також будете замішані, от і закричав від радості, — сказав Такакі. — Хоча даремно…

— Звичайно, даремно. Ви не донесете на нас, — сказав Приплюснутий і звернувся до Тамакіті, щоб не дати йому висловитися. — Ми з тобою побудемо разом із Боєм, а Такакі нехай відведе його у сховище. Боя немає чого туди тягти. Але ліки і якоїсь їжі принесіть. Навряд чи Бой зрадіє вам, коли прокинеться і зрозуміє, що не помер…

Такакі з Ісана замість того, щоб піднятися тим же шляхом, спустилися через люк ще на один поверх нижче, а потім почали підніматися іншими крученими сходами нагору. Згодом Такакі відкинув бетонну кришку люка, і вони опинилися у приміщені напівзруйнованої кіностудії. Це був перший поверх тієї будівлі, з вікна якої Інаго влаштувала Ісана шоу. Звідти було видно огороджені мотузками дослідні ділянки, на яких росла пшениця, та поросла густою травою долина, а за нею виднілися вузькі прорізи сховища, через які у темряву лилося світло. Ісана пірнув у таємний хід, відомий лише Вільним Мореплавцям.

Частина 10

Взаємна освіта

Взявши Ісана у команду Вільних Мореплавців як спеціаліста зі слів, підлітки, які сподівалися ходити у далекі плавання, перш за все запропонували йому навчити їх англійської мови. Після випадку з падінням з велосипеда підлітки не соромилися Ісана, і знайомити їх із Ісана у Такакі не було потреби. Найперше Ісана мусив підготувати тексти. У сховищі він мав лише дві книжки англійською мовою: «Мобі Дік» та Достоєвський у англійському перекладі. Він обрав ту частину роману, де йдеться про повчання старця Зосими і, оскільки дошки в нього не було, записував тексти на великому аркуші паперу. Він обрав саме цю частину, бо хотів, щоб у підлітків з’явилася повага до animal, і в першу чергу — до китів. Ісана гадав, що достукається до них за допомогою уривка, який він заздалегідь підкреслив червоним олівцем.

Man, do not pride yourself on superiority to the animals; they are without sin, and you, with your greatness, defile the earth by your appearance on it, leave the traces of your foulness after you — alas, it is true of almost every one of us! Love children especially, for they too are sinless like angels; they live to soften our hearts and, as it were, to guide us. Woe to him who offend a child!..

Людина, не звеличуйся над тваринами: вони безгрішні, а ти зі своєю величчю лише угноюєш землю своєю появою на ній і слід свій гнійний залишаєш по собі, — на жаль, майже всяк із нас! Діточок любіть особливо, бо вони також безгрішні, наче янголи, і живуть для розчулення нашого, для очищення сердець наших і як певна вказівка. Горе тому, хто образить немовля!..

Ісана не був упевненим, чи сподобається підліткам обраний ним текст. Спочатку він спитав у них, який текст вони б хотіли розібрати, однак виявилося, що вони самі не знають, що б їм хотілося почитати. А коли Ісана хотів порадитися із Приплюснутим, який був наче начитаною людино, то підлітки вчинили рішучий опір. Вони навіть не приховували свою неприязнь до нього. Приплюснутий? Ну, так, він один із нас. Однак, він наче виродок у родині. Він нам огидніший, аніж чужак, і доводиться його терпіти. Таке ставлення до свого товариша було ще однією причиною, чому Ісана обрав роман Достоєвського, який був улюбленим письменником Приплюснутого. Але почавши читати вголос і розбирати текст, Ісана навіть не очікував, яку зацікавленість у підлітків викличе обраний ним уривок. Частина, присвячена старцеві Зосимі, починалася так:

Young man be not forgetful of prayer. Every time you pray, if your prayer is sincere, there will be new feeling and new meaning in it, which will give you fresh courage, and you will understand that prayer is an education.

Юначе, не забувай про молитву. Кожного разу в молитві твоїй, якщо вона щира, промайне нове відчуття, а в ньому нова думка, яку ти раніше не знав і яка знову підбадьорить тебе; і зрозумієш, що молитва є вихованням.

Ісана хвилювався, що підліткам ці слова видадуться надто повчальними, і думав, що особливо слово prayer викличе у них несприйняття. Але текст не лише привернув їхню увагу, а й викликав зацікавленість до окремих слів, зокрема, саме від слова prayer вони були у захваті. Особливо сподобалося воно Бою і Тамакіті. Повернувшись до сховища після тієї ночі, Ісана більше не з’являвся на руїнах кіностудії. Боя вже не переносили до сховища, так що боротьбу із хворобою він продовжував на койці у підвалі Вільних Мореплавців. Інаго також пішла зі сховища. Часом вона приходила побачитися із Дзіном, однак про те, як почувається Бой, вона нічого не казала. Судячи з усього, вона також брала участь у плануванні засади на Ісана. І якби тоді Ісана не зміг добитися примирення, хоча б зовнішнього, із найзавзятішим його супротивником, він би почувався в команді зовсім незручно. А через тиждень Бой, ще з рубцями від недавніх побоїв, однак уже видужалий, також прийшов до сховища. Він робив вигляд, наче просто супроводжує Тамакіті як один із членів команди, зокрема, як солдат гвардії Тамакіті. Вони прийшли, щоб запропонувати примирення. Ісана, який перебрався знову із Дзіном на верхній поверх, слухав у цей момент записи фортепіано. Першим сказав Бой:

— Такакі прислав мене сюди. Велів сказати, що я був неправий.

Після цього устряв Тамакіті, який виявився досить красномовним оратором.

— Вас не вбили не тому, що нас зрадив Приплюснутий, чи тому, що Бой придумав неправильний план. Бой сам відмовився від убивства. В нього були свої причини не робити цього, і вони пов’язані з видінням. Коли після побиття він заснув, то побачив уві сні видіння, і через нього відмовився від убивства і від спроб чинити вам опір. І зараз він прийшов не просто через те, що так велів Такакі.

— Видіння?

— Коли Бой прокинувся з думкою про вбивство, але продовжував перебувати наче уві сні, йому привиділися руки, які тяглися до нього, наче хотіли його зупинити. А потім він почув чоловічий голос, який сказав: не можна страчувати цю людину, треба відкласти цей вчинок. Потім Бой проспав до ранку, і ви змогли щасливо піти. Не страх змусив його зупинитися.

— Так це видіння було наче сном? — спитав Ісана.

— Руки з’явилися на одну лише мить, і весь смисл одразу став зрозумілим, отож навіть якщо це відбувалося уві сні, все одно це було видіння. В мене також часто бувають видіння. Коли, наприклад, я їду на мотоциклі зі швидкістю, що перевищує певну межу, або коли б’юся із кимось. І видіння треба вміти читати, щоб зуміти, наприклад, коли треба, вчасно повернути або оцінити, варто устрявати в бійку чи ні.

— Ну, а як прочитати сон Боя?

— Я ж сказав. «Вибач» — ось смисл його видіння, — знову замість Боя сказав Тамакіті. — «Вибач і примирись»!

— Я тоді говорив про речі, які вибачити не можна, — сказав Ісана. — Вибач і примирись?..

— Якщо те, що ви говорили того вечора, правда, то ніхто вам не вибачить і ніхто з вами не примириться. Немає нічого гіршого, аніж убивство дитини, — різко сказав Тамакіті. — Однак мова про інше. Ви врятували одного з наших товаришів. З цим пов’язано видіння Боя, і тому Бой зрозумів його як заклик до вибачення та примирення.

Тамакіті, схоже, більше нічого не мав сказати стосовно примирення Ісана та Боя, і переговори на цьому були завершені. Тим часом Бой, поки Тамакіті розповідав про його видіння, не виявляв ніякої зацікавленості ні до свого видіння, ні до примирення з Ісана. Разом із Дзіном він був поглинутий у сонату Скарлатті у виконанні Ландовської. Його потемніле, із слідами ран обличчя виражало спокій. Ісана також прислухався до музики. Коли він слухав пояснення Тамакіті, музика допомагала його уяві вивільнитися і ясно побачити видіння Боя, і якщо не розкрила до кінця його сутність, то принаймні дозволила повірити в його можливість.

Отже, охоплений жаром Бой керувався видінням, коли вирішив відкинути ідею вбивства. А хіба не виключено, що так само у видінні хворий підліток міг почути заклик: убий його, убий заради Вільних Мореплавців? Тепер, коли видіння вказало йому, як бути, він відмовився від плану вбивства і перетворився на тихого і сумирного підлітка, який стоїть, захоплений музикою. Видіння — ось що керує його вчинками…

Ісана було вже примирився із Боєм, як раптом сталося таке, що знову збудило в Ісана неприязнь до цього підлітка. Бой зупинив плівку і увімкнув перемотку назад. Це було неприпустимо щодо зануреного у світ звуків Дзіна! Однак на відміну від Ісана, Дзіна, здавалося, це зовсім не стривожило. Бой підтримував спокій Дзіна тим, що насвистував, поки перемотувалася плівка. Запустивши знову музику, Бой припинив свистіти і почав слухати попередню сонату.

— Мені давно подобається ця музика, — сказав Бой. — Якщо покласти на цю мелодію слова, то вийде дуже популярна пісня. Що це за музика?

— Соната Скарлатті, — відповів Ісана.

— Соната Скарлатті?

— До дієз мінор, — сповістив Дзін голосом, яким він зазвичай називав птахів.

— Оце так ідіот! — сказав Бой із запалом.

Він сказав це з таким захопленням, що Ісана навіть захотілося придушити в собі неприємне відчуття від того, як він назвав Дзіна. Цей тон примирив Ісана з Боєм, принаймні так відчував Ісана. І допоміг їм у цьому Дзін.

Отже, почавши вивчати англійську мову, члени Команди Вільних Мореплавців, до яких приєднався і Бой, дуже зацікавилися словом prayer. Перш за все Ісана вразило, що йому не доводилося пояснювати кожне речення, вдаючись до банального перекладу. Підлітки намагалися зрозуміти фразу, вникаючи у смислову структуру речення.

— Якщо prayer є sincere, то з’являється і new feeling. Отже…

Таким чином вони доходили до суті фрази. Ісана дуже дивувався, що хоча вони задавали питання, однак намагалися охопити англійську мову загалом, а не поступово, перекладаючи на японську слово за словом, речення за реченням, як це буває у навчальних закладах, коли вивчають мову в першу чергу задля того, щоб здати іспит.

Вони хотіли, щоб англійська мова увійшла у їх японську, хоча Ісана розумів, що зробити це отак просто неможливо. Їм не потрібно було, щоб Ісана заміняв слово однієї мови словом іншої, вони вимагали пояснення кожного слова, що потребувало багато часу, але було не нудним заняттям, адже чим довше він пояснював, тим уважніше вони його слухали. Як дивно було дивитися на них, якщо пригадати, що їхнє бурхливе життя було наповнене стрімкою вибуховою активністю, наче в жилах у них був нітрогліцерин. Ісана згодом зрозумів, чому їх не влаштовувала заміна одного слова іншим, і йому доводилося детально пояснювати значення кожного слова: всі вони були не надто освіченими молодими людьми, які приїхали до Токіо, щоб влаштуватися на роботу, яку вони згодом покинули, і тому нормативна лексика, яку мусив використовувати Ісана, щоб передати зміст англійських слів, була їм не надто зрозумілою. Пояснення англійських слів було для них наче новою роботою, яку вони прагнули виконувати, віддаючись усім тілом і душею.

Ісана їм казав: prayer — це «молитва», а вони продовжували сидіти з абсолютно кам’яними обличчями, чекаючи продовження пояснення. Тоді він пропонував їм словосполучення — «молитися богу», «молитися Будді», але ці неясні вирази залишали їх байдужими, а сам Ісана починав сумніватися у своїх можливостях. Як Ісана не старався, до них не доходило, що означає «молитися богам». І не тому, що вони відчували фізичну відразу щодо слів «Будда» чи «бог». Їх просто не цікавило, кому можна молитися. Їм треба було зрозуміти, яке відношення pray має до їх тіла і до їх душі. У цих підлітків з незакінченою середньою освітою було дивовижне ставлення до суті слова. Щодо кого спрямована pray — це питання другорядне, а от відчути силу та енергію pray — оце і є найголовніше, суть, до якої треба добратися. Було очевидно, що вони справді хочуть почути від нього, що таке pray, тому, врешті-решт, Ісана і сам почав замислюватися, що ж означає це слово, яку саме дію воно передбачає? Він із натхненним захопленням розмірковував про це, насолоджуючись моментами, коли процес викладання давав і йому, й іншим плідні результати. Намагаючись відшукати сутність власної prayer, він звернувся до свого недавнього досвіду і пригадав, як, наслідуючи Дзіна, падав, щоб зрозуміти ступінь його страждань, і одного разу навіть зламав собі зуб. Детально пояснюючи підліткам про свій болючий досвід, намагався передати їм, чим була для нього самого prayer.

Почувши про падіння, вони спочатку почали реготати, але потім почали слухати із захопленням. Він розповів їм, що тоді він ще жив із дружиною, і щоб вона не подумала, що чоловік, як і син, також почав ні з того ні з сього падати, він нічого не сказав їй ні про зламаний зуб, ні про біль, який відчував. Тієї ночі він залишився наодинці зі своїм болем. Щоб дружина нічого не помітила, він вимкнув нічник і опустився на саме дно темряви, де, відчуваючи себе мертвим, але не мертвою людиною, а мертвою мавпою, із закляклими в корчах кінцівками, він боровся зі своїм болем.

— Заплющивши очі, які все одно нічого не бачили в суцільній темряві, я говорив собі, що покійник, і увесь мій тілесний біль для моєї померлої душі — не більше ніж галюцинація, і це не я, а мій дух страждає від примарного болю. Я намагався відірвати свідомість від пораненого тіла, витягуючи застиглі у судомах руки і ноги. Я хотів витягнути свою свідомість, наче касету з магнітофона, із тіла, яке, мені здавалося, дзвеніло від болю. Однак витягнути касету свідомості зі свого змоклого і захололого, наче чужого, тіла мені не вдалося…

Поки я терпів свій біль, його сфера поступово скорочувалася. Але, концентруючись, біль ставав ще гострішим, а його епіцентр — верхня щелепа — палала вогнем. Я наказав свідомості, яка залишалася вільною, щоб вона вчинила щось із цим перевернутим на спину тарганом.

Ще коли Ісана був дитиною, його батько, який покінчив життя самогубством, казав йому, що людину створив Бог, і чомусь створив її гармонійною, тому, коли людина переживає біль, який виходить за межі того, що можна витерпіти, то вона втрачає свідомість, помирає або божеволіє. І тому, повчав його батько, не треба витрачати сили, щоб заздалегідь зрозуміти страждання.

— І наказ, який я дав своїй свідомості, базувався на батькових повчаннях. Оскільки біль, що заповнив мене, був сильнішим, аніж я міг витерпіти, я мусив зробити щось, щоб утратити свідомість, померти або збожеволіти…

Засунувши руку до рота, я, майже непритомний, виколупав уламок зуба, який залишився у яснах. Після цього біль відступив. Упродовж моєї боротьби з болем я діяв prayer. Отже, як і говориться в нашому тексті, завдяки тому, що я pray, я зміг подолати біль, і, таким чином, мій власний досвід був для мене education.

— Якщо завжди все так гарно виходить, то непогана річ, ця prayer, — сказав доросліший від усіх хлопець і почервонів, хоча це не пасувало його спокійному обличчю.

— Але ж ви pray не тільки для того, щоб подолати біль? — спитав Тамакіті, який не хотів, щоб пояснення завершилося таким недолугим коментарем. — Інаго казала, що, коли Бой хворів у вас у сховищі, ви одного разу, спускаючись крученими сходами, наче молилися. В той день, коли ви застали Боя та Інаго. Якщо ви молилися тоді, то незрозуміло, навіщо, а якщо ви pray, то тоді все ясно. Звичайно, якщо те, що ви говорили, і є pray.

Дійсно, глянувши на Ісана, який мляво спускався сходами вниз, після того, як став свідком сексуального лікування Боя, можна було подумати, що він йдучи pray. А Інаго, яка й виду не подала, виявилася дуже спостережливою. Ісана дійсно, долаючи завитки темних сходів, звернувся до душ дерев, які оточували сховище, та душ китів, які плавають у далеких морях. Ви, що належите до рослин, і ви, що належите до найбільших ссавців, вам, душам дерев і китів, напевно, здалося, що це поспішне задоволення статевих бажань виглядає не тільки безглуздим, але й непривабним. Однак у їх нестямному захопленні одне одним було щось виняткове, щось таке, що не може не торкнути наших сердець. І хіба не проймається приязню і не пом'якшується серце того, хто спостерігає за тим, як бризки, що вистрелили з його головки, стікають по її підборіддю і вниз по шиї, наче сльози по коров’ячій морді? Будь ласка, не дайте цьому підлітку захворіти на правець. Зробіть так, щоб він одужав, і вони могли як слід зайнятися сексом і надолужити те, що робилося поспіхом! Ви, рослинні істоти, і ви, морські істоти, я звертаюся до вас: хіба не взірець лагідності — ця дівчина, що припадає до того місця, з якого, наче кров, ллється сім’я, хоча б вона і була здатна на звірячу жорстокість?..

— Бой, ти хотів убити людину, хоча знав, що вона за тебе pray? — спитав Ісана.

— Існують люди, чия prayer мені непотрібна, — одразу відповів Бой.

— Бой, про що ти говориш? — спитав Тамакіті.

— Pray — це коли повністю зосереджуєшся на чомусь, еге ж? Так от, я не хочу, щоб хтось pray за мене, — щиро сказав Бой.

— Точно-точно, я також про це подумав, — сказав той хлопець, що недавно почервонів, і знову почервонів.

— Червоновидий, Тамакіті метикує краще, ніж ти, — сказав Бой. Видно, прізвище він дістав тому, що весь час червонів.

— Бой тільки і знає, що підтримує Тамакіті, — сказав Червоновидий, усім своїм виглядом показуючи, що йому плювати на саме існування Боя, і знову почервонів.

Згодом Тамакіті, відштовхуючись від сказаного Боєм, розвинув його думку. Складалося враження, що Тамакіті, якого поважав не тільки Бой, а й інші підлітки молодшого віку, був наче лідером окремої фракції. Тлумачення Тамакіті зводилося до того, що pray передбачає зосередження всіх духовних та фізичних сил на якомусь об’єкті, і завдяки такому зосередженню у свідомості і у тілі з’явиться new meaning та new feeling.

— Хіба ми не вдаємося до цього постійно? Адже тільки завдяки pray ми здатні бачити видіння. А видіння — це і є new meaning та new feeling.

— І справді, в тобі і в Боєві вирує new feeling, — сказав Ісана.

— Але, дійсно, важливим є new meaning, — сказав Тамакіті, і Бой одразу із ним погодився. — Хіба ні? Ми ж не чутливі дурні, new feeling — ще не все. Ми pray заради того, аби внутрішньо збагачувати new meaning.

— А я думаю, що все це внутрішнє збагачення, про яке говорить Тамакіті, нам непотрібне, — сказав Червоновидий.

— А для чого ми взагалі створювали команду Вільних Мореплавців, якщо нам непотрібне внутрішнє збагачення? — заперечив Тамакіті. — А ти, Червоновидий, вчився в університеті і займався підводним плаванням, і саме тому змішуєш нас із тими, хто нюхає клей із пластикових пакетів? Вони — відстій, їм тільки б приліпити роти до пакета. А ми і без ацетону нормально зосереджуємося. Ми долаємо new feeling і прямуємо до new meaning. Для чого це потрібно? Для того, щоб передати це іншим. Якщо залишатися тільки у межах new feeling, то ніколи не підеш далі сприйняття. І не так просто зрозуміти, хто в це вірить, а хто — ні. Тому й починається потурання різним невігласам.

Тамакіті промовисто подивився на Червоновидого. У його погляді був не стільки закид, що Червоновидий є невігласом, скільки задоволення від своїх слів. Червоновидий знову почервонів, однак було очевидно, що він не входить до складу загону Тамакіті, а скоріше виступає з ним на рівних.

— Тому необхідне new meaning. І коли чітко усвідомлюєш його, то відчуваєш внутрішнє збагачення, яке відкриває в тобі fresh courage. A fresh courage не отримаєш ззовні. Це зрозуміло? Ось тому я і сказав про внутрішнє збагачення. Можу сказати, що я згоден з людиною, яка написала цей текст, і також думаю, що prayer — це education. А будь-яке інше education я просто не сприймаю…

— Я також хотів education, тому мені тут страшенно подобається, — сказав Бой.

— Радий, що вам сподобався текст.

— А ви не хотіли б побачити, як ми зосереджуємося на собі? — сказав Тамакіті. — Хочете побачити нашу справжню prayer?

— Хочу, звичайно, якщо це можна побачити зі сторони.

— Ми таким чином віддячимо вам за ваш education, — не роздумуючи, вирішив за інших Тамакіті. — Ви познайомили нас із таким гарним текстом, що ми просто зобов’язані надати вам education у відповідь.

Після цього Тамакіті з Боєм та ще декількома підлітками повели Ісана на вулицю і сіли у дві крадені машини. Ісана сидів поруч із Тамакіті, який вів машину з таким виглядом, наче підшукував гідний об’єкт, на якому можна було б продемонструвати зосередженість. Здавалося, він готовий був кинути виклик вантажівці, яку вони наздоганяли на великій швидкості, або вчинити якусь іншу хуліганську витівку, щоб показати їхній стиль pray. Досить було Ісана погодитися, і він би запросто притиснув вантажівку до залізного паркану вздовж дороги і спричинив би аварію, в якій водій вантажівки, певно, загинув би…

— Навіть якщо низка випадковостей приводить до вбивства, — Тамакіті загадково подивився на товаришів, тим самим даючи Ісана зрозуміти, що, вимовивши слово «вбивство», він не прагне справити на когось враження, — ти все одно не зможеш потренуватися наперед, хоча б ти й готувався когось убити.

Ісана відчув, що Тамакіті, який за відсутності Такакі перехопив ініціативу лідерства і розігрує перед ними виставу, може зруйнувати атмосферу довір’я, яка встановилася між Ісана та підлітками. Ісана не хотів цього, тому прийняв виклик і відповів Тамакіті. Підштовхувало його прагнення до education.

— Коли я був дитиною, наша країна була країною солдатів. У початковій школі, яка тоді називалася «народною», ми бігали з дерев’яними мечами та завдавали ударів по опудалу людей. Під впливом такого муштрування навіть діти в міру свого дитячого розуміння так чи інакше мусили замислюватися над тим, що таке вбивство людини. Проте реально ці тренування під керівництвом вчителя з міста нічого нам не давали. Ми розуміли, що так, як ми це робили, справжнє вбивство не коїться, тому з легкістю били і кóпали опудала. Гадаю, що вчитель також сумнівався в плідності таких занять. Однак нам, сільським дітям, краще за вчителя було відомо, як треба вбивати людину. Принаймні це робиться не серед білого дня з гучними криками. Ми, хоча і дуже приблизно, але знали, що коли у нашому селі справді збиралися вбити людину, то для цього збиралися серйозні та відповідальні люди і оточували зі зброєю в руках того, кого мали вбити. Щось подібне відбувалося уві сні Такакі про Китове дерево. Неймовірно, однак схоже вбивство відбулося нещодавно, я прочитав про це у газеті. Чули, напевно, як один божевільний погрожував убити пілота літака місцевих авіаліній, що прямував до Токіо. Тоді пасажири взялися втихомирити божевільного і накинулися на нього. Через деякий час все затихло, а коли від нього відійшли, то виявилося, що у нього в грудях стирчить ніж, а він мертвий. Вбивство скоїли всі пасажири, і це важливо. Так само вбивають людей у далеких селах десь у глухих лісах. Справді необхідним це стає, коли селу загрожує загибель… А що залишається робити всім селянам, якщо літак, яким вони летять, може впасти через якогось божевільного? Вбивство людини за особистими мотивами коїться інакше. Такий убивця нападає на свого супротивника зненацька, вночі, щоб ніхто не почув, і забиває його до смерті або заколює ножем, а потім тікає далеко в ліс. Його почнуть шукати, а він ховатиметься десь у горах в густому лісі, а коли пошуковий загін із села заглибиться далі, убивця зможе піднятися ще вище в гори. І якщо він остаточно вирішить переховуватися до кінця, то для людини з гірського села буде неважко це зробити. Такий здатен протистояти і озброєним людям, і військовим загонам. Один юнак, якого призвали на службу, одразу дезертирував, а потім ще й зарізав на смерть командира жандармів, який прибув розслідувати цю справу, і після цього втік у ліси. Якби він міг прожити сам і при цьому передбачити, що війна завершиться поразкою японської армії, то зміг би пересидіти у лісі стільки, скільки було необхідно. Однак, скоївши геройський вчинок, він зневірився і повісився на дереві, яке ми називали «божественною грушею». На ньому росли плоди з товстими плодоніжками і медовим смаком. Після того випадку його почали називати «деревом повішеного». І сільські діти вже не об’їдали з нього плодів. Поки він переховувався, поліцейські ніяк не могли знайти його слідів, скільки не прочісували місцевість, однак як тільки він повісився, його тіло одразу знайшли і привезли в село. Можливо, і тоді зібралися відповідальні люди з села, пішли в гори, відшукали дезертира, привели до дерева і повісили… В селі усі знали про це дерево, яке, насправді, не годилося для того, щоб вішатися на ньому, бо було не таким уже й міцним, і коли його назвали «деревом повішеного», всі сприйняли це як належне. Так що не виключено, що дорослі вирішили вчинити так. Діти до дерева вже не бігали, а птахи раділи прекрасним грушам…

— Птахи раділи? — втрутився Тамакіті. — Це історія підходить скоріше для Дзіна, але не для нас. Дзін би, як завше, відреагував: «Птахи раділи». І чому ви продовжуєте говорити так, наче ви розказуєте щось Дзіну, і це притому, що Дзін вже став незалежним від вас?

— Став незалежним?

— Насправді, зараз він у сховищі разом з Інаго, — сказав Бой.

— Але ж не тому, що він обрав когось замість мене?

— Безперечно, ні, — одразу погодився Тамакіті, однак Ісана з болем відчув, що він говорить нещиро.

— Дійсно, я можу залишати Дзіна на Інаго, і це говорить про те, що я вже не потрібен Дзіну кожної миті, — сказав Ісана. — Можливо, у майбутньому він зможе обирати сам, з ким йому бути. Якщо це станеться, я здобуду величезну свободу.

— Треба ще вміти користуватися цією свободою, — сказав Бой.

— Це почалося education?

— Ага. Ви будете брати участь у наших польових тренуваннях, і це буде education для вас. Ну то що — не передумали? Хоча б спробуйте, щоб із вас не глузували потім. Хоча не виключено, що наші тренування закінчаться тим, що вас заберуть у поліцію і позбавлять вашої свободи. Ха-ха! Бой, пересядеш у задню машину. Будемо проводити тренування «Великий землетрус»!

Сказавши це, Тамакіті різко зупинив машину прямо посеред дороги перед підйомом на швидкісне шосе. Висадивши Боя, якого тут же могла збити машина, він рвонув уперед. Ніяк не виявляючи незадоволеності таким різким поводженням, Бой склав руки на животі, наче кенгуру, і спокійно чекав задню машину. Ісана схвильовано подивився назад, але фігура Боя вже зникла у потоці машин.

— Великий землетрус? — спитав Ісана.

Чи то запитання здалося їм комічним, чи то вони передчували початок гри, але підлітки в машині засміялися.

— Так. Коли стався Великий землетрус в Канто, наші жорстокі батьки і діти влаштували криваве свято корейцям, пам’ятаєте? Тому що корейці були слабкішими, аніж будь-хто інший. Якби той землетрус стався зараз, найбільш ненависними та найбільш слабкими виявились би ми. І наші жорстокі батьки і діти влаштували б криваве свято нам. Найкращий шлях уникнути цього всього — це втекти звідси на кораблі. Якщо це неможливо, то треба знайти шляхи, як себе захистити. Нас ніхто — ні поліція, ні війська самооборони, — не захищатимуть. Як можна втекти? Тільки заблокувавши противника. Тільки так можна встигнути дістатися до моря і врятуватися. Для цього треба в першу чергу завдати удар по машинах. І водночас — по тих найманцях, які підтримують машини. Коли ми нейтралізуємо машини, тоді люди побіжать до моря на своїх ногах. Хіба це не справедливо? І от, коли будуть бігти всі, включаючи поліцію, нас їм уже не наздогнати! До моря всі будуть бігти на своїх ногах!

Після слів Тамакіті підлітки знову засміялися. Ісана так і не зрозумів — через те, що вони вважали себе жертвами, які врятуються, чи це була така складна самоіронія?

— А як проходить це ваше тренування? — спитав Ісана недовірливо.

— Ви хочете спитати, в чому його сутність? — сказав Тамакіті, женучи машину зі швидкістю сто кілометрів на годину. — Все дуже просто. Ми зупиняємо машини. Всі. Студенти створювали вільні райони, а ми робимо те ж саме з дорогами. Ми їх звільнюємо. Адже всі мусять бігти до моря на своїх ногах, принаймні одразу після землетрусу, і привілейованих не повинно бути. Ми паралізуємо всі дороги.

— А хіба такий сильний землетрус, як у Канто, не зруйнує дороги? — спитав Ісана, однак ні Тамакіті, ні інші підлітки не відреагували на нього.

— А ви не замислювалися, як легко опанують ситуацію можновладці? Якщо вони першими дістануться моря, то повбивають нас, — сказав Тамакіті. Вони в’їхали в освітлений ліхтарями тунель. Рух у заповненому машинами тунелі був повільнішим. — Тому ми повинні випередити всіх інших. А для цього треба заблокувати тунель, щоб ніхто не міг виїхати з нього. Тоді все буде по справедливості.

Говорячи, Тамакіті, помацав рукою біля колін, а потім поклав у кишеню щось схоже на сонячні окуляри. Підлітки на задньому сидінні також заметушилися. Машина, в яку пересів Бой, наздогнала їх і тепер йшла поруч із ними. Машини порівнялися і їхали назустріч денному сяйву, яке крізь світло ліхтарів здавалося блискучим туманом. Під’їжджаючи до виходу із тунелю, вони поступово скидали швидкість, згодом між ними та передніми машинами проміжок збільшився, а позаду почулися незадоволені гудки.

— Зачиніть свої дверцята, і — за мною! — гукнув Тамакіті, різко загальмував і затягнув ручне гальмо. Потім схопив Ісана за руку і потягнув через свої дверцята. Пробігши декілька кроків, Ісана обернувся і побачив, що їхня машина і машина, в якій сидів Бой, зупинилися, зіткнувшись передками і утворивши перевернуту літеру V. Ісана, якого Тамакіті тягнув за руку, побіг разом з іншими підлітками в бік виходу з абсолютно порожнього тунелю. Вони бігли із звільненого ними району, а навздогін їм котилася хвиля гудків. Забавляючись своєю невинною грою, підлітки бігли і підстрибували, всім своїм виглядом демонструючи зневагу машинам, що неслися назустріч. Ісана також відчував піднесення, що передалося йому від підлітків, але в той же час боявся, аби не відстати від них. І хоча бігли вони хвилин п’ять, Ісана так старався, що декілька разів ледь не впав. Якби це сталося, його міг схопити хтось з працівників, що обслуговують дорогу, або ж поліцейський. Ісана, який вже ледь дихав, із жахом думав, скільки їм ще бігти автострадою, як підлітки попереду нього почали перелазити через дорожню огорожу і підніматися вгору вкритим травою схилом. Нагорі був міст через автостраду. Уникнувши небезпеки, хоча небезпеку відчував лише один Ісана, вони вилізли на міст опорами і, зайнявши позицію зверху, могли спокійно спостерігати за метушнею внизу.

— А ви, я бачу, не поважаєте машини як такі? Окрім того, що ви загатили дорогу (слово «загатили» розсмішило підлітків. Ха-ха, загатили! Немов рибу загатили!), ви демонстрували свою зневагу і презирство також і до тих машин, що їхали назустріч. Ви зневажаєте автомобілі?

— Ми не те що зневажаємо їх, ми не маємо їх за Боже пошиття! На що здатна машина? Ні на що! — сказав Бой. — З яхтою їй не зрівнятися. Машина — це минуле.

Ісана помітив, що за неприязню підлітків, які схвально слухали, що говорив Бой, криється холодна, навіть надмірна зневага до механізмів, які називаються автомобілями. На Ісана це справило глибоке враження. Він і не думав, що можна з такою щирістю ненавидіти машини. Сам він міг відчувати повагу або презирство лише щодо людини.

— Коли станеться Великий землетрус, ми зупинимо машини по всьому Токіо, тим самим ми, серед іншого, дамо зрозуміти тим, хто тішиться цими механізмами, що автомобіль — не більше ніж уламок минулого, — сказав Тамакіті. — Після землетрусу ми прагнули б якомога скоріше дістатися моря, а машини тих, хто чинитиме нам спротив, ми будемо знищувати. Це буде невеличка війна. Адже ні поліція, ні війська самооборони не стануть на бік руйнівників машин, а будуть сторожовими собаками тих, хто потребуватиме захисту своїх нікчемних машин. Вони стануть найманцями самих машин. Ви коли-небудь бачили, щоб поліцейський трощив автомобіль, який збив людину? Звичайно, ні. Зате поліцейські одразу почнуть діставати зброю, якщо побачать, що хтось б’є машину. Арештовують не автомобіль, а людину. Дорожнім поліцейським треба припинити прислуговувати машинам і хоча б на день влаштувати страйк. Скільки автомобілів та їх рабів розіб’ється! Однак цього недостатньо. Ви на чийому боці? Поліції та армії, які будуть чинити спротив тим, хто прагне зменшити кількість цих торохкотливих машин?

— Я ще не встиг як слід обміркувати таке ставлення до машин. Мені треба подумати, — сказав Ісана, а підлітки зневажливо засміялися. — Але якщо взяти людей, то, наприклад, населення Японії досягло верхньої допустимої межі в останні роки токугавського сьогунату, і якщо його кількість збільшуватиметься, то настане великий голод.

— Великий голод! — сказав Бой. — Було б непогано, якби машини також постраждали від великого голоду. Наприклад, щоб до Землі наблизилася якась магнетична планета…

— Потрібен нафтовий голод, який незабаром настане, — впевнено сказав Тамакіті. — Однак, коли це станеться, можновладці монополізують машини, а нас переслідуватимуть. Щоб цього не сталося, щоб люди не коїли неподобств, захищаючи свої автомобілі, треба скасувати право особистого володіння машинами. Вам не здається, що це було б правильно? Саме для того, щоб сповістити про необхідність цього, ми і крадемо машини, а потім їх залишаємо. Коли машини стануть власністю всіх людей, тоді їх будуть залишати, доїхавши до місця призначення. В ідеалі, машин має стати вдвічі менше. Машини стоятимуть уздовж дороги, і кожен зможе будь-якою скористатися. Таким чином зникнуть і проблеми з паркінгом.

З тунелю показався евакуатор, який тягнув одну з машин, а за ним повільно їхала колона. Другу машину із замкненими дверцятами і на ручному гальмі лише відсунули вбік, і рух дорогою був лише в один ряд.

— Ви тільки подивіться на розлючені обличчя цих невільників нікчемних машин! Затрималися лише на кілька хвилин, а вигляд у них такий, наче їх позбавили права на життя! Вони, певно, думають, що як тільки мавпа злізла з дерева, вона одразу ж пересіла у дерев’яний чи кам’яний автомобіль. Які ж огидні в них обличчя!

Після цих слів Тамакіті, дивлячись на потік під мостом, почав загрозливо і в той же час із відчуттям задоволення скрикувати і розмахувати руками. Потім, втративши інтерес до цієї гри, він розвернувся і пішов геть. Йдучи за підлітками, Ісана помітив, якими веселими та бадьорими були обличчя хлопців, на відміну від розлючених власників машин. У підлітків були обличчя учнів, які заради education створили prayer, якій віддалися всіма тілесними та духовними силами. Ісана пригадав одну фразу з обраного ним тексту, де було слово pray:

How touching it must be to a soul standing in dread before the Lord to feel at that instant that, for him too, there is one pray, that there is a fellow creature left on earth to love him too!

Наскільки зворушливо те для душі його, що стала у страху перед Господом, відчути тієї миті, що є і за нього молільник, що залишилася на землі людська істота, яка його любить.

І його soul standing in dread, що впродовж стількох років провадила відлюдницьке життя поруч лише із Дзіном, плекаючи надію, що підлітки молитимуться за нього, звернулася у палкому пориві до душ дерев і китів, які постійно, — і коли він був на самоті, і коли він був серед людей, — спостерігали за ним, і сказала їм: How touching it must be…

Частина 11

Самоосвіта через злочин

Найбільш завзятими учнями англійської мови були молоді члени команди, і в першу чергу — Бой. Основна ж частина мореплавців на чолі із Такакі займалися іншими справами. Ті підлітки, що приходили до сховища, щиро прагнули встановити дружні стосунки із Дзіном. Вони вривалися у сховище, не рахуючись із обставинами Ісана, та коли заставали Дзіна сплячим, то сиділи сумирно, чекаючи, поки той прокинеться. Так було заведено у Ісана, ще відколи вони із Дзіном жили відлюдниками. Ісана вважав, що він у сховищі за головного, однак насправді ритм їхнього життям задавав саме Дзін. Раніше, коли Ісана йшов до міста, то вмикав Дзіну безкінечну касету з голосами птахів, а коли, повернувшись, заставав його сплячим, то терпляче чекав, поки Дзін прокинеться. Ісана нічого не залишалося, як чекати, поки Дзін розплющить очі і посміхнеться своєю дитячою посмішкою. Чекати, щоб розповісти синові про пережитий досвід у далекому і чужому місті. Розповідаючи Дзінові про місто, Ісана водночас звертався до душ дерев і китів. Ісана не міг вмістити у свою розповідь всього, що він бачив у місті, тому вибирав лише ті речі, які могли стати у пригоді Дзіну у подальшому житті. На все, що говорив Ісана, Дзін посміхаючись реагував лише короткими фразами, які повторювали слова Ісана.

— Дзін ставиться до всіх однаково, — сказав якось Бой.

Дійсно, Дзін був відкритим для будь-кого, але навряд чи підлітки чекали, поки він прокинеться, з таким самим глибоким терпінням, як Ісана. Щоправда, коли Дзін прокидався, глибоко зітхнувши, як зітхав робітник після дня важкої праці, всі дуже раділи. Підлітків кожного разу вражали слухові здібності Дзіна, і це його підбадьорювало. Так само, як і Ісана, який весь час намагався забезпечити Дзіну спокій, підлітки також турбувалися про те, щоб із ним нічого не сталося, щоб на нього не накинувся, наприклад, бродячий собака. Що станеться, страшилися вони, якщо на нього накинеться собака, поки він буде спати? Дзін зможе лише покрутити головою, наче йому привидівся поганий сон.

— Дзін помре від шоку, як танукі, так і не зрозумівши, звідки взялася небезпека, — стурбовано казав Бой.

Бой був одним із наймолодших серед підлітків, і згідно з його специфічним світобаченням, він ставився до смерті як до природного явища і готовий був померти, навіть якщо йому не вдасться вийти у плавання, що було всім сенсом його життя і уособлювало межу його прагнень. Але якби Дзін раптом помер від страху, причину якого він не зрозумів, то для Боя потьмянішало б усе, що може бути на землі гарного, і навіть сама їхня яхта.

Хлопці принесли Дзіну маленький телевізор, який витягнули з машини на стоянці. Вони хотіли знайти передачу, яка була б цікавою для Дзіна, і, увімкнувши перший-ліпший канал, одразу натрапили на передачу, яку вів футуролог середніх років. Ведучий сповістив, що в майбутньому люди з розумовими вадами підлягатимуть «ненасильницькій селекції». Всі, окрім Дзіна, із зацікавленням припали до телевізора.

— У зв’язку із цим мені вже давно не дає спокою нав’язлива ідея, — сказав Ісана у стилі недавнього тексту англійською мовою. — Мені здається, що народні комісари чи члени підрозділу підтримки новітніх технологій у післяреволюційному уряді візьмуться за Дзіна, коли він буде приблизно мого віку. Я собі уявляю цю картину, як вони, за словами цього футуролога, піддадуть Дзіна «ненасильницькій селекції».

— Такі, як цей чоловік, Дзіна або вб’ють, або закриють у концтаборі. Вони і таких, як ми, повбивають або закриють у концтаборі, — сказав Бой.

— Гадаю, що вони навряд чи переплутають Дзіна і таких, як ви, — сказав Ісана, однак підлітки не звернули на його слова уваги. Вони почали кóпати ногами екран телевізора, з якого продовжував говорити футуролог, аж поки розбили його.

На відміну від Ісана, який зі страхом і ненавистю ставився до того, які жахливі речі можуть очікувати Дзіна у майбутньому, підлітки одразу перейшли до конкретних дій, щоб помститися тим, хто обіцяв йому жахливе майбутнє. Наступного дня у вечірньому номері газети з’явилося повідомлення, що група хуліганів вчинила напад на одного з учасників міжнародної конференції з проблем футурології, що проходила в одному столичному готелі. Підлітки пробралися до готелю, а Бой, який перевдягнувся у форму справжнього готельного боя, викликав того самого футуролога і заманив його в туалет, де підлітки напали на нього, повалили на підлогу і, відкривши йому рота, «ненасильницьким способом» наштовхали туди лайна. Проковтнув він його чи ні — залишилося невідомим…

Підлітки не тільки вчиняли напади з метою помсти, вони також здійснювали атаки, які входили до їх програми тренувань. Що ж вони задумали? Об’єктом нападу стала вантажівка, яка щовівторка зранку розвозила м’ясні продукти по магазинах однієї мережі. Всередині вантажівок були розібрані яловичі та свинячі туші без нутрощів та кісток, а окрім цього — ще обробні ножі та сокири. Поруч із цією зброєю у вантажівці сиділи ще й двоє звиклих до важкої фізичної праці робітників, які могли дати гідну відсіч, і водій. На цю озброєну вантажівку і напали троє хлопців, які мали із собою лише ножі, щоб урівноважити сили. Вони мали також і пістолет, відібраний у поліцейського в долині, однак пускати його в хід вони не збиралися, він був потрібний лише на крайній випадок, якщо їх оточить поліція і доведеться відбиватися. За планом тренувань вимагалося, щоб сили були рівними, адже для повноцінного бою два вітрильники мають бути однакових габаритів. Якщо в них буде важкопоранений, то йому мають надати допомогу, а якщо ні — то перед ними стоїть завдання забрати з вантажівки яловичу тушу, що важить приблизно стільки, скільки один із них…

Цей план наземного піратського нападу було здійснено. В один із вівторків, поки ще роса не встигла висохнути, прийшла Інаго зі шматком м’яса, загорнутим у газету. Просякнута кров’ю газета прорвалася по краях, і через дірки, наче відкриті рани, виглядало м’ясо. Майка Інаго була в кривавих плямах, однак вона, не звертаючи на це уваги, бадьорим голосом покликала Дзіна, який щойно прокинувся.

— Зараз зробимо для Дзіна гамбургер!

— Зробимо гамбургер! — одразу відповів Дзін, дивлячись на веселу Інаго.

— Робити гамбургер з такого гарного шматка м’яса? — глузливо спитав Ісана, однак Інаго залишилася при своїй думці.

— Діти люблять гамбургери.

— Ви хоча б нікого не поранили у вантажівці?

— Тамакіті начебто збирався пустити в діло ножа, але Бой, здається, зупинив його. Сказав, що оскільки в машині зі зброї були лише невеличкі ножі, щоб зрізати м’ясо з кісток, то це буде нечесно…

— Це Бой хотів скористатися зброєю?

— Ні, Тамакіті. Він же відповідальний за зброю. Якщо вже Тамакіті розійдеться, то його ніякий Бой не зупинить. В’язати їх часу не було, тому хлопці прибили їх так, що вони втратили свідомість. Тамакіті хотів бити їх напилком, яким м’ясники гострять ножі, але Бой зупинив його і змусив взяти щось інше, — після цих слів Інаго розвеселися. — І знаєте, що він узяв у руки? Знаєте? Ой, не можу! Бичачого хвоста. Без шкіри він схожий на червону палку. Коли хлопці повернулися, ми наварили з нього корейського супу «тегутан» і накришили туди яловичини. Натішилися досхочу. Тепер у нас стільки м’яса, що і за тиждень не з’їсти. Такакі навіть пішов продавати.

— Пішов продавати? Його ж одразу заарештують! — здивовано сказав Ісана. — Невже Такакі такий нерозважливий?

— Ні, Такакі досить розважливий. Він добре знає бараки для дорожніх робітників у префектурі Гунма, там він і продасть недорого м’ясо. А заразом візьме у них динаміт.

— Сумніваюся, що у нашій поліцейській державі така дитяча витівка залишиться непоміченою, — сказав Ісана.

— Дотепер ми тільки так і діставали динаміт. Ним завідують такі нетями, що обдурити їх нічого не варто, — сказала Інаго, задерши носа. — Як же зробити гамбургер з такого шматка м’яса?..

— А давай краще запечемо його, як є, у духовці? — запропонував Ісана.

— Ні, Дзін буде їсти гамбургер, — залишалася непохитною Інаго.

Це виглядало так, наче вона не хотіла зраджувати своє слово. Їй здавалося, що коли вона через якусь незрозумілу причину раптом змінить своє рішення, то Дзін страшенно страждатиме.

— Дзін буде їсти гамбургер, — сказав Дзін, підтверджуючи цілковиту довіру до Інаго і в той же час відкидаючи будь-які заперечення з боку Ісана.

Наступного ранку Ісана прочитав у газеті про напад на вантажівку, що належала одній компанії, яка займалася перевезенням м’ясних продуктів. Випадок стався на іншому боці Токійської затоки, що починалася неподалік сховища і тягнулася до центру міста. Свідком цієї пригоди став фотограф-аматор, який спостерігав за пересуванням перелітних птахів, що прямували на північ. Він і надіслав до редакції газети нечітку фотографію, зняту за допомогою телеоб’єктива, на якій видно, як два чоловіки із закритими обличчями зігнувшись тягнуть яловичу тушу вагою, що значно перевищувала вагу підлітка, — приблизно у сто п’ятдесят кілограмів, яка звішується і волочиться по землі. Позаду них, опустивши голову, йшов ще один чоловік невисокого зросту з палицею в руці, яка на кінці звужувалася, наче вербова лозина. З фотографії не можна було сказати, що в руках у нього бичачий хвіст.

Постраждалі чоловіки заявили, що навіть гадки не мають, якою зброєю їм завдали ударів так, що вони втратили свідомість. Схоже, що для працівників м’ясної компанії визнати, що їх побили бичачим хвостом, було б незмивною ганьбою. Втім, нападники також допустилися непробачної помилки. Тягнучи важку ношу, вони загубили пістолет, який знайшли місцеві люди і віднесли до поліції. Інаго не розповіла про це Ісана, адже відповідальний за зброю велів тримати язика за зубами. І дійсно, це була непробачна помилка, адже підлітки не мали на меті навмисно кинути пістолет, щоб дати зрозуміти, що напад на поліцейського у долині та пограбування вантажівки пов’язані між собою і є справою рук однієї банди…

Якось вранці на початку червня стіни сховища пробило шалене щебетання пташиної зграї.

— А це сірі шпаки, — сказав Дзін із таким виглядом, наче хотів закрити вуха, щоб стишити галас птахів, хоча для нього це було б ще нестерпніше.

Щоб подолати страх Дзіна, Ісана вийшов із ним на вулицю, туди, де було джерело тривоги, на яке вказав сам Дзін. Підійшовши до вишні, вони стали під її густою кроною, крізь яку пробивалося сонячне сяйво, висвітлюючи серед листя обриси птахів. Безладно перемішані вже темно-фіолетові та ще тільки коралові вишні здавалися плодами різних дерев. Серед гілля із ще більш приголомшливим цвірчанням метушилися сірі шпаки. Поки Ісана із Дзіном стояли під деревом, птахи не звертали на них уваги, а навпаки, ще гучніше защебетали, скльовуючи спілі ягоди. Однак варто було поворухнутися, як велетенська зграя тіней почала стрімко вирувати серед листя. Деякі з них сиділи із розчепіреними крилами, цупко тримаючись за гілки і втягнувши набиті вола. Птахи здавалися Ісана якимись злостивими істотами, а Дзін стояв, наче скам’янілий. У Ісана виникла навіть підозра, що дерево саме запропонувало шпакам скуштувати своїх темних спілих вишень і наказало їм поводитися так непристойно. І, можливо, занепокоєність та страх Дзіна були спричинені не стільки галасом та метушнею птахів, скільки наказом самого дерева? Адже пташині голоси завжди були найулюбленішими звуками Дзіна. Щоб якось підбадьорити Дзіна, він звернувся вголос до душі дерева:

— Усе гаразд, Дзін. Не треба боятися шпаків, нічого поганого вони не заподіють. Так поводитися їм наказало дерево. Як повірений дерев, я спілкуюся з їхнім світом і можу напевно сказати, що вишня не хотіла заподіяти нам з тобою нічого поганого. Це абсолютно точно.

— Це абсолютно точно, — відповів Дзін, переривчасто дихаючи.

Ісана подумав, що Дзінові, напевно, не подобається стояти під деревом, у листі якого вирували шпаки. Тут Ісана вразила одна думка, яка, відколи він оселився у сховищі, жодного разу не приходила йому в голову. А що, як птахи на вишні сповіщали біду не йому і не Дзіну, а якісь третій особі? Комусь іншому, наприклад, Інаго… Повернувшись до сховища, Ісана почав шукати в коробці з плівками запис, який би міг перекрити голоси шпаків, і врешті-решт зупинився на органній п’єсі Баха. А незабаром — чи то і справді отримавши сигнали від дерева, чи то почувши крики шпаків, чи то притягнута токатами та фугами Баха — з’явилася Інаго. Не говорячи ані слова, вона сіла поміж Ісана та Дзіном, які слухали музику. Її обличчя, схоже на обличчя засмученої дитини, було блідим, як полотно, а очі навіть у профіль світилися яскравим бурштиновим блиском. Про те, що з нею сталося щось незвичайне, свідчили спухлі розбиті губи та синці.

— Щось у тебе якийсь незвичний вигляд, — сказав Ісана.

Інаго подивилася на нього поглядом, повним зневаги до всього сущого на землі. Ісана помітив, що її заволочені бурштиновим серпанком і в той же час іскристі очі дивляться не йому у вічі, а у якусь точку над його головою. В її спрямованому у недавнє минуле, зосередженому погляді Ісана помітив ознаки якогось безпорадного щастя. З виглядом, наче усе її тіло вкрите гусячою шкірою, а в жилах клекоче кров, вона промовила:

— Зґвалтували…

Ісана продовжував мовчати. Інаго вставила у вуха Дзіна навушники, інший кінець проводу підключила до магнітофона, і звуки одразу припинилися. Потім вона почала розкривати подробиці того, що вона узагальнила словом «зґвалтували». Все почалося, сказала вона, з того, що підлітки вирішили познайомитися з одним із солдатів сил самооборони, які проходили навчання у частині, розташованій неподалік кіностудії, і взяти його як інструктора з бойової підготовки.

— Такакі сказав, що п’ять років тому у нього була домовленість із колишнім однокласником, який став солдатом сил самооборони і прибув у частину, де проходили навчання солдати військового оркестру. Товариш Такакі свою обіцянку не виконав, тому замість нього треба було знайти іншого солдата. Він сказав, що серед бійців сил самооборони знайдеться такий, що погодиться співпрацювати із нами. Однокласник Такакі, який вступив у військову Академію, пообіцяв, що після того як він навчиться вправлятися зі зброєю та прийомів ведення бою, він почне тренувати команду Такакі. Однак скільки Такакі не намагався встановити із ним зв’язок, він відмовчувався, бо націлився уже у командний склад. Такакі каже, що тепер ми маємо право знайти серед солдатів сил самооборони когось, хто б замінив однокласника, який не дотримав слова. Я з ним повністю згодна.

Інаго і взялася виконувати наказ Такакі знайти відповідну людину.

— Мені спало на думку, що оскільки в районі казарм їм немає де розважитися, тому рано чи пізно і, в першу чергу, в суботу чи неділю вони мають з’являться у Сіндзюку. Я чекала їх і біля станції і прогулювалася біля їх частини, однак познайомитися ні з ким не вдалося. Напевно, через те, що служать вони майже в місті і тому мусять дотримуватися особливо жорстокої дисципліни. Один, щоправда, заговорив зі мною, та я одразу зрозуміла, що це якийсь бовдур і нам він не підійде. Якби я його привела на базу Вільних Мореплавців, і ми спитали б у нього, як треба поводитися із гвинтівкою, наступного ранку про це знали б солдати сил самооборони по всій Японії. Тамакіті, який також його побачив, сказав навіть, що вчитися орудувати зброєю у такого типа просто ганебно. Після цього я пішла туди, де солдати тренуються грати на музичних інструментах. Ви знаєте, напевно, що тренувальний майданчик сил самооборони огороджений дротяною сіткою. А до нього прилягає спортивний майданчик за гуртожитком пивної компанії. Через гуртожиток я пройшла до спортивного майданчика і знайшла там гарне місце, звідки можна було спостерігати за тренуваннями солдатів. Насипний спортивний майданчик був на узвишші, а трохи далі навскіс проходить канал, схожий на річку, а за ним йде дротяна сітка. Там і починається територія сил самооборони. Щоб не заважали працівники пивної компанії, які могли прийти на свій майданчик, я сховалася від них на схилі, що йшов від майданчика. Там ще трава така росла. Від зелених із червоним стебел тягнеться таке довге і вузьке листя. А на верхівках — зелені жмутки, їх коли лущиш, то оголюється таке саме листя, як на стеблах. Там усе поросло цією м’якою травою, і коли я сиділа, то вона доходила мені до грудей.

Безперечно, це золотарник високий. О цій порі він ще м’який та приємний на дотик, подумав Ісана і почав пояснювати душам дерев і китів: зовсім скоро ці рослини досягнуть висоти кущів, стануть твердими і жорсткими, а, відцвівши, так загрубіють, що сісти у них буде неможливо. Чимало людей від їхнього пилку хворіло на астму. Окрім золотарника, там був, напевно, ще гречаник, його зелене листя та червоні стебла вже почали втрачати м’якість. Такі трави, на відміну від дерев, із вибуховою силою розростаються у болотистих долинах.

Перший солдат, якого я побачила, енергійною ходою прямував у мій бік, граючи на трубі. Справжній бравий солдат. Його і в оркестр узяли, напевно, бо через свій високий зріст йому пасувала труба. Солдат крокував, награючи ритм на найнижчих частотах. Йшов, наче носоріг. Я пильнувала, як він, виростаючи переді мною, виходив за межі їхнього майданчика і наближався до дротяної сітки. Потім він зупинився, зняв трубу і, повернувшись прямо в мій бік, почав сцяти. Мочився довго, а потім, коли я вже подумала, що вже все, він сіпнувся і ще трохи посцяв. Я засміялася. Він підвів очі і побачив перед собою мене. Він дивився на мене, не відводячи очей, продовжуючи сцяти, аж тут я побачила, що там, де досі видно було лише цівку, поміж його долонь визирнув пеніс. Він з такою серйозністю на своєму круглому обличчі із круглими очима дивився на мене, що я не втрималася і знову засміялася. Потім він раптом розлютився і, не намагаючись засунути свого пеніса назад у формені штани, наче збуджений пес, пірнув під дріт та пішов прямо на мене. У той момент його кругле обличчя та висунутий пеніс були одного кольору. Виглядав він наче божевільний. А потім він мене зґвалтував.

— А ти не чинила спротив? Не пробувала втекти?

— Чого це? — сказала Інаго.

— Ну, як же…

— Солдат також спочатку думав, що я буду пручатися чи спробую втекти. Навіть з розмаху ляснув мене по шиї. Потім він накинувся на мене так, що я ледь не задихнулася, зірвав труси і повалив мене голими сідницями на землю. Ми почали з’їжджати схилом донизу, поки я сяк-так не вперлася п’ятами в землю. Він весь час думав, що я стараюся вислизнути, тому сказав мені: «Будеш пручатися — приб’ю, сучко!» А потім він мене зґвалтував. А коли він став у мене поміж оголених ніг, якими я впиралася, щоб не сповзати вниз, я побачила, що ширінька в нього в крові. Поранив мене, бо надто жорстоко все робив. Заправляючи пеніса в штани, він опустив голову і раптом зойкнув від переляку. «Одягни труси і поправ спідницю, а то хтось побачить!» — сказав він, ретельно намагаючись стерти пляму на ширіньці і продовжуючи стурбовано зойкати…

Згодом він припинив терти пляму, яка ніяк не зникала, і, безвільно опустивши руки, розпачливо застогнав, а потім підступився до мене і спитав: «У поліцію заявиш? Можеш заявляти. Що зробив — те зробив!» І знову почав скімлити: «Ой лишенько! Що ж це буде?» Ніколи не чула, щоб люди так голосили. Потім він знову заговорив: «Ти почекай п’ять годин. Я через п’ять годин владнаю свої справи. Через п’ять годин приходь у роздягальню, там поговоримо. Я прокрадуся туди і залишу відчиненими задні двері на спортивний майданчик. Я вже так робив». Потім він дістав із задньої кишені штанів своє посвідчення, кинув його мені на коліна і, не припиняючи зойкати, побіг униз по схилу. Пролізши попід сіткою, він побіг геть, так жодного разу і не обернувшись, а коли він опускав голову, щоб подивитися на ширіньку, труба випиналася вбік…

— Він так розпачливо зойкав через те, що до крові поранив тебе?

— Напевно, вирішив, що зґвалтував незайману, от і перелякався, — відповіла Інаго. — Я прийшла о сьомій, і задні двері, що вели на спортивний майданчик пивної компанії, справді були відчинені. Коли я підійшла до роздягальні, то у світлі повного місяця побачила солдата, який стояв, притулившись до дерев’яної стіни. Побачивши, що я прийшла одна, він полегшено зітхнув. Утім, щоб він мене не вбив, за нами спостерігали Тамакіті і Бой, які стояли за загорожею. Наближаючись до нього, мені спало на думку, що я можу зробити так, що страждання цього солдата, який думає, що нажив собі проблему і не знає тепер, як йому бути, перетвориться на величезне задоволення. Мені навіть не вірилося, що я можу вмістити стільки доброти.

Місячне сяйво поглиналося заростями амброзії та гречаника, які росли навколо спортивного майданчика і території сил самооборони, та густих хащів золотарника, який залишив зелені сліди на сідницях зґвалтованої Інаго. Майданчик, укритий червоною землею, здавалося, здіймається над чорною неосяжною прірвою. Поки Інаго підходила до роздягальні, їй марилося, що на кожному дугоподібному даху бараків причаївся гігантський солдат у літній уніформі та капелюсі. Інаго чула, як якийсь голос закликав її: Будь доброю! Будь доброю! Якщо ти можеш бути доброю, то будь нею! Вона йшла, поводячи головою, наче хотіла прогнати цей голос. Тепер вона вже могла чітко розгледіти обличчя солдата, який стояв біля стіни.

— Коли до нього залишався метр, солдат раптом кудись зник. Виявилось, що він стояв перед дверима у роздягальню, які він штовхнув і зайшов усередину. Як тільки я зупинилася біля дверей, з темряви появилася рука і потягнула мене у роздягальню. Руки солдата обхопили мене так, що я не могла поворухнутися. Звідкись зверху на мене пахнуло запахом тоніку. Солдат важко дихав. Дихання в нього сильне, він же трубач. Після нетривалої паузи він голосно промовив: «Я вирішив покінчити із собою!» Я подумала, що він дійсно може спочатку ще раз зґвалтувати мене, а потім взяти і повіситися або застрелитися з гвинтівки. Я хотіла заспокоїти його, говорила, що забуду все і поверну йому посвідчення, але він наче не слухав мене. Я зрозуміла, що він знову мене захотів, тому що в живіт мені уперся його пеніс.

Не розтискаючи обіймів, солдат повалив Інаго на дно темряви, де лежав згорнутий брезент. У ніздрі Інаго вдарив затхлий запах поту та гуталіну, до якого раптом додався запах сперми. Інаго подумала, що він, певно, займався онанізмом, згадуючи, як ґвалтував її вдень. Потім він почав знову її ґвалтувати. Це було довгим статевим актом людини, яка вирішила покінчити життя самогубством. Вона не могла підібрати слова, щоб відмовити його від самогубства і зробити своїм товаришем, і лише мовчки терпіла біль поміж ніг та у спині. Раптом вона почула, як до роздягальні наче хтось підійшов.

Вона почала стогнати, роблячи вигляд, що їй приємно: «Ще! Ще! Як добре!» — говорила вона. Шарудіння за стіною стихло. «Ще! Ще! Як добре!» — продовжувала вона повторювати фальшиві слова, які, як вона відчула, ще більше розпалювали солдата. Вона допомагала йому, говорячи чарівливим голосом: «Ще! Ще! Як добре!», та обіймала руками його сідниці. Місяць освітлював одне на всіх обличчя гігантських солдат на дахах казарм. Вони всі, поєднавшись в одного з круглим обличчям і круглими очима, ґвалтували її. Крізь темряву вона чула примарний голос, який нашіптував: «Ти добра, ти добра. Ти безмежно добра». Відчуваючи всередині себе виверження сімені, вона гладила його натягнуту спину. Вона нічого не говорила, бо знала, що тепер вони зможуть спокійно поговорити і спішити вже нікуди…

— Аж до ранку ми займалися сексом і розмовляли, — сказала Інаго. — Тепер він став моїм другом. Він буде допомагати Вільним Мореплавцям.

Увечері того дня за стінами сховища почувся гудок мотоцикла, а коли Ісана із Дзіном виглянули в бійницю, то побачили, як ставний мотоцикліст із Інаго позаду себе промчав біля вишні, ледь не зачепившись за стовбур, а потім, додавши газу, зробив півоберт, виїхав на дорогу і помчав геть на повній швидкості. Хитаючись у різні боки, наче важкий бутон, Інаго сиділа, вчепившись у водія, і в бік сховища навіть не обернулася.

Частина 12

Генеральна репетиція військових дій

В той час, коли Вільні Мореплавці шукали місце, де б вони могли почати тренування під керівництвом солдата, який став коханцем Інаго, Ісана отримав від дружини телеграму із проханням зателефонувати їй. Ісана подумав було, що це пов’язано зі смертю її батька, але скільки він не слухав новин по радіо, про Лиходія ніде не говорилося. Якщо Наобі хоче поговорити не через смерть Лиходія, то її телеграму взагалі можна проігнорувати. Однак Ісана подумав, що з Наобі можна буде порадитися щодо місця для тренування Вільних Мореплавців, тому пішов на станцію, де був телефон-автомат.

— Як ти? Того разу тебе добряче побили, — замість привітання сказала вона.

— Та все гаразд. А це ж ти сказала тоді, щоб на мене накинулися. А секретар ваш старається з усіх сил.

— Хоче вислужитися перед Лиходієм. Тим більше, що йому доводиться суперничати із тобою.

— Суперничати із божевільним, який сховався у бункері? Він би краще взяв у Лиходія документ, у якому було вказано, кого він вважає своїм наступником на майбутніх виборах.

— Таким наступником виборці обрали мене, — плавно перейшла до справи Наобі. — На таких дільницях, куди політик навіть не заглядає, як це робив мій батько, все вирішується великими та дрібними босами. Діють вони від імені мого батька. Тим більше, що виборці мають повне право проголосувати за ім’я мого батька. Ця традиція не така вже й погана.

— Не відмовляйся, якщо тебе виберуть наступницею Лиходія. Якщо люди за тебе, то ти переможеш. А секретарю вашому нічого не світить.

— Він робить все, щоб показати себе з кращого боку, а дістає лише стусани.

— Стусанів дістав я.

— Ти, напевно, зрозумів, навіщо я попросила тебе зателефонувати? — сказала Наобі.

— Ти хочеш, щоб ми із Дзіном сиділи тихо, не заважали тобі йти на вибори і не витягували на світ скандал, пов’язаний із минулим Лиходія, правильно?

— Навіть якщо батько помре, в тебе буде з кого витягати погрозами гроші, так що краще бути розважливим.

— Я зрозумів. Звичайно, я не буду заважати тобі на виборах.

— У штабі виборчої дільниці хочуть, щоб я написала для місцевої газети зворушливу історію, як я наважилася довірити чоловікові виховання розумово відсталої дитини і присвятила себе політичній кар’єрі, спробувавши посісти місце батька, що помирає від хвороби. Зможеш зіграти свою партію у цій виставі?

— Гаразд, зроблю. Все одно в мене немає іншого виходу, як добувати собі на життя. Зі свого боку також хотів би тебе попросити про співпрацю зовсім у іншій справі.

— Звичайно. Ти ж мені пішов назустріч.

— Лиходій завжди прикривав компанію з нерухомості, що займалася освоєнням нових територій під будівництво. Коли я був у нього секретарем, завжди було дві-три ділянки в роботі, на яких компанія розпочинала будівництво заміських садиб, не маючи дозвільних документів, і, збудувавши половину, зупинялася, щоб владнати паперові справи. Мене цікавить, чи немає зараз такого об’єкта — щось на кшталт заміського яхт-клубу чи пансіонату біля моря, який можна було б зайняти на два-три тижні. Мої знайомі підшукують щось таке.

— В районі національного парку, що в Мінамі Ідзу, зараз ведеться таке будівництво. Затримка там вийшла, до речі, через те, що тебе цікавить. У тих краях заборонено вирубування дерев, і зокрема, мірики червоної та дафніфілуму, які там ростуть. Будівництво розпочато, так що владі все одно доведеться дозволити знищити якусь частину дерев, однак скільки саме — оце зараз і вирішується. Там уже стоїть офіс та бараки, де можна зупинитись. Спортивного майданчика немає, але побігати є де.

— На більше я і не розраховував, — сказав Ісана. — Виходить, дякувати я маю міриці червоній та дафніфілуму.

— А все тому, що Лиходій у свій час не проявив наполегливості, щоб виключити певні дерева зі списку тих, які вважаються природним надбанням. Ділянку все одно рано чи пізно доведеться освоювати, і якби Лиходій зробив дзвінок із лікарні, все б уладналося. Але він нічого не робить, і все зупинилося.

— Ніколи не думав, що Лиходій може зупинитися перед чимось. Може, це моя заслуга? Невже його хвилює доля якихось там рослин…

— Твій останній прихід до нього тут ні до чого. Напевно, вірус раку очистив його душу. В онкологічному центрі усякого надивишся. Молоді страждають через страх і відчай, а старі якось заспокоюються, видно, рак сприяє очищенню їхніх душ… Ну, гаразд, завтра я тобі надішлю людину з планом забудови, ключами і таке інше. Як там Дзін?

— Познайомившись із новими людьми, останнім часом він став більш товариським. Помічаю навіть, що іноді може обходитися і без мене.

— Виходить, ти зможеш довірити Дзіна своїм новим товаришам і навіть повернутися знову в суспільство?

— Думаю, що без Дзіна я не зможу. Отож все буде так, як є.

— Тим краще для моєї передвиборної кампанії, — сказала Наобі вже звичайним діловим тоном.

Наступного ранку від Наобі, яка завжди тримала слово, прибув посланець і сповістив, що з середини червня до середини липня усі тимчасові будівлі — контора та бараки, — переходять у повне розпорядження Ісана. Такакі блискавично уклав план тренувань, і було вирішено, що наступної суботи, коли солдат зможе вільно піти з частини, вони разом поїдуть у Мінамі Ідзу. Ввечері того ж дня до сховища на мотоциклі під’їхала Інаго із солдатом. Схоже, вона хотіла, як і минулого разу, похизуватися своїм коханцем. Ісана вивів Дзіна зі сховища, щоб той попрощався з Інаго. Солдат у шкіряній куртці, погрозливо схрестивши на грудях руки, стояв із широко розставленими ногами біля вишні і навіть не глянув у бік Ісана. Мотоцикл стояв поруч, під вишнею. Незабаром він надів на свою чорну і круглу, як гарматне ядро, голову ще більш чорний і круглий шолом та завів мотоцикл, підганяючи Інаго. Він стояв і переминався з ноги на ногу і був схожий разом із своїм мотоциклом на норовливого коня. Інаго говорила щось Дзіну, повторюючи декілька разів те ж саме, а Дзін відповідав її ж словами. Про що вони говорили, Ісана не чув. Відчуваючи нетерплячість солдата, Інаго закінчила говорити із Дзіном і, глянувши своїми палкими бурштиновими очима лише один раз на Ісана, побігла вниз до вишні. Потім вона обхопила ззаду солдата з таким виглядом, наче нічого м’якшого у світі немає, і мотоцикл заревів та поїхав геть. Дзін виглядав покинутим. Те ж саме, тільки не так сильно, відчував Ісана…

Через тиждень, після того як Такакі все перевірив і переконався, що на заміській ділянці в Мінамі Ідзу все чисто, він відрядив Приплюснутого, Червоновидого і ще одного хлопця двома машинами за боєприпасами. Приплюснутий їхав машиною, в яких професійні фотографи возять свою апаратуру і яка слугувала гарним камуфляжем. Інша машина, яку вів Червоновидий, призначалася для Ісана та Дзіна. Ця турбота згладила їх недавнє болюче розставання з Інаго. Поки Червоновидий та ще один підліток вантажили боєприпаси Вільних Мореплавців, які вони перевезли із занедбаної кіностудії до бункера Ісана, де він заглиблювався у свої медитації, тим часом Приплюснутий розповідав Ісана, як проводяться бойові вчення Вільних Мореплавців. В одній із невеличких гаваней вони знаходять шхуну на якорі, яку залишив власник і повернувся до Токіо, і ночами виходять на ній у море. Вдень вони займаються фізичними вправами, які проходять солдати першого року служби…

— Так що отак. Все, як має бути, — сказав Приплюснутий своїм тонким голосом. — А я нарешті зможу займатися своїми професійними справами. Всі ці фотокамери лежать у фургоні не просто задля конспірації. Я фотографую навчання. Непогано виходить, особливо наш солдат.

— Солдат? Але ж він у понеділок має бути в казармах свого загону?

— Ні, тепер солдат не відходить від Інаго. Вільні Мореплавці звільнили принаймні одного солдата з японських сил самооборони, — сказав Приплюснутий.

Ісана та Дзін сіли на заднє сидіння машини, яку вів Червоновидий. Поруч на сидінні лежала ковдра та поліетиленові пакети, на той випадок, якщо Дзінові стане зле. Однак як тільки машина рушила, Дзін одразу до неї звик і згодом відчував себе її складовою частиною, почавши видавати гортанні звуки в унісон мотору. Їхня машина їхала попереду фургона, в якому сиділи Приплюснутий і ще один підліток. І зрозуміло, чому: Червоновидий, хоча і належав до тих, хто зневажали автомобілі, однак керував так майстерно, навіть елегантно, що складалося враження, наче він водить від народження. Поки вони не виїхали на швидкісну трасу Томей, він обирав якісь геть непомітні бокові вулички, серед яких він вільно орієнтувався і, незважаючи на годину пік, проїхав через місто, жодного разу не потрапивши в затор. Він наче отримував задоволення від дотримання правил дорожнього руху і не тільки не перевищував швидкості, а й тримав на п’ять кілометрів менше максимально дозволеної швидкості. Занурений у керування, він увесь час мовчав. Коли вони виїхали на швидкісне шосе і безперешкодно попрямували, Ісана захотілося поговорити з водієм.

— Тамакіті також непогано водить, але ти справжній професіонал. Так вільно в тебе виходить, що навіть не відчуваєш, що їдеш в автомобілі.

— Такакі сказав, що треба їхати акуратно, щоб поліцейські ні до чого не причепилися. І ця машина, і та, що позаду, взяті напрокат. А там, зазвичай, видають машини з малою потужністю. Я витискаю із цієї машини все, на що вона здатна, — сказав хлопець, продовжуючи дивитися уперед. Його вуха палали вогнем. — Я думаю, що коли зосереджено займаєшся чимось, наприклад, керуєш машиною, то це, напевно, щось близько до prayer, правда? Навіть відчуваю, як всередині мене ось-ось почнуть вирувати нові feeling та meaning.

— Ти і справді дуже зосереджений. Зрозуміло тепер, чому нас везеш ти. Це, напевно, є і в твоєму характері…

— Навпаки, я воджу машину дуже агресивно, наче самогубець, — сказав Червоновидий. — Мої батьки покінчили із собою, тому, я думаю, що мені також це нічого не варто зробити. Проте Тамакіті говорить, що ніхто не має права так казати.

— Думаю, має.

— Батьки скоїли самогубство не машиною. Батько в мене — повісився, а мати — отруїлася газом.

— Гадаю, що ти не будеш їхати, як самогубець, поки ми у тебе в машині.

— Мій батько тримав ресторанчик і був там поваром, а мама працювала у школі.

— У їдальні?

— Ні, була вчителькою математики, — хлопець поспішив виправити помилку, наче сам був у ній винний, і знову почервонів. — Дивна сім’я, правда? Проте батько колись також був викладачем кулінарної справи. А відколи започаткував свій бізнес, почав потроху змінюватися. Врешті-решт, він дійшов до того, що почав торгувати рисом із зеленим соусом «каре».

— Зеленим «каре»? — здивувався Ісана.

— Так, «каре», — підтвердив Дзін, припинивши гурчати, як мотор.

— В соус він додавав водорість хлорелу. Колись він був дослідником космічних польотів. Він твердо дотримувався ідеї, від якої відмовилось управління НАСА, що космонавти мають споживати не земну їжу, а приймати спеціальні пілюлі. Він був певен, що космонавти не повинні в їжі керуватися смаковими чи іншими якостями, і тому треба їх позбавити упередження щодо кольору та форми їжі. А оскільки не виключено, що людство буде змушене залишити нашу планету, то всі земляни стануть космонавтами. І щоб їх поступово привчати до цього, він додавав у соус хлорелу, щоб він ставав зеленим. Однак його страву ніхто не купував. Якийсь час він старанно впроваджував свою ідею, а потім не витримав і повісився. Один знайомий казав, що батько збожеволів, але насправді він просто впав у важку депресію. У матері була робота, отож вона могла вдруге не одружуватися, однак одразу після смерті батька вона почала підмальовувати обличчя та водити додому якихось огидних чоловіків. Мати не була надто тямущою, хоча й викладала математику. Навіть поступливі чоловіки, які спочатку до неї приходили, поспілкувавшись із нею, ставали дратівливими і похмурими. А сама вона мучилася через головний біль, і на лобі в неї за крикливими окулярами виступали краплі поту. Бувало, що вона не відпускала чоловіка, який хотів піти, і доходило навіть до побоїв. А потім вона отруїлася газом… Батько покінчив із собою не тому, що зелений «каре» не продавався і погано йшов бізнес. Ні, просто взяв одного дня і повісився. І мати також вчинила самогубство не через те, що страшенно хотіла знову одружитися, а в неї не виходило. Весь цей час в ній наче злий дух сидів, який штовхав її на неподобство. А одного дня вона перевірила екзаменаційні роботи й отруїлася газом… Я також думаю, що коли вирішу покінчити із собою, не буду ні до кого лізти. Коли я про це говорю Тамакіті, він страшенно дратується. Вам також здається, що я просто хизуюся?

— Ні, не здається, — сказав Ісана. — Навпаки, я думаю, що Тамакіті саме тому і дратується, що ти не хизуєшся.

— Це точно. Краще за все — просто мовчати. Тим більше що тепер серед Вільних Мореплавців є спеціаліст зі слів. Я просто хотів хоч раз поговорити із цим спеціалістом зі слів, — сказав хлопець, і цього разу почервонів Ісана.

Червоновидий продовжував бездоганно вести машину, і заколисаний Дзін дрімав із рум’янцем на щоках.

— А щодо Вільних Мореплавців я вам ось що скажу. Останнім часом газети чимало говорять про великий землетрус. Такакі вважає, що коли це станеться, то таких, як ми, непотрібних людей потихеньку поперебивають. Тому що молодь, яка не дає користі суспільству, завжди є об’єктом ненависті. Тому ми повинні заздалегідь ужити заходів, щоб себе захистити. Такакі каже, що до того, як почнеться великий землетрус, ми повинні сісти на корабель і вийти у вільне плавання. По можливості треба відмовитися від громадянства, щоб нас не примусили брати участь у відновленні міст. Адже тоді нас також тишком-нишком поперебивають. Люди, які усвідомлюють свою слабкість, будуть, як параноїки, переслідувати нас. А Тамакіті, навпаки, землетрусу не боїться і навіть з нетерпінням чекає його. Він каже, що порядок у природі та суспільстві порушиться, і після землетрусу почнуться стихійні лиха, такі як пожежа та чума, і лише Вільним Мореплавцям, які будуть у морі, вдасться врятуватися. Так що бойова підготовка, говорить Такакі, необхідна для того, щоб захистити свій корабель. А Тамакіті вважає, що треба готуватися до бойових дій у будь-якому випадку, і навіть якщо землетрусу не буде, ми самі мусимо завдати удару і спричинити безлад по всьому Токіо. Я — проти. А Тамакіті глузує з мене, хоча і не має переконливих доказів. Адже якщо зламається у шхуни мотор, то відремонтувати його ми ще зможемо, а от створити новий — ні. Наш двигун має свій термін служби, а після цього — все, кінець. І сама шхуна також має свій термін. Він вийде — і все. Хіба ні? І самі ми нічого створити не можемо. І навіть якщо після землетрусу живими залишаться Вільні Мореплавці, їм все одно буде кінець, і хоча Тамакіті говорить, що ми виживемо, навіть якщо будуть зруйновані обидва узбережжя Тихого океану, я все-таки думаю, що коли залишаться лише самі Вільні Мореплавці, цивілізація припинить своє існування. А все тому, що ми нічого не пам’ятаємо… Я навіть думаю, що незабаром всі люди на Землі одне по одному почнуть добровільно кінчати життя самогубством. Якщо так, то, можливо, Вільні Мореплавці є символом майбутнього людства. Я завжди думаю про це, перед тим як заснути.

— Якщо Вільні Мореплавці — символ, тоді яке майбутнє вони уособлюють?

— Всі члени команди, включаючи Боя, думають, що з роками вони не змінюватимуться. Вони наче думають, що до того часу, як вони подорослішають чи стануть старими, світ разом із ними зникне як такий. Вони думають, що майбутнього немає, і не вважають за потрібне хоча б щось зробити, щоб підготуватися до свого власного майбутнього. Всі вони приїхали до Токіо за колективним набором після шкіл і повтікали з роботи, не встигнувши її отримати. Та й сам Тамакіті, який будує грандіозні плани про те, як ми залишимося останніми на планеті, — він сам відчуває, що коли ми розбурхаємо воєнні дії, то самі в них і загинемо. Складається враження, що саме тому він і хоче скоріше вчинити заколот. Він, здається, думає, що навіть коли ми зазнаємо поразки, розпочавши в місті заворушення, які не спричинять справжнього повстання, то це також буде непогано. Він завжди був певен, що навіть якщо нас схоплять, то все одно не зможуть відповідно покарати: ми неповнолітні, і стратити нас не можна, тому дадуть нам років двадцять тюрми, а якщо за цей час настане кінець світу, то тим більше їм до нас не дістатися. Я також думаю, що це непоганий розклад. Це найбільш вільний спосіб життя. Проте я іноді думаю, що Вільні Мореплавці — це першокласники, які приречені на смерть задовго до закінчення школи. Можливо, це символ загибелі всіх шкіл у найближчому майбутньому?

Фургон, що їхав позаду, порівнявся з їхньою машиною, і підліток, який сидів за кермом, кивнув головою, подаючи якийсь знак Червоновидому. Той, не дивлячись на свою звичку, цього разу не почервонів, а спокійно кивнув у відповідь і почав скидати швидкість, прямуючи до узбіччя. Фургон їхав за ними.

— Щось у них із двигуном. Схоже, перегрівся. Чекати механіків з прокату — надто довго, спробуємо впоратися самі, — пояснив Червоновидий.

— Ти говориш, наче дорослий, — сказав Ісана. — А ти взагалі чому вступив до Команди Вільних Мореплавців? Через те, що батьки скоїли самогубство?

— Просто вступив, і все. Причини такі самі, як і у всіх.

Червоновидий оглянувся і подивився, як з-під капота фургона, що зупинився позаду, здіймалася пара, а потім дістав з-під водійського сидіння червоний прапорець і вийшов з машини. Поставивши позаду машин знак аварійної зупинки, він узявся до роботи. Працював уміло й точно. Зайнятий практичною діяльністю, він, схоже, забувся про свою звичку червоніти. Приплюснутий та Ісана нічим не могли допомогти і, наче зайві люди, стояли осторонь. Приплюснутий, змучений довгою їздою, не мав наснаги про що-небудь говорити з Ісана. Спускалися сутінки, і в тіні капота обличчя підлітків потемнішали та стали серйозними. Вирушити знову вони змогли, вже коли сонце повністю зайшло.

Коли вони в’їхали у занурену в темряву густу зелень півострова Ідзу, Ісана, тримаючи на колінах голову Дзіна, відчув таке піднесення, наче і не був стомлений довгою дорогою. Кожного разу, коли фари автомобіля, наче зрізуючи, вихоплювали з темряви дерева, Ісана відчував якусь особливу близькість до душ дерев, якої не переживав, коли був у сховищі. Це були душі дерев, які проступали з листя вічнозелених рослин, що, наче мохом, укривали крутий гірський схил, який спускався в бік моря. Їхні машини виїхали з останнього, вузького, як гатка для риби, платного шосе і попрямували дорогою вниз. Вони спускалися і спускалися безкінечним серпантином гірської дороги. Незчисленні душі дерев, що оточували в темряві машину, були схожі на духів моря. В повітрі стояв легкий солонуватий запах. Ліворуч внизу чорніло море. А далі виднілося скупчення вогнів якогось рибальського села або невеличкого курорту з гарячими джерелами. Праворуч височіла стіна чорного мису. Вогники машин попереду спочатку ховалися за цією стіною, а потім зовсім зникали. Море також переставало існувати.

Червоновидий скинув швидкість. Він занепокоєно кидав погляди то на дорогу, що дедалі вужчала, то на вкрите густою рослинністю узбіччя. Нарешті попереду заблимало світло кишенькового ліхтарика. Червоновидий дав короткий сигнал, і світло з узбіччя перемістилося на дорогу. Машина зупинилася, і фари висвітлили Боя, який спускався зі схилу, мружачись від яскравого світла.

— Ви перші? — спитав Бой, відчинивши дверці з пасажирського боку.

— Так. Фургон іде позаду. Я вже подумав, що ми проскочили роздоріжжя.

— Я також. Але добре, що таки дісталися.

— Ти чекав нас, щоб показати дорогу? І скільки ж ти тут стоїш? — спитав Ісана.

— Годинника в мене немає, так що не знаю. Вийшов я о сьомій.

— Невже ти тут стоїш вже п’ять годин? — жахнувся Ісана. — І про що ж ти думав тут у темряві впродовж п’яти годин?

— У темряві нічого не було видно, і я ні про що не думав, — відрізав Бой властивим йому тоном.

Досі машина прямувала уздовж моря, а тепер необхідно було піднятися на мис і прямувати на самий його край. На найвищій точці мису була станція електрички, а на схилі, що йшов звідти вгору, в бік хребта Ідзу, і починався район заміських маєтків. Щоб машини не заблукали, на поворотах дороги їх зустрічали вартові. Через деякий час у машину напхом напхалися вартові, Ісана довелося взяти Дзіна на руки. На відміну від змерзлих хлопців, тіло Дзіна було гарячим…

— Забув! Знову забув! Значить, нічого не було! — скрикнув прокинувшись Бой, який задрімав, стиснутий між двома підлітками на передньому сидінні. Всі в машині розсміялися і глузуючи почали будити Боя, якому приснився поганий сон. Бой насуплено мовчав, і інші підлітки замість нього розказали Ісана про сон, який весь час бачить Бой. Коли він засинає, то відчуває себе безсилим і недосвідченим немовлям, яке ще нічого не скоїло. Через деякий час він усвідомлює, що все-таки щось він вже зробив. Однак чим міцнішим стає його сон, тим стрімкіше він забуває, що ж він насправді зробив. Останні піщинки спогадів падають на дно забуття. І тоді Бой починає стогнати: «Забув! Знову забув! Значить, нічого не було!».

— А якщо тебе не будити, коли ти починаєш кричати? — спитав Ісана у Боя.

— А на цьому сон закінчується. Далі я сплю як убитий, — сумно відповів Бой.

Їхня машина доїхала до кінця дороги. Далі шлях загороджував стовбур велетенського дерева, попелясто-сірий колір кори якого нагадував колір шкіри білого носорога. Машина зупинилася біля самого дерева, і деякий час Ісана просто дивився, піднявши голову, на цупке листя, що вкривало гілля дерева. Стривай, так це ж і є та сама мірика червона! — подумав приголомшений Ісана, відчуваючи, як звідусіль крізь темряву загаслих фар у нього проникає душа мірики. Так, я зрозумів, — сказав собі Ісана, приймаючи сигнал душі мірики внутрішньою антеною своєї душі. Що б тут не сталося, ти будеш оберігати мене із сином… Слідом за підлітками Ісана мовчки вийшов з машини у суцільну темряву і, тримаючи загорнутого у ковдру Дзіна на руках, ступив на крихку лавову поверхню. Шкірою він відчував солонувату вогкість нічного повітря.

Раптом він почув, як із темряви в його бік посунуло щось велике, наче стіна.

— Привіт, — сказав голос Такакі. — Я буду світити ліхтарем собі під ноги, а ви йдіть за мною. Я відведу вас додому.

— Ти надто молодий і не мав такого досвіду, однак мені це нагадує, як ми ховалися у бомбосховищах під час нічних нальотів, — сказав Ісана.

— А ми і проводимо генеральну репетицію воєнних дій, — відповів Такакі.

Такакі пішов уперед, спрямувавши промінь ліхтаря собі під ноги. Вони йшли, орієнтуючись на пляму світла під ногами, наче скуті одними кайданами. Раптом до них підбіг хлопець, який їхав у фургоні.

— Із Приплюснутим щось сталося. Коли фургон зібрав усіх, хто чатував, щоб вони не збилися з дороги, і піднявся на мис, Приплюснутий раптом вискочив з машини і дременув у ліс. Ми думали, він дуркує, і побігли за ним, а коли наздогнали, він, як скажений, почав відбиватися і лупити всіх підряд. Ледь скрутили його. І чого це він? Що за жарти такі?

Такакі мовчки вислухав розповідь страшенно спантеличеного підлітка. Ісана лише чув його дихання. Позаду з фургона почулося, як когось мовчки били, а потім знову настала тиша.

— Ні, це не жарти, — вимушено сказав Такакі. — Дивіться, щоб він не втік. Тримайте його міцно. Треба скоріше покласти Дзіна спати. Я скоро повернуся…

Нічого не пояснюючи Ісана, Такакі пішов уперед, ступаючи у маленьке кільце світла. Складнощі, що виникли із Приплюснутим, зробили Такакі зовсім чужою людиною. Ісана, також нічого не говорячи, йшов за Такакі, слухаючи, як з-під ніг вилітали уламки лави і падали вниз. Згодом кружок світла застрибав по сходах, вирізаних у камені. Однак вони взяли лівіше, а потім знову повернули праворуч і зупинилися перед невеличкими дерев’яними сходами, що вели на складену з колод веранду. Такакі вказав ліхтарем на білі двері дачного маєтку.

— Тут жили солдат з Інаго, — сказав нарешті Такакі. — Іншого місця, де були б окремі кімнати, тут немає. Дотримуйтесь застережних заходів і світло вмикайте тільки після того, як зачините за собою двері. Вмикач — справа, трохи вище, ніж зазвичай… А стосовно Приплюснутого, то це зовсім не жарти. Чатові вже давно примітили третю машину, яка зупинилася перед підйомом на мис. Можливо, вона вже розвернулася і поїхала собі геть у Токіо… Так чи інакше, це вже наша проблема…

— Я зрозумів, — сказав Ісана.

— Ну, добре, вкладайте Дзіна спати, — сказав Такакі і з підкресленою бадьорістю поспішив назад, давлячи крихти лави.

Ісана постояв трохи перед сходами, відчуваючи себе настільки стомленим, що не знав, чи знайде в собі сили піднятися в будинок. І що це замислив Приплюснутий? Невже привів хвіст? — звернувся Ісана до душ дерев, що стояли у темряві на мису.

— А це дрімлюга, — слабо сказав Дзін, прокинувшись.

— Он як? — здивовано сказав Ісана. — А я не чую голосу дрімлюги. Дзін зараз ляже спати.

— Дзін ляже спати, — відповів загорнутий у ковдру маленький гарячий жмуток.

Тут Ісана також почув у свіжому вологому повітрі спів дрімлюги та шум моря. Що ж замислив Приплюснутий? І що робитиме Такакі? — запитував він у душ дерев та душ китів, які мешкали там, де чувся шум моря, однак відчуття смутку і роздратованості, які охопили його, а також погані передчуття заважали зосередитися на спілкуванні із душами дерев і китів. Так само, як і загорнутий у ковдру Дзін, Ісана надто стомився від довгої подорожі автомобілем.

Прокинувшись від кошмарного сну і не в змозі розплющити очі та поворушити занімілими руками й ногами, Ісана відчув, як по його обличчю пробігає промінь ліхтарика. В темряві кімнати стояло декілька чоловік, і хтось із них ніяк не міг намацати вимикача. Ісана інстинктивно простягнув руку, шукаючи Дзіна, і тільки потім зрозумів, де він і що це за люди, які до нього увірвалися. Нарешті хтось знайшов вимикач на шнурі лампи, яка була завішена тканиною, і увімкнув світло, однак обличчя людей залишилися у темряві.

— Вибачте, що збудили. Але іншого місця, де можна було б зачинити Приплюснутого, немає, — сказав Такакі.

— Зняти наручники? — спитав хтось із підлітків.

— Я проти, — почувся голос Тамакіті. — Він може узяти Дзіна у заручники і вимагати звільнити його.

— Я цього не робитиму. Навіщо мені це? А навіть якщо я і візьму Дзіна у заручники, ти ж скоріше пожертвуєш дитиною, тільки б не випустити мене, — процідив крізь зуби Приплюснутий, звертаючись із неприхованою ненавистю до Тамакіті.

— Надіньте йому наручники спереду. Так він зможе лежати на спині, — сказав Такакі.

— Якщо поступатися потроху, то врешті-решт, нічого не залишиться. Вийде так, як уві сні — «значить, нічого не було», — сказав Тамакіті.

— Я з тобою згоден, — сказав Приплюснутий покірно.

— Поваліть його на підлогу, — сказав Такакі.

— Навіщо? Я й сам упаду під дією сили земного тяжіння, — сказав Приплюснутий, але хтось ударив його ногою, і він упав, проїхавшись обличчям по дерев’яній підлозі, в кутку кімнати.

— Тамакіті, охолонь! — гукнув Такакі. Його голос був злим і в той же час стомленим. Тамакіті залишився байдужим. — Замкнемо їх ззовні. Ви ж із Дзіном, певно, ще будете спати? Якщо захочете вийти, то сповістіть вартового, він буде біля дверей. З Приплюснутим не розмовляйте, ми самі ще повинні розібратися, що до чого.

— Навіть якщо мені пропонуватимуть, я не втечу. Можеш не хвилюватися, — сказав Приплюснутий.

Коли підлітки на чолі з Такакі виходили, крізь прочинені двері Ісана побачив, що зелень дерев оповита туманом, і зрозумів, що скоро світатиме. Потім їх замкнули, й Ісана повернувся на своє ліжко.

— А Тамакіті вміє добряче влупити. Так ударив, що ледь усі зуби не повибивав, — почувся з темряви голос Приплюснутого.

— Скажи, що, врешті-решт, сталося? Тебе у щось втягнули?

— Втягнули? — наче папуга, повторив за Ісана Приплюснутий, і це слово було сказане з таким запалом, що Ісана навіть здригнувся. — Навпаки! Це я втягнув Команду Вільних Мореплавців. Я змусив їх мчати прямо, не звертаючи. А тепер дорога робить поворот, в який вони мусять вписатися, бо іншого шляху немає. Тільки тепер Вільні Мореплавці стануть справжньою бандою.

— І що ти хотів зробити? — розгублено спитав Ісана.

— Усе, що необхідно, вже зроблено. Тепер залишається лише спостерігати, як вони через це перескочать. Зараз вони приголомшені і готові тікати, хто куди. А ті з них, хто не надто врівноважений, такі, як, наприклад, Тамакіті, будуть рватися чинити насильства. Так чи інакше, їм доведеться набувати досвід шляхом спроб та помилок. Допитували мене півночі, але нічого так і не добились. А тепер сидять із червоними очима і мучаться, що невміло вели допит. А змовник тим часом збирається трошки поспати.

І справді, Приплюснутий витягнувся на підлозі і позіхнув.

— Чекай, а що ти зробив? — не втримався Ісана.

— Все, що треба. Я казав, що я фотографував їхні військові тренування? Так от, я дещо урізноманітнив зйомки. Коли вони на човні заходили у бухту, коли виходили на берег, продиралися крізь хащі і пробиралися на територію будівництва, — камера увесь час була зі мною.

— А вони були проти? Вони ж могли заборонити знімати їх.

— А вони, навпаки, раділи, що тренування будуть документально зафіксовані. Такими хоробрими були… Тільки вони не знали, що я продам ці знімки тижневому часопису.

— А ти справді продав їх? — розгублено спитав Ісана.

— Так. Справді продав. Я раніше працював фотографом у цьому журналі. Знімки продав за умови, що не буде розголошено, де проходили тренування і що за організація їх проводить. Редакція захотіла переконатися, що на фотографіях не інсценування, отже, я погодився, щоб їхня машина їхала за нами до повороту з основної дороги, в район, де проходитимуть тренування.

— А потім злякався? Подумав, що тебе можуть викрити, і вирішив утекти, щоб повернутися тією ж машиною назад до Токіо?

— Ні, бігти до машини я не збирався. Та я і не добіг би в такій темряві, ще й крізь хащі.

— Але ж коли тебе спіймали, ти жорстоко відбивався, чи не так?

— Саме так. Якби я цього не зробив, нічого не було б. А так мені вдалося втягнути Вільних Мореплавців. Я спланував спочатку тікати, а потім відбиватися. Адже я знав, що їм би довелося мене допитувати. А зустрівши спротив, вони змушені були вдатися до насилля. Чаша насилля була наповнена по вінця. Я спровокував їх, і, допитуючи мене, вони перейшли до насилля. Таким чином вони і понеслися в бік повороту по дорозі, з’їхати з якої неможливо.

— Однак…

— Однак навіщо це все, ви хочете спитати? Тоді я також вас спитаю, як ви гадаєте, чи зможе Команда Вільних Мореплавців, яка являє собою зараз зграю неповнолітніх хуліганів, граючись у воєнні тренування, звичайним чином перетворитися на серйозну організацію?

— Не знаю. Я взагалі не думаю, що їм слід на щось перетворитися. Вони, певно, залишаться такими, як є, поки не подорослішають. І нехай би так і було. Для чого силоміць змушувати їх перетворюватися на серйозну організацію?

— Для того щоб втілити в життя пророцтво Приплюснутого! — вигукнув він у якомусь страхітливому запалі. — Моє пророцтво. Я безупинно стискаюсь. Мої внутрішні органи скоро не зможуть витримувати цей тиск, і я почну болісно помирати. І тоді я зможу донести до всього людства те, що природний шлях від народження до смерті зіпсовано, все перевернулося і пішло навспак. Хіба я, болісно перетворюючись на Приплюснутого, не втілюю собою цей принцип? Пророцтво збувається. Але мине ще чимало часу, поки моє пророцтво стане реальністю. І я відчув, що мені необхідно поспішати. Треба діяти, поки Команда Вільних Мореплавців не зруйнувалася остаточно. А саме ці хлопці і зможуть донести до всіх, що моє пророцтво збулося! Я зрозумів, що, сповнені ненависті, вони битимуть мене, поки не вб’ють, і тим самим втілиться в життя пророцтво Приплюснутого.

— Поки не вб’ють? Гадаю, Вільні Мореплавці не зроблять цього. Навіть якщо взяти до уваги жорстокість Тамакіті, — сказав Ісана.

— Ще донедавна вони були такими. Але тепер все змінилося. Зійде сонце, і наймолодші з команди вимагатимуть моєї смерті. І коли вони здійснять пророцтво Приплюснутого, Команда Вільних Мореплавців перетвориться на справжнє угруповання, яке неможливо буде ні перемогти, ні викорінити. Вся діяльність членів Команди, забруднених моєю кров’ю, буде свідчити про моє пророцтво.

Ісана хотів було щось заперечити і вже підбирав слушні слова, однак, наче відчувши безпорадний стан Ісана, Дзін почав хникати.

— Дзін плаче, — завзятість Приплюснутого згасла, і в його голосі з’явилися сумні інтонації. — Чого б це?

— Дзін, не плач. Перестань, Дзін, Дзін…

— Може, йому зле? Він стомився і хоче спати, а ми заважаємо йому непотрібними розмовами, от він і розплакався.

Ісана торкнувся до гарячого лоба Дзіна, який заспокоївся, схлипнувши ще декілька разів, і замислився, якою непотрібною була їхня розмова. Він відчував, що Приплюснутий завдав страшенної образи Вільним Мореплавцям, і в той же час в нього було передчуття, що їм готується ще страшніша образа. Із цими думками він знову поринув у неглибокий сон.

Частина 13

Суд над Приплюснутим

Десь неподалік будинку чулися скрики підлітків, що тренувалися. В кімнаті стало жарко, й Ісана навіть спітнів, хоча не був укритий ковдрою. Однак він відчував, що жарко йому стало не стільки через те, що в кімнаті піднялася температура, скільки через якесь інше джерело тепла. В пошуках цього джерела він простягнув руку, однак її відштовхнула маленька гаряча долоня. Дзін захворів, — наче електричним струмом пройняло Ісана, і тієї ж миті він остаточно прокинувся. Окрім випадків, коли Дзін відчував тілесні муки, він ніколи не чинив спротив лагідним словам чи дотику батька.

— Дзін, тобі жарко? Щось болить? Дзін, Дзін, ти не захворів? — жалібно проговорив Ісана.

Дзін мовчав. І було зрозуміло, що він уже давно прокинувся і відтоді наодинці бореться із недугою. Приплюснутий, який, очевидно, прокинувся раніше Ісана, тільки і чекав приводу, щоб заговорити, причому говорити йому було важко, наче в роті у нього був м’ячик для пінг-понгу.

— Чому б вам не увімкнути світло? Вже день, і світломаскування вже не має сенсу.

Ісана увімкнув світло і повернувся до загорнутого у ковдру Дзіна. Він лежав із заплющеними очима, червоним, немов перець, обличчям, до спітнілої шкіри якого прилипло волосся. До Дзіна підповз Приплюснутий, і Ісана вразило його побите обличчя, яке було такого ж, як у Дзіна, нездорового кольору. Голова в нього так розпухла, що здавалося, вона виростає прямо з плечей.

— Дзін захворів. У нього температура. Однак, перш за все, треба дати йому посцяти, — сказав Приплюснутий, дивлячись на Ісана заплилими очима.

Ісана взяв на руки обм’якле тіло і поставив його справити нужду, однак посцяв він дуже мало, особливо якщо врахувати, що вчора він цілий день не ходив у туалет. Скоріш за все, його організм зневоднений.

— У Команді Вільних Мореплавців є лікар-початківець. Його втягнули в Команду, коли захворів Бой і стало зрозуміло, що в Команді має бути лікар. Треба, щоб він оглянув Дзіна.

— Тобі також не завадила б медична допомога, — сказав Ісана.

— Здоров’я мені вже не знадобиться, — рішуче відповів Приплюснутий.

Ісана спробував було передати Дзінові за допомогою телепатії, що скоро повернеться, але Дзін лише слабо закашлявся і почав водити очима, нікого не впізнаючи.

— Відчиніть двері. Мені треба поговорити з Такакі, — крикнув Ісана схвильованим голосом. Двері одразу відчинилися, і, вийшовши з кімнати, Ісана одразу втратив орієнтацію через сліпуче сонце і захитався, шукаючи, за що схопитися. Намацавши рукою якийсь твердий предмет, він утримався на ногах і, коли очі звикли до світла, роздивився Тамакіті, який стояв на сходах із гвинтівкою, спрямованою в бік дверей.

— Злякалися, що вистрілю, і заплющили очі? — сказав підліток своїм глузливим тоном, яким зазвичай розмовляв з Ісана.

Ісана не залишалось нічого іншого, як мовчки зійти з веранди. Глянувши вперед, на вкритий лавою схил за заростями кущів, він знову побачив мірику і зрозумів, звідки вони вчора прийшли. Ісана одразу подумки звернувся до душі мірики і попросив, щоб у Дзіна спав жар. Тамакіті з гвинтівкою на плечі повів Ісана тією дорогою, якою вони йшли вчора. Спустившись прорубаними у лаві сходами, вони попрямували до великого майданчика, на якому вільно змогла б розвернутися велика вантажівка. Майданчик був оточений стінами з вулканічними бомбами, кожну з яких можна було б обхопити руками, і лише західна сторона була відкритою і формувала наче дорогу на майданчик. Від темно-червоних вулканічних валунів піднімалася пара.

— Дощ пройшов. Пригріло сонце, і тепер від каміння піднімається пара, — сказав Тамакіті.

На північному боці узвишшя стояв схожий на пташине гніздо будинок, в якому Ісана провів ніч. Триповерхова споруда правила за склад і офіс. Південний схил, який спускався до моря, поріс кущами, а на східному боці розташовувалася ще одна споруда, схожа на зібраний із блоків барак. Тамакіті широкими кроками пройшов через майданчик і як був, узутий, зайшов крізь відчинені двері барака.

— Такакі, тут до тебе справа, — сказав Тамакіті.

Ісана, якому довелося бігти за Тамакіті, зайшовши до барака, побачив у глибині кімнати Такакі, який сидів на татамі перед столом. Ісана привітався, і коли Такакі повернув голову в його бік, дерев’яна перегородка між кімнатами із шумом від’їхала, і лише в самій майці визирнула Інаго.

— А чого не взяли із собою Дзіна? Спить ще?

— Ні, він захворів. Напевно не знаю, що з ним, однак температура в нього точно висока, — сказав Ісана.

— Треба покликати Доктора. Він має бути з усіма на тренуванні.

— Ні, ти, Інаго, готуй їжу, — сказав Такакі. — За Доктором сходиш ти, — звернувся він до виснаженого навчаннями підлітка.

— Доктор — це корабельний лікар Вільних Мореплавців. Яку хочеш хворобу впізнає. Він навіть вчився на медичному, — підбадьорювала Інаго. — Поїсте чогось, поки він не прийде?

— Ні, я поїм вже із Дзіном.

— Я погодую його, коли понесу їжу Приплюснутому.

— Не могли б ви затриматися? — сказав Такакі. — Я хотів би вам дещо показати. Ми знайшли у речах Приплюснутого вирізки з газет із його фотографіями. Я вже давно їх роздивляюсь і хотів би знати вашу думку.

— Ану, покажи. Я також ще не бачив, — сказав Тамакіті і, випередивши Ісана, взяв у руки великий паперовий конверт.

— Акуратніше можна? Це ж його роботи, — сказав Такакі.

Ісана взяв простягнуту Інаго миску з їжею і відчув запах свинини та цибулі. Він потягнувся було до паличок, що лежали на мисці, однак відчув, що зовсім не має апетиту.

— Хотів би почути вашу думку, зокрема про ці фотографії, — сказав Такакі і розклав на татамі декілька знімків. Ісана поклав на дощату підлогу свою миску.

На першій фотографії, на яку побіжно глянув і Тамакіті, була зображена величезна, розміром з громадську лазню, ванна кімната, в якій стояв надзвичайно низький умивальник. Навколо нього були діти, які не умивалися, а просто висіли на умивальнику, вчепившись руками за край. На передньому плані стояв хлопчик, який виглядав значно старшим за інших дітей. Поклавши підборіддя на край умивальника, він намагався підтягнутися на ньому, відштовхуючись плоскими, як весла, колінами. Його худі руки не могли витримати його ваги і були явно немічними, і, здавалося, хлопчик навіть не вдавався до допомоги м’язів, а безсило орудував самими кістьми. Окрім цієї фотографії, були ще три інші, на яких був зображений той самий хлопчик, але у різному віці. На першій — він стоїть, спираючись на милиці. На другій — хлопчик, вже трохи доросліший, їде на інвалідному візку до школи. Спиці в колесах, що рухалися, були схожими на бризки води. На останній фотографії хлопчик із обличчям старого нерухомо лежав на ліжку, накритий простирадлом.

— За цю серію фотографій Приплюснутий отримав премію Асоціації фоторепортерів, — сказав Такакі. — Вони зроблені у клініці для дітей із дистрофією м’язів. Серія називається «Діти, що стискаються». Я, коли побачив ці фотографії, подумав навіть, що Приплюснутий зовсім не стискається, а просто псих, який упевнений, що він стискається.

— А тепер вирішив здобути ще одну премію Асоціації фоторепортерів і прикривається відмовками про клініку для дистрофіків, сволота! — вилаявся Тамакіті.

— Хочете добавки? — з’явилася знову Інаго.

— Ісана не подобається твоє їдло, Інаго. Дивись, навіть не скуштував, — сказав Тамакіті, імітуючи її голос.

— Ну, якщо вже ви не їсте, то Дзін напевно не буде, — засмучено сказала Інаго.

— Ні-ні, просто дуже гаряче, я чекав, поки страва охолоне, — поквапився виправдатися Ісана.

Ісана взяв свою миску і почав їсти, коли до приміщення вбіг хлопець, запустивши всередину клубки гарячої пари, що виділялася від вулканічних брил. Парубкові було трохи більше двадцяти. Він був одягнений у американську військову форму, куплену на розпродажі або зшиту за її зразком із тканини кольору хакі, та у польовому кашкеті. При ньому була і польова аптечка, також, схоже, із запасів американської армії.

— Ти мене кликав, Такакі? — спитав парубок сильним здоровим голосом. — Чекай, дай тільки змочу голову водою.

Доктор попрямував на кухню, де Інаго почала йому пояснювати, в чому справа:

— Тут серед нас є хлопчик, його звати Дзін. Усі Вільні Мореплавці його дуже люблять. Він не надто багато говорить, зате слух у нього божественний…

Доктор повернувся з кухні, тримаючи на голові мокрого рушника.

— Температура є? Кашляє? Нудить? — звернувся Доктор до Ісана.

— Я помітив лише, що він горить, — сказав Ісана, відчуваючи, що перед ним дилетант.

— Враховуючи пору року, це може бути звичайна застуда, — сказав Доктор.

— Може, треба розказати, на що Дзін хворів раніше? — сказала Інаго. — Одразу після народження з ним трапилася жахлива історія…

— Зараз мені абсолютно непотрібні ці пояснення, — сказав Доктор, звертаючись до розгубленого Ісана. — Щонайперше мені треба оглянути пацієнта.

— Я віднесу Дзіну поїсти, хоча не знаю, чи захоче він це їсти. Візьму ще воду і окріп. Що ще знадобиться?

— У нас мають бути консерви з супом, — сказав Доктор. — Я знаю, що їстівні запаси у нас під контролем, однак цього разу у нас особливий випадок, еге ж?

— Можливо, він і особливий, але як же наші правила? — втрутився Тамакіті. — Навіть під час навчань ми повинні дотримуватися порядку і обговорювати особливі випадки всім загалом.

— Інаго може використовувати консерви на свій розсуд, — сказав Такакі.

— Якщо так запросто порушувати принципи, то можна порушити все, що завгодно. Це дозволяв собі тільки Приплюснутий. І тепер він нас зрадив…

— Тамакіті, давай-но тягни сюди цього зрадника, — сказав Такакі. — Тільки без зайвих грубощів. Доктор піде оглядати Дзіна, і ти йди з ними. Інаго нехай готує для хворого суп.

— Тоді нехай Ісана візьме води і окріп, — сказала Інаго і з ентузіазмом взялася виконувати розпорядження Такакі.

Ісана з відрами у руках і Доктор із аптечкою вийшли з барака. Тамакіті та ще один підліток вже перебігли майданчик і піднімалися по сходах, здіймаючи чорну пилюку. Піднімаючись слідом за ними сходами, на яких ще не вляглася пилюка, Ісана помітив за стіною з вулканічних брил велетенську дзелькву. На тлі дзеркальної поверхні моря, яка виблискувала сонячним сяйвом, дерево, що закривало своїми розкидистими чорними гілками чисте небо, здавалося одним, однак із того ж кореня попереду старої дзелькви росло ще одне дерево, майже такої самої висоти, хоча й не з таким товстим стовбуром. Душа цих двох дзелькв прошепотіла заспокійливим голосом спітнілому Ісана: Будь обачним! Будь обачним!

Назустріч йому спускався Приплюснутий, а Тамакіті та ще один підліток йшли позаду, штовхаючи його в спину. Доктор, побачивши Приплюснутого, зупинив їх.

— Тамакіті, що ти робиш? — сказав він гнівно. — Може, краще допомогти людині, в якої обличчя спухло так, що виглядає, наче мішок?

Все у рубцях та синцях, обличчя Приплюснутого справляло жахливе враження. Однак перш ніж Тамакіті встиг відповісти, Приплюснутий глянув на Доктора крізь щілини спухлих очей і крикнув:

— Не треба мені допомагати! Ти краще проведи медичну експертизу після того, як зі мною розправляться. А заразом зроби і розтин, якщо зумієш!

Приплюснутий, наче прогулюючись із друзями, пройшов повз Доктора та Ісана. Вони мовчки підійшли до будинку, Доктор відчинив двері і підклав під них шматок лави, який він підібрав десь по дорозі. В кімнаті стало світліше. Зайшовши, він відчинив обидва вікна, що виходили на схил. Дзін лежав не рухаючись, із заплющеними очима.

— Дзін, Дзін! — покликав Ісана, ставлячи на підлогу відра. Однак палаюче обличчя дитини залишилося нерухомим, і лише повіки ледь помітно здригнулися.

— Дзін, хочеш води? — спитав Доктор.

Слово «вода» справило на Дзіна дивовижне враження. Він трохи розплющив очі і випнув нижню губу. Ісана дістав олов’яний кухлик із відра з водою, яка була такою холодною, що запотіло навіть відро, трохи підняв Дзіна і підніс кружку до його губів. Дзін витягнув губи, наче хоботок метелика, і почав жадібно, сьорбаючи, пити, поки не випив всю воду. Підтримуючи, рукою Дзіна, Ісана відчував, як вода, проникаючи в його тільце, поступово його охолоджує. Ісана зачерпнув ще один кухоль і підніс Дзінові, але той схилив набік голову, відмовляючись пити.

— Дитина вміє себе стримувати, — сказав Доктор.

Доктор взявся роздягати Дзіна. Через те, що протягом декількох годин він виділяв піт, тіло його почало тхнути, наче якась маленька тваринка.

— Так, на животі в нього висипка, — сказав Доктор. — Уночі вас ніякі комахи не кусали?

— Начебто ні, — сказав Ісана, роздивляючись висипку на животі Дзіна, який здавався йому таким схожим на його власний живіт.

— Дзін на вітрянку хворів?

— Вітрянка? А що це таке? Я не досить знаюся…

— Виходить, не хворів. Такий турботливий батько, як ви, не міг не запам’ятати вітрянку у дитини, якби вона хворіла на вітрянку, — сказав Доктор. — На заразну імпетиго не схоже. Назавтра все тіло вкриється висипкою, навіть на голові і у роті.

— Це небезпечна хвороба?..

— Як правило — ні. Іноді, правда, бувають ускладнення, однак дуже рідко.

Доктор, підбадьорений тим, що самостійно зміг установити діагноз, говорив з піднесенням, яке передалося Ісана, і він поступово починав заспокоюватися.

— Як почнеться свербіж, треба буде користуватися маззю. Зараз я протру його тіло, вимию руки і обріжу нігті.

Доктор вправно взявся до роботи. Ісана бачив, що Доктор і справді мав підготовку, і тому навіть не робив спроб якось йому допомагати. Дивлячись, як абсолютно чужа людина щось робить із Дзіном, Ісана почало ввижатися, як уві сні Боя, що він уже помер і злетів у повітря, звідки спостерігає за Доктором і Дзіном.

— А уколи чи якісь інші ліки не потрібні? — спитав Ісана.

— При вітрянці, наскільки я знаю, ніякі уколи чи ліки не застосовуються. Ця хвороба проходить сама собою. Треба просто чекати, поки з’явиться висипка, а потім так само чекати, поки вона зникне.

— Але ж під час висипки дитині буде боляче?

— Так, їй буде боляче, — щиро відповів Доктор.

Із казанком супу увійшла Інаго.

— А можна протирати тіло під час жару? — спитала вона. — Що з ним? Дзін, що в тебе болить?

Дзін, силкуючись відреагувати на голос Інаго, трохи розплющив очі. Ісана здавалося, що він спостерігає все це звідкись з ефіру…

— Вітрянка. Он і висипка вже з’явилася, — сказав Доктор.

— Яка чудова в тебе висипка, Дзін! — сказала Інаго з полегшенням, ставши на коліна біля ліжка.

Коли Доктор закінчив обтирати Дзіна, Інаго взялася закутувати його у ковдру, ставши так, що її коротка спідниця задерлася, і прямо перед очима Ісана опинився її зад. Її трусики від багаторазового прання стали зовсім прозорими і майже нічого не прикривали. Крізь них чітко проступав її коричневий анус та соромітні губи темно-тілесного кольору. Трусики поміж ніг зжужмилися, і по краях в різні боки стирчало лобкове волосся.

— Інаго, що ти нам показуєш? У нас уже повставали, — сказав іронічно Доктор.

Ісана засоромився. Але Інаго, не змінюючи пози, повернула голову і сказала:

— А мене не хвилює, що у мене там все видно. У мене з цим все гаразд, і сексу мені цілком вистачає. Однак я хвилююся за Дзіна і не хотіла, щоб мені заглядали поміж ніг. І тим більше — кепкували.

— Ну, гаразд-гаразд, вибач, що сказав дурницю, — промовив Доктор.

Схвильований Ісана чув лише уривки їх слів.

— Так, ми маємо йти розбиратися із Приплюснутим, — сказав Доктор, — а ти побудь із Дзіном, прослідкуй, щоб він не розчухував висипку. Її ставатиме дедалі більше.

— Будь ласка, посидь із ним, — підводячись, сказав Ісана, відчуваючи якусь провину.

Спускаючись вниз тим самим шляхом, Ісана звернувся до душі велетенської дзелькви, що виділялася на фоні моря: Дякую тобі, у Дзіна всього-на-всього вітрянка. З боку майдану доносилися голоси підлітків, хоча самих їх не було видно. Всі хлопці сиділи у бараку, двері якого були прочинені. Громада чекала спеціаліста зі слів і Доктора Вільних Мореплавців, без яких не можна було розпочинати.

Приплюснутий сидів на татамі у центрі кімнати, поклавши закуті у наручники руки на коліна і підвівши голову, щоб можна було краще бачити спухлими очима, що відбувається навколо. Виглядав він спокійним і впевненим, а натомість Такакі, який сидів у глибині приміщення, був насуплений і похмурий, наче то судитимуть його, а не Приплюснутого. Зате Тамакіті та Червоновидий, які сиділи у дальньому кутку біля дверей, навпроти Такакі, явно виглядали обвинувачами. Бой, який наче виконував роль судового охоронця, тримав поміж колін гвинтівку, що її приніс із собою Тамакіті. Всі інші — чоловік десять — сиділи на циновках обличчям, так би мовити, до лави підсудних — татамі, де був Приплюснутий.

— Перепрошую, ви не могли б сісти поруч зі мною і вести судовий протокол? Приплюснутий не захоче нічого визнавати без присутності секретаря, — звернувся Такакі до Ісана, який разом із Доктором попрямували було в дальній кінець кімнати.

— Дайте мені вдарити його кілька разів, і він ніякого протоколу не захоче, — роздратовано втрутився Тамакіті.

— Потрібен не просто протокол, а ретельний запис усього, що буде говоритися, — сказав Приплюснутий, абсолютно не звертаючи уваги на погрози Тамакіті. — Прошу вас. Якщо ви все не зафіксуєте, вони не зрозуміють, що мають робити, і не зрозуміють, що вони зробили. Правда, прошу вас. Зробіть послугу. Це ж я врятував вас, коли Бой хотів вас убити тоді у каюті, а Тамакіті його тільки підохочував.

Приплюснутий збирався продовжувати говорити, але Тамакіті підвівся на колінах і з розмаху вдарив лівою рукою Приплюснутого по горлянці. Той булькнув, схопився закутими руками за горло і почав поводити підборіддям, щоб якось відновити дихання. Він зі свистом увібрав у себе повітря і знову промовив:

— Ісана, благаю вас.

Ісана відчув, що і Приплюснутий, і Тамакіті, та й усі інші намагаються розігрувати якусь виставу. І якщо він не візьме участі в ній як секретар, вони влаштують ще більш огидний спектакль. Так що нічого іншого, окрім як сісти поруч Такакі, де вже були приготовані папір та кулькова ручка, йому не залишалося.

— Ну що, почнімо, — сказав Такакі.

Його спокійний і навіть нудьгуючий голос, який контрастував із нещодавньою сутичкою, вказував, як стомився Такакі від цього театру. Його інтонація була надто несумісною із тим, що відбувалося, аж дехто навіть почав сміятися. Серед них Ісана відзначив солдата сил самооборони. Він сидів у кутку, трохи віддалік від інших, витягнувши вперед довгі ноги. Відрізнявся він не тільки тим, що поводився наче сторонній спостерігач, а й своєю військовою виправкою, і порівняно з ним Вільні Мореплавці виглядали зовсім не натренованими.

— Розпочинаємо судове засідання, приводом до якого стала зрада Приплюснутого, який сфотографував навчання Вільних Мореплавців і продав їх журналові, — сказав Червоновидий, заздалегідь чекаючи, що почнеться сміх, і почервонів. Однак ніхто не засміявся. — Втім, — продовжував він, — спочатку надамо слово Такакі, який може викласти нам суть злочину.

— А хіба це не я повинен робити? — втрутився Тамакіті. — Я ж обвинувач. Здається, так зазвичай відбувається на судових засіданнях.

— А може, ви краще спочатку спитаєте мене, чи визнаю я себе винним? — сказав Приплюснутий, і знову прокотилася хвиля сміху. — Ну, має бути, як у детективах: «Приплюснутий, ти визнаєш себе винним чи ні?»

— Ну, гаразд, я спитаю, — сказав Такакі формальним тоном. — Приплюснутий, ти визнаєш себе винним?

— Визнаю!

Як тільки Приплюснутий викрикнув це своїм писклявим голосом, у кімнаті знову вибухнув сміх. Колишній солдат також простодушно засміявся, наче глядач на комічній виставі. Його округле обличчя із виступаючим підборіддям, навислим лобом та глибоко посадженими очима здавалося виснаженим. Він із задоволенням чекав продовження фарсу, який розігрували божевільні хулігани.

— Солдат, здається, спостерігає за зібранням, наче сторонній глядач, — сказав упівголоса Ісана Такакі, який сидів із темним, наче промаслений папір, обличчям, чекаючи, поки стихне сміх.

— Він вважає себе незалежним військовим експертом. Думає, що він тут — наче сторонній спеціаліст, справа якого навчати новобранців повзати по-пластунськи і користуватися гвинтівкою та автоматом, — тихо сказав Такакі, постукуючи червоним олівцем по конверту з фотографіями Приплюснутого, які слугували речовими доказами. — Він ставить себе вище членів Команди. Незрозуміло, на яких підставах, але він зараховує себе до еліти. Схоже, він певен, що оскільки він із сил самооброни, то і статус у нього вищий за інших.

— Але ж він уже не зможе повернутися на службу? Якщо йому не дали звільнення, то він вважатиметься дезертиром, хіба ні?

— Такі випадки в силах самооборони не рідкість. Поки йому цікаво, він буде з нами, а як тільки йому стане нудно, то спокійно повернеться на службу.

— Але ж він не думає, що зброя, з якою він вас вчить поводитися, здобута законним шляхом?

— А ми ще не показали йому жодного бойового патрона, — сказав Такакі. — Ми пояснили йому, що списані гвинтівки, які використовувалися американцями у В’єтнамі, можна спокійно придбати на ринку Амейоко. Такі гвинтівки ми приводимо до ладу і користуємося для своїх військових ігор. Ніяких сумнівів у нього це не викликало.

— Я визнаю себе винуватим, — знову повторив Приплюснутий, — і хочу пояснити, чому так сталося.

— А навіщо? Ти визнав, що ти винний, і більше від тебе нічого непотрібно, — сказав Тамакіті, звертаючись до аудиторії.

— Точно. Нічого нам його слухати, — сказав Бой і декілька разів грюкнув прикладом по підлозі. — Нехай мовчить!

— Он як? Ну, гаразд. Ти ж, Тамакіті, обвинувач? Ну тоді і скажи як обвинувач, на яких підставах і в чому мене звинувачують? І давай докази! — накинувся Приплюснутий.

— Ти, — почав у запалі Тамакіті, однак, боячись пастки Приплюснутого, продовжував уже більш стримано, — ти порушив кодекс Вільних Мореплавців. Заради своїх жалюгідних особистих інтересів, заради свого ганебного честолюбства ти сфотографував тренування Вільних Мореплавців, щоб продати якомусь нікчемному журналу. Ось у чому твоя вина!

— І це все?

— А тобі цього мало? Не знаю, може, ти ще якось зрадив нас, — сказав Тамакіті.

Присутні, а точніше — присяжні, знову почали сміятися, однак Приплюснутого їхня реакція ніяк не збентежила, і він перейшов у наступ.

— І це єдина причина, чому я винен? — закричав писклявим голосом.

— Ну, так. Ти ж сам визнав себе винним, — сказав Тамакіті, готуючись до нової контратаки.

— Ти, як обвинувач, повинен надати докази моєї вини! А моє визнання — це не доказ! А може, я все це вигадав! Ти кажеш, що я винен, тому що сам сказав, що я винен, а може, я сказав це, щоб мене визнали винним, а насправді це не так?

— Ми тебе били і тому змусили сказати правду.

— Але чому ти впевнений, що це правда? Моє визнання вирвали з мене через тортури, от і все. Хіба це схоже на суд, коли обвинувач говорить, що звинувачений винен, тому що визнання з нього вибили? Я про такий суд ще не чув.

— Не смій його бити! — зупинив Тамакіті Такакі, побачивши, що той готовий накинутися на Приплюснутого.

— Ти говориш про кодекс Вільних Мореплавців. Однак, що він собою являє? Я щось не пам’ятаю в ньому статті, яка б забороняла фотографувати членів Команди і показувати знімки стороннім людям, — Приплюснутий вже звертався не стільки до Тамакіті, скільки до всіх присутніх. — Однак зараз це не має значення. Важливіше те, що звинувачуючи мене таким чином, Тамакіті зводить нанівець значення цього суду. Поміркуйте самі. Якщо я винен лише у тому, в чому мене звинувачує Тамакіті, то єдиним покаранням за те, що я передав журналові деякі матеріали, може бути лише вигнання з Команди Вільних Мореплавців. Я вже не говорю про те, що мене добряче відмолотили. І якщо навіть я піду до поліції Ідзу, ви зможете швидко сісти на яхту, яка у вашому розпорядженні, вийти в море і потопити всю вашу зброю. І тоді у поліції проти вас нічого не буде. Нічого, окрім слів побитого фоторепортера, який відзняв воєнні забавки групи хуліганів. От як виглядає ця ситуація, якщо дивитися на неї об’єктивно. Поліція може вас арештувати лише за крадіжку машин, але в неї все одно немає жодних доказів. А стосовно ідеологічної бази вашого угруповання, то у нього немає жодних видимих зв’язків із жодною політичною силою: ні з ультраправими, ні з ультралівими. Зрозуміло, про що я? Об’єктивно Команда Вільних Мореплавців виглядає саме такою. Не більше. І такою вона і сприймається. І сьогоднішній суд свідчить про те, що саме такою вона і залишиться. Ви цього хочете?

Приплюснутий святкував перемогу. Тамакіті із блідим обличчям повернувся до Червоновидого, але той відвів очі. У приміщені стояла тиша. Приплюснутий, свідомий своєї перемоги, глянув у бік Ісана, щоб переконатися, чи ретельно ведеться протокол. Потім він знову заговорив, доносячи в туманних виразах до підлітків те, про що він вже розказував лише Ісана.

— Я — Приплюснутий! І незалежно від того, чим все сьогодні закінчиться, незалежно від того, залишуся я серед Вільних Мореплавців чи ні, я й далі скорочуватимусь, скорочуватимусь і скорочуватимусь, аж поки настане день, коли мої кістки та внутрішні органи не витримають цього тиску і я не почну вмирати. Всередині мене станеться внутрішній вибух — імплозія, якщо говорити в термінах ядерної фізики. Від цього вибуху я помру. І коли настане цей день, я стану провісником атомної ери! Я буду першим, хто скаже світові, що вся історія людства пішла у зворотному напрямку, що в тілі людини з’явився ген, який спрямовує зростання і розвиток навспак. У мене є ряд фотографій, на яких зафіксовано процес мого стискання, і за допомогою їх, через засоби масової інформації, я зможу звернутися до всього світу. Тільки так я зможу виконати свою місію як представник людства! В мене немає жодних причин чіплятися за Команду Вільних Мореплавців. Тоді, спитаєте ви, чому сьогодні я визнав себе винним? Тому що я хочу передати вам своє пророцтво, щоб ви стали моїми апостолами. Я хочу, щоб моє тіло, яке скоро ледве витримуватиме внутрішній тиск, стало для Вільних Мореплавців детонатором внутрішнього вибуху! Я хочу, щоб, покаравши мене, всі члени Команди Вільних Мореплавців із гуркотом, ракетою вилетіли на орбіту!

Приплюснутий ефектно замовк, однак реакцією присутніх було лише ніякове мовчання. Тут він, схоже, відчув, що його ніхто не зрозумів. Він почав зиркати очима то в один, то в інший бік, і облизнув рожевим язиком пересохлі губи, на яких запеклася чорна кров. Якийсь час тривало мовчання, аж поки Такакі сказав тим самим млявим голосом:

— Вина, вирок, кара — ти весь час повторюєш ці слова, але як ми маємо тебе покарати? По-твоєму виходить, що ми лише відмолотимо тебе, а потім викинемо геть із Команди, і на цьому твоє покарання закінчиться, еге ж? І навіть якщо ти підеш в поліцію, як ти сам сказав, ніякої шкоди нам від цього не буде. Ну, гаразд, але як, по-твоєму, Вільні Мореплавці перетворяться на ракету і вибухнуть, наче ядерний вибух?

Атмосфера в приміщенні розрядилася. Серед сказаного залишалося ще чимало незрозумілого, однак сітка красномовства, що оплутувала присутніх, поступово спадала, і залишалося вже зовсім трохи, щоб підлітки почали знову кепкувати з Приплюснутого. Він, схоже, відчув, що саме так і буде, тому поквапився запобігти цьому.

— Того дня, коли у Вільних Мореплавців закінчилися боєприпаси, я поїхав на склад, де взяв динаміт, який я віз у своїй репортерській сумці для фотокамери. Вертаючись до Токіо, я зупинився пообідати на станції Атамі, і там же, у камері схову, залишив той динаміт. Ну, що, потрібні ще якісь пояснення? Якщо ви мене поб’єте і вижене геть, я візьму свій динаміт і вчиню напад на банк Атамі, а потім зроблю вигляд, що напад не вдався, і підірву себе. От зрадіють в журналі, якому я продав свої знімки! Вони одразу надрукують фотографії воєнних вчень в Ідзу. Самі розумієте, що в такому випадку поліція задіє свої науково-технічні ресурси та політичні важелі, щоб сфабрикувати справу про озброєну банду, яка становить загрозу суспільству. Мені втрачати нічого, я і так приречений на муки. Так що мене геть не лякає перспектива підірватися динамітом.

Приплюснутий не тільки повернув собі колишній успіх, але й явно переконав більшість підлітків. Навіть солдат, який до цього пихато сидів із дурнуватим виглядом, тепер почав із зацікавленням прислухуватися до того, що говорилося.

— Я наполягаю на своїй провині тому, що хочу змусити вас покарати мене, — відчувши замішання аудиторії, сказав Приплюснутий. — Тому я і…

— Досить, ми тебе зрозуміли, — перебив його Такакі. — У нас тут відбувається судове засідання, тому виступати має не тільки звинувачений. Треба дати слово і стороні обвинувачення, яку в нас представляють Тамакіті і Червоновидий. Я виступаю як захисник…

— Мені не потрібен ніякий захисник, — втрутився Приплюснутий.

— Ну тоді тобі задаватимуть питання обвинувачі, — Такакі підняв голову, яку весь час тримав опущеною. — Скажи мені таке: чи справді ти той Приплюснутий, тіло у якого фізично стискається? Чи, може, ти той Приплюснутий, який тільки думає, що його тіло стискається?

Приплюснутий зітхнув і почав розтлумачувати:

— В мене немає однозначної відповіді на твоє запитання. Якщо ти хочеш дізнатися, чи я той Приплюснутий, який фізично скорочується, то відповідаю: так, це я. А якщо ти запитуєш мене, чи я психічнохворий, який вважає, що він скорочується, то відповідь буде заперечна: ні, я не психічнохворий.

Тамакіті зі свистом видихнув, ледь стримуючи розлюченість. Червоновидий, у якого почервоніли навіть очі, намагався не дивитися на Такакі. Всі інші почали сміятися. Такакі, не втрачаючи спокою, продовжував ставити запитання.

— Гаразд, Приплюснутий, скажи мені тоді, в чому причина того, що ти став фізично стискатися, або ж думати, що стискаєшся? Ти, здається, ніколи не говорив, чому це сталося.

— В чому причина, що я став стискатися? До чого це? Ти, якщо будеш знати, чому я став стискатися, то почнеш комплектувати команду лише з приплюснутих?

Слідом за Тамакіті хихикати почав і Бой, а Червоновидий почервонів так, що на очах у нього навіть виступили сльози. Всі інші, навпаки, затихли, зрозумівши, що Такакі бовкнув якусь дурницю.

— Я став стискатися, тому що в моєму тілі з’явилися гени, які примушують мій організм стискатися. І саме в цьому, в тому, що я Приплюснутий, і є пророцтво, яке я маю передати майбутнім поколінням!

Такакі дістав з конверта, по якому до цього часу постукував олівцем, фотографії із серії знімків, присвячених дітям з атрофією м’язів, і кинув їх Приплюснутому. Той, ще перебуваючи у тріумфальному стані піднесення, зіщулено почав дивитися знімки.

— Знаєш, у мене тут ще є і вирізка з твоєю промовою з нагоди отримання премії. Червоновидий, прочитай це вголос.

— «Щонайперше мене вразило, що час для дітей у цій клініці тече у зворотному напрямку, — почав Червоновидий тремтячим високим голосом. — Кожен день цих дітей сповнений страждань через те, що їх м’язи розвиваються не так, як у нормальних дітей, а протилежним чином. Коли я почав їх знімати три роки тому, вони самі приходили зі своїх домівок у клініку на процедури, в цьому році вони вже змушені пересуватися лише на інвалідних візках, а наступного року вони, напевно, вже не зможуть навіть вставати з ліжка. Сучасна медицина не в змозі зупинити цей зворотний плин часу в організмі дітей. У відомому мультфільмі звучить: «Час, зупинись!», і думається, що саме в цих словах сконцентровані всі помисли і сподівання цих дітей. І скільки ще таких дітей, які тільки і благають час зупинитися…»

— Досить, Червоновидий, — зупинив його Такакі. — Цей вислів: «Час, зупинись!» саме й пасує до твого писклявого голосу, Приплюснутий. Ти і на церемонії також, напевно, зробив таке благодушне обличчя і співчутливо пропищав: «Час, зупинись!»?

У голосі Такакі лунала неприкрита ворожість. Усі присутні, включаючи Боя, принишкли, чекаючи, що далі казатиме Такакі. І Червоновидий, і Тамакіті сторожко слухали. Приплюснутий, здавалося, подумки відлетів кудись далеко.

— Я хочу повернутися тепер знову до свого запитання, яке здалося тобі безглуздим. Можливо, ти не зовсім зрозумів, що я мав на увазі. І запитання залишилося без відповіді, — голос Такакі вже розносився по всьому приміщенню. — Відповідай: ти не скорочуєшся фізично і не психічнохворий, який вважає, що він скорочується, а ти просто, прикинувшись тим, хто скорочується, проникнув у Команду Вільних Мореплавців для того, щоб робити свою фоторепортерську справу, так? Отаке тепер тобі запитання… Ти фотографував нас, щоб продати знімки журналові, і якщо Команда не почне діяти, то твої фотографії виявляться нічого не вартими, і тому ти вирішив нас спровокувати, розігравши цю грандіозну виставу?

— Відповідай, Приплюснутий! — скрикнув Тамакіті, і в той же час те саме викрикнув і Бой. Всі почали кричати. Всі вимагали від Приплюснутого відповіді. Навіть колишній солдат розпалився. Вся кімната наповнилася криками. Всі, і навіть Доктор, кричали:

— Відповідай, Приплюснутий!

Частина 14

Під китовим деревом

Приплюснутий, який мовчки дивився на фотографії, був схожий на пацюка, який гасає туди-сюди по широкому майдану, не знаючи, як знайти вихід. Збуджені голоси підлітків ставали все гучнішими. Приплюснутий мовчки сидів, опустивши голову, а підлітки продовжували насідати на нього. Такакі знову взяв червоний олівець і почав малювати якусь геометричну фігуру на конверті з доказами. На його смаглявому обличчі проступив рум’янець.

— Скільки тобі давали за наші фотографії!? Відповідай!.. Стільки, скільки за фотографії голих дівчат?! Відповідай-но!..

— Тут стоїть такий галас, нас ніхто не почує? — звернувся Ісана до Такакі.

— Всюди стоять вартові. Окрім прибережних хащів, уся місцевість навколо в нас під контролем, — відповів Такакі.

Приплюснутий склав фотографії і поклав їх перед собою на татамі. В його рухах, хоча руки його були скуті наручниками, відчувалася досвідченість та професійність. Потім він став на ноги, насилу долаючи біль у затерплих колінах. Вигляд у нього був відсутній, однак не розгублений.

— Я дійсно робив ці фотографії і справді отримав за них нагороду… Але я давно забув про ці знімки. І дуже здивувався, побачивши їх. Я все намагаюся пригадати, чи забувся я про них до того, як почав скорочуватися. І як я міг про них забути? Мені самому це дуже дивно…

Тамакіті скочив зі свого місця і, діставши із-за пояса альпійський ніж, ударив руків’ям Приплюснутого по його непропорцінній голові. Той упав на коліна, але свідомості не втратив, і деякий час так і стояв на колінах. Його скуті руки аж до кінців пальців виглядали наче безвільне, засохле гілля. Однак поступово його кінцівки, наче листя рослин, що набирається живильної вологи, поверталися до життя, набухаючи новою силою. Приплюснутий устав з одного, а потім з другого коліна, зітхнув, не звертаючи уваги на Тамакіті, і спокійно та сумно продовжував:

— Про ці фотографії я справді забувся. І, побачивши їх зараз, здивувався більше, аніж будь-хто з присутніх тут. Напевно, через те, що я сам почав стискатися, я забувся, що існують діти, які також страждають через подібну недугу. Однак про що це говорить? Про що говорить той факт, що я, будучи впевненим, що після мене почнуть з’являтися люди, які будуть скорочуватися, забувся про існування дітей, які невпинно скорочуються?..

Приплюснутий тяжко зітхнув, і з-під його посинілих повік з’явилися сльози.

— Але все одно, я винен, — промовив він крізь сльози, звертаючись до аудиторії, що уважно слухала. — Я винен і прошу, щоб мене покарали.

Настрій слухачів почав змінюватися. З-за спин принишклих підлітків почувся голос колишнього солдата, який, не надто співчуваючи розповідям Приплюснутого, із грубою прямотою спитав:

— А ця хвороба, вона не заразна? Може, ти заразився тоді від дітей, коли робив ці фотографії?

— Така хвороба не може бути інфекційною! — роздратовано сказав Доктор. — Ти думай, що говориш! Через таке невігластво і породжується непорозуміння. Тупоголовий!

— Що? Яке невігластво? Які непорозуміння? — заметушився солдат, але Доктор не вважав за необхідне щось йому пояснювати.

Підлітки хоча і ставилися до колишнього солдата прохолодно, однак висміювати його не стали. Всі були під враженням слів Приплюснутого, і ніхто не знав, як на них реагувати. Вони просто сиділи і дивилися на Приплюснутого, який височів у центрі кімнати. Нарешті Червоновидий набрався сміливості і порушив мовчання:

— Приплюснутий від самого початку наполягав на тому, що він винний, і вимагав, щоб ми його покарали. А може, він просто хоче скоїти самогубство? — присутні тільки зараз почали розуміти, що Червоновидий, разом із Тамакіті, також виступає як обвинувач. — Може, він хоче скористатися нами, як засобом, аби скоїти самогубство? Всі ж знають, що він сексуальний збоченець. Хто його знає, може, він діставатиме задоволення від того, що його скарають молоді хлопці? Відтак ті, хто його стратять, будуть навіки пов’язані із Приплюснутим. А в результаті вже буде не важливо, заарештують нас за його вбивство чи ні…

Червоновидий затнувся і густо почервонів. Він закашлявся, і від цього ставав ще більш червоним. Взявши себе в руки, Червоновидий продовжував свою обвинувальну промову.

— Не виключено, що Приплюснутий — псих, який марить про сексуальні збочення і дійшов до того, що хоче бути страченим молодими хлопцями. Він і до мене чіплявся зі своїми гейськими замашками. Я піддався на його вмовляння, і коли ми були разом, він благав мене вибачити йому, змилуватися над ним і, кінчаючи, розплакався. Що, не було такого? От і зараз він причепився і благає, щоб ми його стратили.

Червоновидий закінчив говорити, і його обличчя знову налилося краскою. Присутні мовчали, але тепер це було вже мовчання, яке готове було прорватися будь-якої миті. Тамакіті сприйняв слова Червоновидого як свідчення на користь обвинувачення і, глянувши палаючими очима на Ісана, Такакі, а потім на підлітків, вигукнув у якомусь піднесенні:

— Ну, як вам де подобається?! Кого ще намагався звабити Приплюснутий? Кажіть, бо всім відомо, що Приплюснутий — збоченець. Червоновидий не побоявся, так що немає чого соромитися, піднімайте руки, до кого він чіплявся? Ну?

Приплюснутий, у якого голова, здавалося, росте прямо з плечей, нишпорив по кімнаті, широко розплющивши очі. Бой і ще два підлітки, наче прагнучи помститися Приплюснутому, підняли руки.

— Нічого собі! І Бой! І ви також! От сволота! — в голосі Тамакіті вже звучала навіть радість. — Ага, ти, Бой, і ви обидва, піднімайтесь і йдіть сюди. Ви маєте повне право допитати Приплюснутого!

Бой, не відводячи очей від гвинтівки, яку тримав у руках, підвівся і став біля Тамакіті. Після цього Тамакіті поглядом підняв двох інших підлітків, які встали, намагаючись не дивитися одне на одного, і вийшли вперед.

— Що ж виходить, Приплюснутий? Виходить, ти проник у Команду Вільних Мореплавців, щоб сфотографувати нас, а потім ці фотографії продати, а також щоб спокушати молодих хлопців? Свої цілі ти успішно реалізував. У тебе все було заздалегідь сплановано. Ти знімав дітей, що скорочуються, і вирішив і собі прикинутися таким. А гомиком як ти став? Так само знімав гомосексуалістів, а потім самого потягнуло стати голубим?

Приплюснутий слухав, опустивши побите обличчя, на якому виступили краплі поту. Коли Тамакіті закінчив свою промову, яка була розрахована на те, щоб завести аудиторію, Приплюснутий сказав:

— Називаючи мене гомиком, ти виказуєш зневагу до цього явища. Скільки ще речей у цьому світі ти готовий відкинути, як непотріб? До одностатевого кохання ти приклав мірило в образі загальноприйнятої доброчесності і, прагнучи дотримуватися моральних норм, рішуче відкидаєш те, що не вписується у ці норми. Не вважаєш ти це дивним? А може, справа в тому, що ти заперечуєш право на існування одностатевого кохання, бо страшишся його принадливої сили?

У відповідь Тамакіті завдав бокового удару по обличчю Приплюснутого, але той втримався на ногах і випрямився. Було видно, що Приплюснутий абсолютно не боїться Тамакіті. Тут в атаку пішов Червоновидий:

— Приплюснутий, ти говориш про прихильників одностатевих стосунків, які заперечують загальноприйняті норми, і зараховуєш себе до цієї меншості, натякаючи, що таким чином протистоїш тим, хто має владу і керує світом. Та чи справді ти так думаєш? — Червоновидий говорив серйозно. — Ти страшенно плазував переді мною, благаючи, щоб я з тобою переспав. І навіть намагався викликати в мене співчуття тим, що ти стискаєшся, — в словах Червоновидого тепер відчувалося неприкрите обурення. — Однак, принаймні мені ти не казав, мовляв, давай трахнемось і так викажемо свій протест тим, хто має владу і керує світом. Ні, коли ти кінчав, ти лише слізно благав мене: змилуйся наді мною, змилуйся! Я подумав, що тобі боляче, і зупинився, однак в цей момент не втримався і кінчив, і сперма бризнула тобі в очі. Це отак ти хотів протистояти можновладцям? Благаючи, щоб над тобою змилувалися?

— Он як, Приплюснутий? — сказав Тамакіті глузливо. — Інших хлопців ти так само принаджував до своїх збочень, розказуючи, як, по-твоєму, треба протистояти світові?

— Не забувайте, — рішуче заговорив Приплюснутий, — що я хотів зробити вас сильнішими! Так, я благав, але я намагався зростити у вас здатність до психологічного протесту! Бой, ти пам’ятаєш, що запитував мене, коли моє тіло стиснеться і я помру? Ти сам говорив, що в цей день ти хотів би переспати зі мною, хіба ні?

Приплюснутий свердлив зіщуленими очима Боя, якому від цього погляду не було куди діватися. Не витримавши, Бой підступив до Приплюснутого:

— Ах ти соромітник! — із цими словами Бой ударив Приплюснутого.

Приплюснутий вдарився головою об дерев’яну стіну позаду і, зігнувшись, почав присідати на підлогу. На його губах з’явилася свіжа кров. Приплюснутий почав підводитися, і в цей момент Бой із налитими кров’ю очима замахнувся, щоб знову влучити по голові, але Тамакіті зупинив його:

— Зачекай, Бой. Згодом відірвешся на ньому, скільки влізе. Допит виходить значно ефективнішим, коли він отримує тумаки. Ви обидва також отримаєте можливість врізати йому. Отже, Приплюснутий, тепер ти маєш не тільки визнати свою провину, але й чітко її вказати. Я навіть навчу тебе, що ти мусиш сказати. А ми будемо стимулювати тебе. Чи, може, ти одразу заплачеш і почнеш канючити: змилуйтесь наді мною, змилуйтесь?

Приплюснутий, хитаючись, із тремтячими колінами підвівся, проігнорувавши простягнуту Тамакіті руку. Тамакіті посміхнувся.

— Я запропонував Приплюснутому добровільно сказати нам про свою провину, однак відповідати він відмовляється. Що ж, доведеться допомогти йому заговорити. Бой і ви двоє можете врізати йому, але так, щоб він не втратив свідомості, — сказав Тамакіті і сам ударив Приплюснутого поміж очей. — Я буду тебе бити стільки, скільки буде необхідно, поки ти не скажеш, у чому ти перед нами винен. Хлопці, вдарте його по тридцять три рази, а сотий нехай ударить Червоновидий… Ну, Приплюснутий? Будеш каятися? Ти маєш сказати: «Я проник у Команду Вільних Мореплавців задля того, щоб продати в журнал фотографії їхніх тренувань і щоб схиляти до педерастії хлопців із команди. Ніякої іншої мети в мене не було».

— Я визнаю себе винним. Однак маячню, яку ти придумав, я визнавати не буду. Ти — недоумок. Сам і визнавай свою маячню!

Тамакіті випередив підлітків, яким дозволив бити Приплюснутого, і знову замахнувшись ударив його по обличчю.

— Ні, так не піде. Ти маєш визнати: «Я проник у Команду Вільних Мореплавців задля того, щоб продати в журнал фотографії їхніх тренувань і щоб схиляти до педерастії хлопців із команди. Ніякої іншої мети в мене не було».

Приплюснутий знову проігнорував слова Тамакіті. Він підняв голову і дивився прямо перед собою. З носа в нього сочилася кров. Бой вдарив його навідліг по обличчю.

— Приплюснутий, зізнавайся. Ось що ти маєш сказати: «Я проник у Команду Вільних Мореплавців задля того, щоб продати в журнал фотографії їхніх тренувань і щоб схиляти до педерастії хлопців із команди. Ніякої іншої мети в мене не було».

Один з підлітків знову вдарив Приплюснутого, і той, вже не бачачи, хто його б’є, підвів угору закуті руки, щоб утримати рівновагу. Щоб не зірвався крик болю, Приплюснутий прикусив роздерту губу.

— Приплюснутий, зізнавайся: «Я проник у Команду Вільних Мореплавців задля того, щоб продати в журнал фотографії їхніх тренувань і щоб схиляти до педерастії хлопців із команди…»

Ісана відчув у роті смак старого жиру і з огидою пригадав про свинину, яку їв дві години тому. Відчуття огиди, яке пригнічувало Ісана, охопило не тільки його одного. Огиду відчували і Тамакіті, і Бой, і два підлітки, що лупили Приплюснутого, огиду відчували всі присутні. Ісана крадькома глянув на Такакі, який продовжував малювати червоним олівцем якісь складні узори на конверті. Його вкрите брудним потом обличчя також виражало огиду. Ісана спало на думку, що коли загальне напруження досягне крайньої точки, і Такакі скаже: все, досить, мені бридко, то суд над Приплюснутим закінчиться нічим. Такакі перехопив погляд Ісана і заговорив. Однак у його голосі відчувалася не огида, а розсудливість і практичний підхід.

— Приплюснутий наполягає на тому, що його тіло стискається. Чому б нам не перевірити, чи відповідають дійсності його слова. Буде справедливо, якщо тіло Приплюснутого саме буде свідчити на його користь. Принаймні ми всі зможемо переконатися, стискається він чи ні.

— Правильно, — з готовністю погодився Тамакіті. — Якщо його тіло стискається, то його кінцівки мають бути більш розвиненими, аніж все інше. Окрім цього, чому б нам не подивитися на його славнозвісний гігантський пеніс, яким він задовольнив незчисленну кількість жінок? Нам необхідні докази того, що він здатен не тільки підставляти чоловікам свій зад. Нехай показує!

По кімнаті прокотилася хвиля збудження. Пожвавішав навіть Приплюснутий, який дотепер тільки і думав про те, як би не втратити свідомості і втриматися на ногах під градом ударів. Коли Бой узявся роздягати Приплюснутого, він був готовий йому допомагати, однак через наручники зняти одяг ніяк не вдавалося.

— Треба розрізати йому сорочку, — сказав Бою Тамакіті.

Тамакіті дістав ножа і, наче лікар, який надає допомогу постраждалому при опіках, розрізав сорочку на Приплюснутому, яка просякла кров’ю і прилипла до тіла. Такакі, не підводячи голови, роздивлявся свої малюнки на конверті з доказами. Те, що спочатку виглядало як хаотичне нагромадження різних геометричних фігур, тепер все більше нагадувало велетенський покручений стовбур дерева з густою кроною, яке, вочевидь, і було Китовим деревом…

— Постановником цього суду маєш бути ти, — тихо сказав Ісана Такакі. — Хоча й головну роль в ньому виконує Тамакіті.

Такакі підняв голову і подивився пташиними очима, які нічого не виражали, на Ісана. Потім знову схилився над конвертом і, майже не рухаючи тонкими губами, промовив:

— Приплюснутий — ось хто є постановником цього спектаклю. Я усіляко намагався уникнути цих розборок, однак він сам нас у все це втягнув. Подивіться, головну роль також виконує не хто інший, як він. І вона йому дедалі краще вдається… — голос Такакі був похмурий. Його погляд був спрямований на підлогу біля Приплюснутого, де валялися його штани, сорочка і спідня одежа. Піднімати вище очей Такакі категорично не хотів.

Приплюснутий стояв, нахилившись уперед. Бачачи оголеного чоловіка, підлітки поступово затихали, і нещодавнє пожвавлення у кімнаті спадало. Погляди усіх присутніх були прикуті до сутулої фігури Приплюснутого, що стояв, опустивши плечі, і тримав скуті руки на животі, який видавався вперед. Він, здавалося, приховує свої м’язи під темною із синявою шкірою. Його плечі були непропорційно великими, а на рівні талії з обох боків у нього виділялися м’язи, які, наче дві велетенські долоні, обхоплювали його стан. Ці нарости справляли якесь надзвичайно огидне враження. Здавалося, що його м’язи, які розвиваються за своїми незалежними законами, заради самозбереження припинили збільшення і впали у зимову сплячку. М’язи, які туго обплітали все його тіло, здавалося, знаходили собі свободу лише в ділянці округлого живота, який стирчав, немов глечик, спереду його корпуса.

Споглядаючи Приплюснутого, Ісана мимоволі звернувся до душ дерев, які також спостерігали за процедурою суду: Ось це тіло, в якому кістки припинили розвиватися, а м’язи, за якими вже не видно кісток, починають відмирати. І чому тільки внутрішні органи не прагнуть вирватися з-під того потужного тиску, який на них чиниться? Перед тим як його свідомість почала чинити спротив тому, що бачили очі, його підсвідомість, яку підтримували душі дерев, дедалі більше схилялася вірити словам Приплюснутого: Він же справді стискається, і межа, за якою його організм не зможе витримувати стискання, вже досить близько…

— Ну, що скажеш про його член? — звернувся Тамакіті до Боя. — Все його тіло стискається, а член начебто ще нічого, правда?

Бой прокашлявся і вимушено засміявся.

— Та наче нормальний… Але зараз його член якийсь маленький… Сплющився якось. Так що не зрозуміло…

— Точно. Слухай, Приплюснутий, покажи-но нам свій справжній розмір. Уяви собі свої підорські втіхи, і нехай член встане у повний зріст.

Тамакіті замахнувся подряпаним об каміння і забрудненим у вулканічному попелі черевиком, наче хотів ударити Приплюснутого у пах. Той повернувся до Тамакіті і загрозливо на нього подивився. Його губи були міцно стиснуті.

— А може, засунути йому оце? — сказав Бой, давлячись сміхом, і дістав із-за паска обстругану ножем і загострену на кінці палицю, на руків’ї якої було вирізьблено рибу.

— Ти хочеш зробити пам’ятний внесок у сьогоднішнє судове засідання? Правильно, щоб не прокидатися потім зі сльозами і думкою про те, що ти чогось не зробив, — похвалив Боя Тамакіті, наче свого вірного солдата.

Бой та інші підлітки відреагували на жарт сміхом. Тамакіті взяв палку і загостреним кінцем ткнув Приплюснутого в порослий густим волоссям пах. Приплюснутий крутнувся, захищаючись, і палиця зачепила його пеніс. Усім було зрозуміло, що Тамакіті зробив це лише для того, щоб відвернути увагу Приплюснутого. Метою цього підступного маневру було підійти до Приплюснутого ззаду. Зайшовши таким чином за спину Приплюснутого, Тамакіті злегка копнув його коліном під зад. Приплюснутий не очікував цього і від несподіванки зробив декілька кроків уперед. У цей момент Тамакіті нахилився і, схопивши палицю обома руками, з усієї сили штрикнув нею поміж ніг Приплюснутого. Почувся страшний скрик, і Приплюснутий упав на брудну підлогу і почав крутитися. Підлітки з острахом розступалися. Продовжуючи волати, Приплюснутий вигнув спину, наче креветка. Потім він перевернувся на спину і, продовжуючи скрикувати, трохи підняв поперек, і стало видно, що палиця, засунута йому в анус, зламалася. Він крутився від болю, торкаючись кінцем палки об підлогу. З палиці почала скапувати кров. У нижній частині живота з’явилася якась, наче чужорідна, кістка, яка ворушилася у нього всередині. Він продовжував битися об підлогу, засовуючи уламок палиці глибше, і її кінець дедалі більше проступав у нього попід шкірою живота. Здавалося, ще трохи — і уламок подолає перешкоду всередині і проштрикнеться назовні…

Доктор прорвався крізь кільце підлітків і кинувся до Приплюснутого, який корчився у судомах, щоб зупинити його. Доктор став на коліна в калюжу крові, яка не припиняла витікати по уламку. Ніхто, окрім Ісана, не наважився підійти до Приплюснутого, щоб якось допомогти Доктору. Але й Ісана мало що міг зробити. Він лише обхопив Приплюснутого за плечі, а Доктор тим часом намагався тримати Приплюснутого за поперек, щоб він не так крутився і бився в корчах. Ісана поклав його голову собі на коліна і схопився руками за його плечі. Приплюснутий, продовжуючи стогнати, підняв своє здивоване обличчя, а потім знову почав рвучко крутити головою.

Доктор дедалі сильніше навалювався на Приплюснутого. Однією рукою він підтримував Приплюснутого за поперек, щоб той не натискав вагою свого тіла на вкриту чорною кров’ю палицю, а другою намагався схопитися за уламок, що стирчав з нього завдовжки приблизно у десять сантиметрів. Однак Приплюснутий із новим зойком вигнувся і з силою відштовхнув руку Доктора. Вимазана в крові рука повисла у просторі, і Доктор занепокоєно і розгублено подивився на Ісана.

— От, чорт! Нічого не виходить! Я нічого не можу зробити, — сказав Доктор. — Тут нічого не можна зробити!

— А може, отак підтримуючи його, ми зможемо хоча б зупинити кровотечу? — спробував підбадьорити його Ісана.

— Мені навіть страшно подумати, що цей патик йому всередині порозтинав… Треба викликати «швидку» і везти його у лікарню, де б йому надали професійну допомогу. Інакшого виходу немає.

Тут Приплюснутий почав стогнати ще сильніше, нібито реагуючи на останні слова Доктора. Він підвів голову і заворушив підборіддям, наче намагаючись щось сказати, однак з нього вирвався лише стогін. Він рвучко повернувся, і його голова з’їхала з колін Ісана і вдарилася з глухим стуком об підлогу. Всім було зрозуміло, що він наполягає на своїй провині і вимагає, щоб його покарали. Всі повернулися в бік Такакі, який продовжував сидіти на своєму місці. На його блідому обличчі виступили краплі поту, однак, коли він подивився на підлітків, його обличчя абсолютно нічого не виражало. Що він думає, зрозуміти було неможливо.

— Такакі, треба щось робити, інакше він тут помре. Я нічого не можу зробити, — плаксивим голосом звернувся до нього Доктор.

— Може, відвеземо його до лікарні Атамі і десь там залишимо? — запропонував один з підлітків.

— Не вийде. У нашій машині його розтрясе так, що він помре вже через сотню метрів! — скрикнув Доктор. — І взагалі, він же відмовляється… Приплюснутий не хоче, щоб його лікували в лікарні… Ні, так не вийде…

В голосі Доктора був розпач. Такакі якийсь час дивився на Доктора, а потім так само з кам’яним обличчям підвівся і, широко крокуючи, підійшов до Приплюснутого. Подивитись на нього, він рішуче попрямував до дверей.

— Замініть хтось Ісана! А ви — ходімо зі мною, — кинув він владним тоном.

Двоє підлітків підійшли і, підступивши до Приплюснутого з обох боків, звільнили Ісана. Його штани були забруднені кров’ю, однак займатися ними часу не було. Ісана вийшов з барака і попрямував за Такакі через майдан на захід, у бік дзелькви, що росла на фоні вулканічних валунів і моря. Такакі широкими кроками йшов уперед, дивлячись собі під ноги. Вони дійшли до розпеченої стіни і, постоявши трохи, повернули назад. Тільки тепер Такакі вперше рвучко скинув голову і пильно подивився на Ісана. Коли вони повернулися назад у барак, Такакі промовив гучним голосом:

— Приплюснутий наполягає на тому, що він винний, і вимагає, щоб ми його стратили. Хто-небудь хоче щось на це заперечити?

Всі мовчали. Ніхто не хотів нічого заперечувати.

— Гаразд! — сказав Такакі. — Приплюснутий винен. Ми його стратимо… Приплюснутий дістав важке поранення, але це нещасний випадок. Безпосередньо ніхто в цьому не винен. Досі ви були вільними. І ви просто випадково стали очевидцями цього випадку. Але відтепер, коли ми будемо страчувати Приплюснутого, відповідальності не уникне ніхто. Смерть Приплюснутого стане тягарем для кожного. Подумайте над своїм вибором. Ті, хто не хочуть брати участь у страті, можуть спокійно йти геть. Страту я придумав таку: ми покладемо Приплюснутого на майдані під кам’яною стіною, і кожен з нас кине в нього камінь. (Так само, як він бачив у своєму дитячому сні, коли був у жару, подумав Ісана. І сам він також пригадував, що в дитинстві щось чув про те, що людей колись страчували саме таким чином. Тепер Ісана ще більше повірив у існування Китового дерева, про яке розповідав Такакі.) Ті, хто не хочуть брати в цьому участь, нехай просто йдуть геть. Поки що всі вільні. Однак той, хто захоче піти з Команди після страти Приплюснутого, буде вважатися зрадником. Саме так і має бути, якщо виходити з того, заради чого коїться ця страта. Приплюснутий гине заради того, щоб скріпити Вільних Мореплавців. Якщо згодні, тоді збирайте каміння, щоб вистачило на всіх, і складайте перед стіною. Вартових також покличте. А ви сходіть за Інаго.

Ісана помітив, що колишній солдат, який був вищим від усіх підлітків, здивовано на нього дивиться. Однак зараз Ісана не було часу про нього думати, він хотів якнайшвидше розказати про все Інаго. Він тільки сумнівався, чи варто передавати Інаго про те, як поводився солдат упродовж засідання. Не звертаючи уваги на погляд солдата, він похапцем вибіг на майдан і попрямував угору сходами у стіні.

— Дзін тільки недавно заснув, — сказала Інаго, яка лежала поруч із хлопчиком. — Він весь покрився висипкою. Навіть обличчя.

— Навіть обличчя? — Ісана не зовсім зрозумів, що йому сказали, бо був настільки збуджений, що навіть забувся про хворобу Дзіна.

— Суд закінчився?

— Схоже, що закінчився, однак стався нещасний випадок… Просто жах, що сталося…

— Приплюснутий скоїв самогубство? — спитала Інаго. — Він стомився страждати від того, що скорочується, і давно шукав нагоди скоїти самогубство.

— Поки що він ще живий. Однак він, схоже, сильно поранив собі внутрішні органи. Доктор каже, що допомогти не може, а сам Приплюснутий від сторонньої допомоги відмовляється. Він ось-ось помре. А Такакі запропонував послухатися Приплюснутого і стратити його. Ніхто з присутніх не був проти.

— Він таки знайшов спосіб покінчити з собою. А Такакі хоче допомогти йому.

Спокійний і впевнений тон Інаго вразив Ісана. Однак, коли вона акуратно вставала з ліжка, щоб не потурбувати Дзіна, палаючі очі дівчини були наповнені сльозами.

— Такакі сказав, що у страті повинні брати участь усі, і тому наказав покликати вартових і привести тебе. А ті, хто не хочуть робити цього, мають піти з Команди. Однак, я думаю, якщо ти залишишся тут із хворою дитиною, нічого страшного не станеться.

— Ні, я піду. Мені ще треба подивитися, як там мій солдат. Дзін все одно спить, — сказала вона спокійно, витираючи сльози. Інаго почала злизувати сльози язиком, і їх солоний присмак викликав новий потік сліз.

— Ну, що ж. Нехай буде так, — сказав Ісана.

З моря дув сильний, наповнений вологою вітер, який тріпав сукню Інаго і бив її по щоках. Вона йшла невпевненою ходою, і Ісана, який ішов позаду, дивився на неї з острахом. Він поспішав за нею, охоплений звуками тріпотіння її одежі.

На майдані все було готово для страти. Сонце, що похилилося на захід, освітлювало чорну землю і червону стіну, під якою була розстелена ковдра. Приплюснутий лежав на ковдрі у тій самій позі, в якій його утримували Доктор та Ісана, тільки тепер його утримувати було непотрібно. За три метри від нього півколом стояли підлітки, тримаючи в руках каміння. Такакі та Доктор стояли осторонь. З обличчями такого ж червоного кольору, як стіна, вони дивилися, як Ісана та Інаго спускаються на майдан. Але Інаго навіть не глянула на Такакі і, пройшовши повз підлітків із камінням, стрімко наблизилася до Приплюснутого, який лежав зовсім голий і вкритий весь чорною. як смола, кров’ю. Вона присіла біля його голови, що знесилено лежала на ковдрі. Було незрозуміло, чи притомний він. Одне його око було вкрите ковдрою, а другим він дивився кудись у землю. Його скривлене обличчя виражало скоріше не муку, а насмішку. На губах у нього булькала піна.

— Гей, Приплюснутий! — покликала його Інаго, однак відповіді не почула. Потім вона розпачливо закричала гучним голосом: — Приплюснутий! Ти помер? — Але Приплюснутий лише беззвучно ворушив вкритими піною губами.

Інаго повернулася. Її почервонілі очі наповнилися сльозами.

— Докторе, може зробити йому якийсь укол? — сказала вона осудливо.

Доктор опустив очі. Після цього вона вже не звертала жодної уваги ні на Приплюснутого, ні на Доктора. Пройшовши повз підлітків, вона наблизилася до солдата, який разом з усіма стояв, тримаючи камінь.

— А ти чого береш участь у страті? — спитала вона, і солдат, засоромившись, випустив з руки камінь, а потім відійшов і став за спинами підлітків.

Такакі запитливо подивився на Ісана, який став біля Доктора. Ісана рішуче захитав головою на знак заперечення. Після цього Такакі взявся до справи. Він підібрав камінь, який кинув солдат, і з силою жбурнув у Приплюснутого. Камінь попав у живіт, і Приплюснутий зігнувся гачком. Після цього всі інші почали кидати свої камені. Приплюснутий мляво, наче мішок із піском, реагував на удари. Згодом його тіло завмерло, і, задавалося, він ще більше стиснувся. Підлітки продовжували мовчки стояти, відчуваючи якусь піднесеність. Такакі підняв із землі автомат з прикладом червоного кольору, дістав з кишені обойму і простягнув солдатові.

— Заряди, — сказав Такакі.

Піднявши голову, Інаго дивилася на розгубленого солдата, поглядом закликаючи його не погоджуватися. Але солдат злякався проявити слабкість, узяв автомат і зарядив його. Заряджений автомат з його рук взяв Тамакіті, перевів його на одиночні постріли і передав Такакі. Той підійшов до Приплюснутого і, загородивши його собою, вистрілив чи то в голову, чи то в груди. Звук пострілу відлетів від розжареної стіни і пройняв підлітків, що стояли півколом. Такакі здригнувся, поклав автомат біля стіни і сказав підліткам, які продовжували мовчки стояти:

— Швидко, четверо сюди! Треба його поховати. Всі інші приведіть тут усе до ладу, ми забираємося звідси геть.

Хлопці мовчки взялися до справи. Ісана відійшов і подивився на небо, яке передвіщало бурю. На тлі білого сонця та рожевих хмар чорним силуетом виділялася велетенська дзельква, над якою кружляла велика зграя шпаків, здійнята в небо звуком пострілу. Кров пульсувала у скронях, перекриваючи крики птахів, однак Ісана відчував, як їхні голоси, що попереджають про небезпеку або сповіщають ворога про небезпеку, лунали прямо в його мозку. Його очі, немов об’єктив фотоапарата, фіксували політ шпаків у всіх подробицях. Кадр за кадром він вихоплював птахів у різних положеннях. Під Китовим деревом відбулася страта, — звернувся, наче з молитвою, Ісана до душі дзелькви. Душі дерев на це відповіли йому щось, але через пташиний галас він не міг розпізнати, що саме. Якби йому нічого не заважало, він би міг прочитати на екрані у кроні дерева, що хотів сказати йому дух дзелькви…

— Ви що, нічого не помітили? — почувся голос Такакі, який з’явився раптом невідомо звідки. Такакі також спостерігав за чорною зграєю шпаків.

Та Ісана йому нічого не відповів. Він був зайнятий думками про те, що втратив здатність нормально бачити, але при цьому міг фіксувати об’єкти у найменших подробицях.

— Я не можу бути присутнім до кінця поховання, бо серед нас виявився зрадник, — сказав Такакі, не звертаючи уваги на відстороненість Ісана. — Солдат украв автомат, полишив Інаго і втік. Треба його перехопити, поки він не встиг нічого зробити. Так чи інакше, треба звідси забиратися якомога скоріше.

Ісана почав ворушити губами, звертаючись до духу дзелькви, і згодом зрозумів, що повторює рухи губами, які робив Приплюснутий, коли лежав із піною навколо рота. Ворушіння губ складалося у фразу: prayer is an education…

Частина 15

Втеча, переслідування, відставання

Навздогін солдату був створений загін переслідувачів, який розбили на три групи: перша — вирушила в бік Атамі, друга — в бік Нумадзу, а третя — на північ, через перевал Амагі. Поки поліція не перекриє дороги, можна було рухатися платними автодорогами. Оскільки солдат утік на мотоциклі, то, скоріш за все, він їхатиме великими автострадами. Однак переслідувачі мали враховувати і те, що утікач може доїхати до найближчої поліцейської дільниці і там попросити притулку. Ситуація погіршувалася і тим, що виїхав він на півгодини раніше і міг дістатися Токіо раніше за переслідувачів. Брати із собою зброю було заборонено, але ніхто не міг відмовити Тамакіті взяти автомата, такого самого, як і в солдата, і окрім цього, ще й засунути за пазуху ручну гранату. Все-таки відповідальним за зброю був саме він. Всю іншу зброю загорнули у ковдри і поклали у багажник найнятого автомобіля, який мав відвезти її до станції Іто. Там зброю мали помістити у камеру схову. Якщо вдасться спіймати солдата, потім зброю можна буде перевезти у схованку на кіностудії.

У таборі залишилося двоє підлітків, які мали прибрати всі сліди перебування Команди. Враховуючи, що ось-ось могла з'явитися поліція, працювати цим двом довелося з особливою самовіддачею. Замість того, щоб спалити сміття, вони віднесли його у хащі, де починався крутояр, щоб скинути все у море, коли почнеться відплив. Табір вони залишили через годину після заходу сонця. Стоячи у густій діброві мірики, гілки яких обважніли від незчисленних плодів, Ісана спостерігав, як Такакі до останнього віддавав розпорядження, а потім сам сів у машину і поїхав. Коли підлітки під керівництвом Такакі відтягували труп Приплюснутого, щоб його закопати, Ісана подумав, що від них тхне не тільки потом, але й кров’ю щойно вбитої людини. Нарешті вони поїхали, і темрява поглинула їхні сліди. Ісана залишився стояти, огорнутий шумом листя, яке тріпотіло від сильного вітру. Ісана відкрив своє серце душам дерев і налаштував слух на звуки з моря, в глибинах якого мешкали кити, однак на дні шуму вітру було велетенське безголосся. Схиливши голову, Ісана пішов у будинок, де лежав хворий син, якого не можна було транспортувати, а при ньому — дівчина, яку покинув коханець. У кімнаті із завішеними вікнами було душно, від дихання хворої дитини угору коловоротом здіймалися пилинки. Ісана присів навпочіпки біля ліжка і подивився на Дзіна. Його обличчя було повністю вкрите висипкою, і здавалося, наче на обличчі в нього червоні канцелярські кнопки. Складені на грудях руки були забинтовані, щоб він не розчухував висипку, і через це Дзін був схожий на маленького боксера. Інаго, яка лежала на ліжку біля Дзіна і розглядала його висипку, навіть не підвела очей, коли Ісана зайшов до кімнати. Він ліг поруч на татамі.

— Такакі, певно, розлютився через те, що я допомогла солдатові вкрасти автомат і бензин для мотоцикла? — спитала вона тихим голосом.

— Такакі нічого про це не говорив, — відповів Ісана. — А ти допомогла йому вкрасти автомат і бензин?

— Я була поруч із солдатом, коли йому сказали розрядити автомат. Глянувши на нього, я зрозуміла, що він вирішив тікати, але не знає, як це зробити. А коли спитала, чи є в мотоциклі бензин, він розлючено на мене подивився. Я підказала йому, що бензин схований саме там, де й автомати. І коли ми пішли туди, нібито для того, щоб повернути автомат, то він налив собі в бак бензину, а я його тим часом прикривала. А потім я раптом подумала, що Дзін міг розплутати бинти, і злякалася, що він може ними задушитися, тому побігла сюди, а солдату сказала, що через кілька хвилин повернуся, і щоб він мене почекав. А коли прибігла, його вже не було… Я дуже здивувалася.

Інаго тяжко зітхнула. Ісана було боляче це чути, і йому самому захотілося важко зітхнути, сховавши своє зітхання за хворобливим диханням Дзіна.

— А здивувалася я тому, бо подумала, що без мене солдат ні на що не здатен, — сказала вона і затамувала подих, пригадуючи те, що сталося.

Ісана не зміг втриматися, щоб не висловити своє співчуття:

— Але тепер, коли він мчить на мотоциклі, він, певно, шкодує, що тебе із ним немає.

— Ні, тепер він думає лише про те, щоб у нього не відмовив мотор і щоб він міг щасливо втекти від Вільних Мореплавців і дістатися до Токіо. Однак йому навряд чи це вдасться. Кожного разу, коли позаду буде лунати тріск від спалахів у вихлопній трубі, він буде думати, що по ньому стріляють з автомата, і врешті-решт, він злетить з дороги і розіб’ється… А якби позаду сиділа я, то боятися йому було б нічого…

Інаго замовкла і схлипнула. Але так тихо, що можна було подумати, що то схлипує Дзін.

— До поліцейського посту в Атамі чи Іто, думаю, дістатися встигне, — сказав Ісана, відчуваючи ненависть до солдата.

— Але він не буде зупинятися аж до самого Токіо, — сказала Інаго. — Він захоче повернутися у свою частину, і сподівається, що його там захистять. Думає, що йому вибачать дезертирство, якщо він поверне вкрадений у сил самооборони автомат. А військове керівництво із поліцією завжди зможе домовитися. До того, як познайомитися зі мною, армія була для нього всім. Так що він неодмінно захоче туди повернутися.

Ісана нічого не залишалося, окрім як слухати дихання змученого Дзіна та болісні зітхання Інаго. Раптом Дзін підняв забинтовані руки до очей. Ісана злякався, але Дзін, який на мить прокинувся, болісно скривив губи і поклав руки назад. Ісана нічим не міг йому допомогти. Він лише дивився, як Інаго витирала йому марлею піт…

Через деякий час на вулиці почувся гуркіт. Вони почули, що перед будинком зупинилася машина. Ісана та Інаго підскочили, не знаючи, що робити далі. Пролунав звук клаксона, а потім почувся голос Такакі:

— Я повернувся. Навмисно даю про себе знати, щоб ви не переплутали мене з поліцією, — Такакі, вочевидь, звертався до Інаго.

Гучно тупаючи, Такакі піднявся на веранду. Ісана відчинив двері і відразу ж зачинив їх за собою, дотримуючись світломаскування. Такакі посвітив ліхтариком і, побачивши Ісана, вимкнув його. Помовчавши декілька секунд, він збуджено зашепотів:

— Схоже, що черепаха все-таки наздожене зайця. В затоці Іто, куди рибалки заганяють дельфінів…

Такакі, видно, не хотів, щоб Інаго надто тривожилася, тому і почав говорити афоризмами… Йому, схоже, було шкода покинуту дівчину. Ісана хитнув головою в бік дверей і сказав:

— Отже, солдат не пішов у поліцію, і тепер його можна схопити в районі бухти?

— Так, — Такакі підвищив голос, розуміючи, що не треба нічого приховувати від Інаго. — Ми вже знаємо, де він переховується. Зараз Тамакіті з хлопцями прочісує місцевість. Не хочете також поїхати, подивитись, як проходить бойова операція ловів? Із Дзіном може побути Інаго, еге ж?

— Без проблем, — прокричала Інаго з кімнати. — Справді, йдіть, Ісана. Прослідкуйте там, щоб Тамакіті не зробив нічого жахливого із солдатом.

Перед будинком із увімкненим мотором стояв новий «фольксваген». Схоже, що Такакі його щойно викрав, вже не боячись переслідування з боку поліції.

— Солдата, видно, охопила манія переслідування, і він вирішив, що ми перекрили всі дороги, — почав розказувати Такакі, обережно рушаючи з місця, бо машина попала в глибоку колію від вантажівок і терлася днищем об землю, а потім різко дав газу. — Насправді ми вже опустили руки. А збиралися ми так швидко, бо треба було скоріше звідси забратися. І знайшли ми його зовсім випадково. Ми зупиняли усіх мотоциклістів, які нам зустрічалися, і запитували, чи не бачили вони солдатового мотоцикла. В нього ж мотоцикл — «Тріумф-750», а такий апарат на японських дорогах — рідкість. Жоден справжній мотоцикліст не міг не звернути увагу на такий мотоцикл. Але нікому він не зустрівся. Ми вже дісталися до Атамі, де нас чекали хлопці, що перевозили зброю, і вони сказали, що в одній закусочній на трасі Токіо-Нагоя, де зазвичай збираються мотоциклісти, Тамакіті спіймав хлопця, який украв солдатів мотоцикл! Він — автостопер і якраз перепочивав на роздоріжжі з трьох доріг, одна з яких веде у бухту. Там він і побачив, як солдат проїхав у бік бухти, а потім сховав мотоцикл серед кущів і прикрив гіллям, а сам пішки пішов у село. Він, схоже, хотів викрасти на прокатній станції мотора для човна і втекти від нас морем. Яхтою керувати він не вміє. Мотори зазвичай знімають з човнів і ховають у сарайчиках, так що він, схоже, вирішив сховатися і дочекатися, поки повернуться рибалки із ловів кальмара, і вкрасти мотор у них. Тамакіті з хлопцями думають упіймати його, коли він вийде з кущів і піде в бік човнів. Шансів у нього немає, Тамакіті у цій справі профі.

— І як це Тамакіті вдалося спіймати того хлопця, що вкрав мотоцикл солдата? — спитав Ісана.

— Місця, де збираються мотоциклісти, відомі всім. А для Тамакіті мотоциклетний світ — рідна стихія. Я ж його і зустрів уперше на такому збіговиську. Тамакіті іще з одним товаришем вдень працювали на авторемонтному заводі, а вночі гасали на мотоциклах. Дуже проста, але небезпечна забава. Суть у тому, що двоє мотоциклістів несуться один назустріч одному по узбережжю річки Тамагава, і виграє той, хто не зверне. Хоча і небезпечна, але дуже проста гра, тому вона їм уже давним-давно набридла. Однак з вечора і до ранку вони цим займалися. Ну, а одного разу все закінчилося смертю. Зазвичай бували різні поранення, але до загибелі в них не доходило. Поранених відвозили до лікарні і біля неї залишали, а хлопці тримали язик за зубами. Так що поліції не було за що зачепитися. А того разу змагалися двоє хлопців, які збиралися їхати до кінця, і всім було зрозуміло, що вони зіткнуться, однак ніхто їх не зупинив. Вони розігналися назустріч одне одному і з дикими криками зіткнулися на повній швидкості. Трупи і мотоцикли поклали на узбіччі, як зараз же двоє інших почали сідати на мотоцикли, щоб продовжити гру. Ну, і… Я їх зупинив. Хіба не безглуздя спрямовувати вибухову силу агресії на самознищення у якісь дурній грі? Я переконав п’ятьох з них вступити у Команду Вільних Мореплавців. Це була наша перша п’ятірка. Тамакіті був одним із них.

«Фольксваген» подолав мис і виїхав на дорогу із твердим покриттям. По дорозі до Іто їх наздогнала лише одна машина, що перевозила рибу, а назустріч не проїхала жодна машина, наче то була дорога з одностороннім рухом. Стояла глибока ніч, але все одно здавалося дивним, що дорога геть завмерла.

— Здається, я чую постріли, — раптом сказав Такакі.

Він опустив скло, і крізь жорсткий, насичений сіллю вітер, звідкись із заходу почулися п’ять пострілів.

— Це солдат. Стріляє з автомата, — сказав задумливо Такакі, продовжуючи впевнено гнати машину вперед.

Згодом вони опинилися на краю мису, звідки були видно вогні поселення, які поступово переходили у яскраве скупчення вогнів міста. Десь знизу показалася невеличка бухта, що врізалася у мис, по якому вони їхали. В бухті стояли рибальські човни, які освітлювали невеличке село, що спускалося до узбережжя бухти. Однак світло на березі було ще й тому, що один із рибальських човнів палав вогнем. Стиснута, наче долонями, хвилерізами з обох боків, водна гладь бухти була вкрита яскравими брижами. З боку бухти крутим косогором піднімалася дорога, яка зливалася із дорогою, по якій їхали Такакі та Ісана. Ця дорога була освітлена фарами машин, які по ній їхали. Водії намагалися роздивитися, що відбувається у бухті. В бік бухти помчала патрульна машина, за якою проїхали ще декілька поліцейських автомобілів із мигалками. Коли Такакі підняв скло і рушив далі, назустріч їм вилетів мотоцикл. Водій зупинився біля узбіччя і вимкнув фари. З «фольксвагена» було видно, що це Тамакіті. На його похмурому, жорстокому обличчі було написано, що щойно він дав вихід агресивності, про яку нещодавно Такакі розповідав Ісана. Такакі зупинив машину і звернувся до Тамакіті, який сидів на сидінні мотоцикла:

— Хто стріляв? — суворо спитав він.

— Стріляли з автомата, який солдат поцупив у нас. Схоже, що п’яні рибалки стріляли просто в море. А спочатку вистрілив солдат — у самого себе. Його притисли рибалки, і діватися було нікуди.

— А чого рибалки переслідували солдата?

— А я кинув у їхню шхуну гранату. Її щойно пофарбували. І вона стояла на березі, а я вийшов з кущів і підірвав її. Вона загорілася, і рибалки почали шукати по березі того, хто це скоїв. Ми вже були далеко і спокійно спостерігали за ними. Ну, а коли вони натрапили на солдата, у якого на плечі висів автомат, то, схоже, він не зміг переконати їх, що гранату жбурнув не він.

Тамакіті переможно подивився на Ісана.

— О цій порі рибалки женуть в цю бухту дельфінів і б’ють їх сотнями і тисячами. Може, знищивши їхню шхуну, я відслужив заупокійну службу душам китів? Дельфіни ж начебто також належать до китів?

Поліцейські почали керувати рухом машин, і довгий ланцюг автомобілів вирушив. На обличчях водіїв — молодих хлопців і дівчат — була написана така сама похмура жорстокість, як і на обличчі Тамакіті.

— При такому русі ти ще годину не зможеш розвернути машину, — сказав Тамакіті. — Давай-но я десь там далі заблокую трохи зустрічний потік. А я все одно маю повертатися, щоб організувати перевезення зброї, — з цими словами він розвернув мотоцикл і поїхав геть.

— Врешті-решт він таки добився свого і, відправивши мене за вами, виконав операцію самостійно. Тамакіті вже геть забув про свою негідну поведінку на суді і повернув собі самовпевненість, — сказав Такакі з обуренням, і в той же час в його голосі була лагідність керівника команди. — Простак, що ти ще скажеш? Проблему із проданими фотографіями Приплюснутого він так і не вирішив…

На відміну від Такакі, який був у гарному гуморі і цього не приховував, Ісана був у досить пригніченому настрої. Решту ночі вони провели у пошуках чогось їстівного — намагалися купити у селах молока, а потім шукали якусь нічну закусочну, поки не дісталися врешті-решт до великого курорту з гарячими джерелами на мисі. Там вони придбали навіть ліхтарик та радіоприймач. Такакі вважав, що у зв’язку із вибухом шхуни та стріляниною з автомата поліцейські будуть перевіряти машини, що прямують у бік Токіо, а не ті, що їдуть у глиб півострова. По радіо вони почули нічний випуск, присвячений недавньому інциденту, з якого стало зрозуміло, що хоча поліція ще не певна до кінця, звідки взялася зброя, однак схиляється до версії, що у нападі на рибальський човен винен колишній солдат самооборони. Коли вони нарешті дісталися табору, Такакі сказав, що мусить прослідкувати, щоб перевезення зброї пройшло успішно, бо не довіряє надто гарячому Тамакіті. Таким чином розповідати Інаго про загибель солдата довелося спеціалісту зі слів Команди Вільних Мореплавців.

Коли Ісана вийшов з машини на майданчику перед будинком, над чорними верхівками дерев він побачив рожеву смужку ранкового світла. Над морем піднімалася зоря. Однак Ісана був не в настрої дивитися, як небо набуває світло-рожевого кольору. Йому було значно приємніше зараз вдивлятися звиклими до темряви очима у нічне небо і чорні стовбури дерев та кущі попід ними, які у темряві були схожі на мох, що вкриває коріння та стовбури. Він мав іти в будинок до Інаго, яка доглядала в цей час Дзіна. Однак якщо вона спить, то дуже неприємно було б розбудити її тільки для того, щоб сповістити про те, що солдат покінчив із собою. Але якщо вона не спить, то йому так само буде важко витримати натиск її запитань…

Відчуваючи нестерпний тягар на душі і переживаючи знесиленість, Ісана звернувся з розпачливим мовчазним скриком до душ дерев і китів усього світу: допоможіть мені, допоможіть! І стежкою, що тягнулася від його душі до душ дерев і китів, немов летючі зорі, промайнули привиди померлого Приплюснутого та солдата. Зверху на нього опустилася чорна сітка панічного страху. Охоплений егоїстичним бажанням повернутися і тікати, Ісана, навіть не думаючи про те, що Інаго, може, і не спить, а чекає на нього, кинувся бігти в бік барака. Він навіть переконав себе в тому, що тікає не від привидів, адже Приплюснутий і солдат живі і мають бути в бараку. Зайшовши всередину, він ліг на татамі і натягнув на голову ковдру. Тільки через деякий час він дістав з-під ковдри ліхтарик, радіоприймач та паперовий пакет із їжею. Після цього скинув черевики.

Він чув лише, як кров пульсувала у скронях. Ісана обхопив руками голову і застогнав. Тіло його почало тремтіти. Він відчув, як від скронь до вух потік теплий струмінь. Ісана подумав, що це, можливо, течуть сльози, однак зрозумів, що потік тягнеться якраз у зворотному напрямку — в бік очей. Кров? Кров Приплюснутого? Ісана на мить похолов усім тілом. Але це неможливо, міркував він. Адже ковдру, яку підстелили під Приплюснутого, використовували, коли тягнули його, а потім закопали її разом із трупом. Ісана витягнув з-під ковдри руку і взяв ліхтарик. В цей момент він відчув гострий біль у руці, що лежала в нього на скроні. Посвітивши ліхтариком, він побачив на долоні ближче до пальців рану. Із неглибокого порізу, який можна було прийняти за складку на долоні, сочилася кров. Кущі поранили йому руку — це застереження або покарання, надіслане душами дерев. Він спробував злизати язиком кров. Смак крові викликав напад нудоти у голодному шлунку. Ісана відчував, що кров залишилася навколо губ, і витер їх об сорочку на плечі. Я поранився! Де це я міг поранитися? Мене поранили кущі, і тепер мені дуже боляче! — жалівся він всім душам дерев та китів, що таїлися у темряві.

Ісана краєм ока глянув на рану і знову поклав руку на живіт. Він заплющив очі, однак поріз залишився в його пам’яті, і йому спало на думку, що на його тілі могли з’явитися рани саме такого розміру і глибини. Він пригадував усі рани, які були на його тілі із раннього дитинства, і перед очима поставали лише рани такого самого кольору та форми. Перебираючи в голові всі свої рани, він, таким чином, пригадував усе своє життя. В цей момент свого невдалого життя, зосередившись на подряпині на долоні, він забувся про свого розумово відсталого сина, якого він мав доглядати, і просто намагався заснути у цьому бараку. Думаючи про те, що він не лише став співучасником тих, хто вчинив суд Лінча, а й перебуває в тому місці, де було скоєно злочин. А може, відрізок майбутнього життя вже немолодого чоловіка, який опинився у глухому куті, пов’язаний із тими пораненнями, які він діставав упродовж свого життя? Ні, це неможливо. Жодного разу мені не спадали на думку подібні речі. І в дитинстві, і в підлітковому віці я отримував поранення, які завжди були новим досвідом, — звертався Ісана до душ дерев і китів, розповідаючи їм про відчуття зі свого далекого минулого. Він почав розповідати їм про свої поранення, які поставали перед його очима, наче він бачив їх уві сні. І поступово він звільнявся від тривоги, що з його рани крапля за краплею витікає кров… Знесилений, Ісана заснув.

…Індієць із чорними довгими віями та виснаженими щоками сказав: давай сто рупій, і я спокутую твою провину перед усіма скривдженими дітьми від Індії до Балканського півострова. Від його щербатих зубів тхнуло застояним запахом бетелевого горіха, а покручені проказою пальці, що вимагали грошей, тягнулися вперед і готові були схопити за горло. «Дай йому грошей. Ти спокутуєш такий гріх, важкість якого він навіть не уявляє. А краще дай йому десять тисяч рупій», — заговорив Лиходій, у глибині широко розкритого рота якого видніється ракова пухлина. Лиходій дає розпорядження беззубим ротом, лежачи на ношах у шоломі. Очі в нього заплющені, він готовий померти від гарячих променів індійського сонця. Десять тисяч рупій? А хіба може гріх спокутувати інша людина? — висловлює сумнів Ісана, однак ракова мумія, зриваючись повсякчас на шалений кашель і проливаючи розпечені гарячим індійським сонцем сльози, стоїть на своєму: не кажи дурниць! Плати скоріше, інакше доведеться дати п’ятнадцять тисяч, бо гріх спокутувати може лише стороння людина. Подивись на смертну кару. Хіба страчений спокутує свою провину? Спокутують лише ті, хто залишилися живими. Індієць напівлежить на червоній землі, між колін він стискає банку з гасом, в якій зроблено дірку. Він підставляє руку і поливає її гасом, готовий її підпалити, весь час повторюючи: давай сто рупій, і я спокутую твій гріх! Навіть уві сні Ісана вражається, наскільки детальним виглядає сон, який він бачив уже багато разів. І кожного разу, коли він прокидається, то знаходить свою руку, витягнуту і зігнуту так, наче він тягнувся нею до банки з гасом або ж простягував індійцю гроші…

Не розплющуючи очей, Ісана хотів було змінити положення і вмоститися зручніше, як почув, що крізь сон пробивається музика якихось струнних інструментів. Музика була індійська. Ніздрі залоскотала суха пилюка, що здіймалася вгору на базарній площі Агри. Почувся голос диск-жокея. Звуки линули з радіоприймача. Ісана розплющив очі, остаточно прокинувшись, підняв голову і оглянув приміщення. Розсувні двері на кухню були незамкнені, і крізь них пробивалося денне світло. Всі його пожитки зникли. Ані радіоприймача, ані ліхтарика, ані пакета з їжею не було. Якщо радіо слухає Інаго, то вона сама дізнається про смерть солдата. Якщо вже не дізналася…

Ісана встав і підійшов до дверей. Зазирнувши в освітлену кухню, він побачив Інаго, яка сиділа навпочіпки біля мийки і слухала радіоприймач, що стояв на підлозі біля неї. На Інаго була схожа на нічну сорочку майка без комірця і жовті штани до колін, які були на неї завеликими. На голові в неї був солом’яний капелюх із полями, який здригався у такт рухам її голови. Час від часу Інаго схлипувала і змахувала сльози, що падали у пилюку, з якої дівчина робила чорні, схожі на комах кульки. Ісана хотів було відступити назад, однак вона помітила його і підвелася.

— Ховаєтесь від мене, щоб не говорити, що сталося із солдатом? — звернулася вона до Ісана, який зупинився, вагаючись. — Немає потреби, я вже почула все по радіо. Він утікав, скільки міг, а потім застрелився, і, можливо, це краще, аніж його вбив би Тамакіті.

Немов кульки ртуті, в її очах блиснули сльози. Очі дівчини були червоними, наче вона довго плавала під водою. Її зазвичай рішучий погляд пом’якшився і став навіть сумним, а голос через постійні схлипування став слабким і хриплим.

— Я зварила спагеті, які ви принесли, — сказала вона. — Ви підіть умийтесь, а спагеті я вам підігрію. Дзін не любить запаху поту.

Раніше від неї самої тхнуло потом, так само, як і від інших членів Команди, а останнім часом її тіло стало пахнути свіжістю.

Зайшовши на кухню, залиту сонячним світлом, Ісана помітив пральну машину, а навпроти неї великі бляшані відра, газову плитку, від якої тягнувся шланг до балона під навісом поруч із бараком, великий казан та глибоку пательню. Був там також і незвичайної форми пузатий чайник. Незважаючи на те, що всі речі були майже на вулиці, на них не було жодної пилинки. Схоже, Інаго прийшла сюди рано-вранці, помилася і, чекаючи на повідомлення про солдата, навела тут лад. А потім сіла навпочіпки і почала скочувати земляні кульки, змішані із власними сльозами.

— Вода у відрах вже мала нагрітися на сонці, — сказала Інаго, знімаючи з палиці, покладеної на виступи застиглої лави, рушника.

Біля відер на шматку лави лежав тонкий круглий змилок. Ісана спало на думку, що саме тут Інаго і милася, ніяк не загороджуючись. Вона дивилася на нього широко розплющеними заплаканими очима, не розуміючи, чого він чекає. Коли Ісана нарешті роздягся, ступаючи босими ногами по розпеченій на сонці лаві, Інаго зібрала його одяг і поклала у пральну машину. Ісана взяв ковша із довгим руків’ям, зачерпнув ним води з відра і полив собі на голову. Нагріта сонцем вода обпекла шкіру, пори якої були розкриті завдяки поту. Звиваючись та скавулячи, наче собака, Ісана почав намилюватися. Поступово він припинив думати про те, що Інаго на нього дивиться, і почав не соромлячись намилювати пахвину. Раптом Інаго, яка стояла біля пральної машини, сказала:

— Якось я дивилися по телевізору про одного солдата, який впродовж довгого часу переховувався на одному з Філіппінських островів. Так от, ви схожі на нього.

Відколи Ісана почав жити відлюдником, він скинув жир, а натомість проявилися м’язи, і його тіло перетворилося на міцне тіло робітника із низів. Хоча сам він ніколи не думав, яке враження справляє його тіло… Весь його одяг був у пральній машині, так що йому нічого не залишалося, окрім як обмотатися рушником і сісти грітися на вулканічну породу. Глянувши собі на ноги, він побачив, що між пальцями з’явилося ще більше бруду, аніж було. У такій незручній позі, схожий на постраждалого від стихійного лиха, він їв спагеті з м’ясним соусом. А Інаго, наче доглядальниця за постраждалим, прослідкувала, щоб він з'їв спагеті, і принесла йому м’ясного бульйону. Всередині він ще відчував прохолоду, однак шкіра, і особливо голова, вже нагрілися досить сильно. Поклавши на тім’я руку, щоб аж так не пекло, іншою рукою він підносив до рота миску з бульйоном.

— Хочете ще? — спитала Інаго, коли він випив бульйон, однак Ісана так наївся, що йому стало навіть соромно, і він заперечно захитав розпеченою на сонці головою.

— Просто ви їли так швидко, що я подумала: може, вам мало? Це, напевно, тому, що ви живете лише вдвох із Дзіном, так? Щоправда, Дзін їсть повільно, — сказала Інаго. — Треба віднести йому бульйону та молока. Допоможете? В нього висипка з’явилася навіть у роті, так що їсти спагеті йому буде боляче.

— А може, дрібно покришимо і покладемо у бульйон? Над усе на світі Дзін любить спагеті.

— А я так і зробила, — сказала Інаго.

Вона взяла великий чайник із кип’яченим молоком та миски, а Ісана, змочивши ще раз голову водою, поправив рушника на поясі, надів черевики на босі ноги, узяв казан із бульйоном і пішов слідом за дівчиною.

Дзін уже прокинувся. Він лежав посеред ліжка і, зіщулившись, дивився у стелю. Тепер все його обличчя, включаючи повіки та вуха, було геть усе вкрите висипкою. З-під нічної сорочки Інаго було видно його руки і ноги, які також були у висипці. Однак було помітно, що висипка ніде не була розчухана. Ісана взяв у руку пальці Дзіна, які свідчили про його терплячість, однак у заспаних очах сина він побачив невдоволення і забрав руку.

— Дзін, тримайся! Дзін буде триматися і скоро одужає! — пошепки сказав Ісана, але Дзін йому нічого не відповів.

— Більше на його тілі не з’являється нової висипки, — сказала Інаго. — І навіть, мені здається, вчорашня стала менш червоною. Це означає, Дзін, що хвороба твоя скоро закінчиться. Ану, поїж трохи супчику. Дзін буде їсти супчик із подрібненими спагеті, правда?

Спухлі та пересохлі губи дитини заворушилися, але Ісана не зміг прочитати, що хотів сказати Дзін. Натомість Інаго одразу зрозуміла, що він мав на увазі, і сказала:

— Як знаєш. Не хочеш супу — не треба. Давай просто вип’єш молока, га?

Інаго підняла Дзіна і обережно, щоб не зачепити висипку, яка притаїлася, наче ворог у засідці, підтримуючи його за потилицю, почала годувати його з ложки молоком.

— Дзін молодець. Попив молока. Пам’ятаєш, Доктор казав, що всередині в тебе також є висипка? А тепер у тебе всередині молоко. Молодець, Дзін, — сказала Інаго і акуратно, щоб не зачепити висипку на губах, піднесла до рота ще ложку молока.

Випивши чотири ложки молока, Дзін відкинувся назад, здригнувся і, витягнувши по боках забинтовані руки, почав позіхати. Інаго подивилася на Ісана ще й досі червоними від сліз очима і сказала:

— Навіть коли Дзін спить і нічого не контролює, він все одно не розчухує висипку. Навіть коли йому щось сниться. Невдовзі хвороба закінчиться, і Дзін знову стане нашим улюбленцем.

— Це ти допомогла йому. Якби це сталося, коли ми були з ним удвох, то він, певно, розчухав би висипку до крові, — сказав Ісана. — Навіть не думав, що ти можеш бути також дбайливою доглядальницею.

— Коли Вільні Мореплавці вийдуть у плавання, я буду коком та доглядальницею, — сказала Інаго. — Може, поки Дзін спить, роздягнемося та позасмагаємо на сонці? Чим пляж біля моря відрізняється від пляжу на вершині мису? Коли по радіо передавали про інцидент у рибальському селі, то розказували, що в той бік їхало чимало молоді, щоб побути на морі. А чим ми гірші? Ми ж Мореплавці, як-не-як.

Після цих слів Інаго взяла у кутку кімнати дві згорнуті циновки і рішуче викинула їх у вікно. Із таким самим запалом вона скинула з себе майку і залишилася в самих лише жовтих шортах. Накинувши на солом’яного капелюха рушника, вона стрімко вискочила з будинку. На одну секунду Ісана побачив її струнке тіло і оголені довгасті груди із коричневими сосками. Груди були світлішими, аніж решта тіла, і здавалися м’якими та податливими.

Інаго розстелила циновки попід вулканічною стіною, від якої падала тінь, бо сонце вже перетнуло зеніт, і лягла на одну з них, сховавши голову в тінь. Ісана сходив за відром з водою і поставив його поміж циновок. Змочивши голову водою, він також ліг на циновку. Інаго прилаштувала у камінні радіоприймач і налаштувала його на музичну хвилю. Музику перервав сигнал, що сповіщав час. Живучи у сховищі, у Ісана не було потреби дізнаватися, котра година, і зараз він лише прослухав сигнали, однак так і не вловив, котра була година. Після сигналу часу почалися новини, які змусили Ісана прокинутися. Інаго також прислухалася до новин, продовжуючи лежати, наче плавець на спині.

По радіо сказали, що вчорашній інцидент, у результаті якого колишній солдат сил самооборони вистрілив у себе з автомата, набув широкого розголосу, і навіть в парламенті було вирішено висунути це питання на обговорення. За результатами розслідування солдат, як повідомили його товариші по службі, без жодної явної причини раптово зник, залишивши у казармі всі свої речі. Ні про які політичні вподобання він не говорив і стосовно громадянської самосвідомості був цілком надійною людиною. Автомат 64, калібру 7,62 міліметра, з якого він вистрілив у себе, був викрадений зі складу військ самооборони і вважається зниклим. Ручна граната, яку солдат підірвав, перед тим як застрелити себе, була вкрадена з американської бази на Окінаві. Схоже, що невдовзі буде знайдено зв’язок солдата з екстремістськими організаціями лівого крила. Впродовж цього року студентами, що належать до екстремістських організацій, були скоєні такі озброєні напади…

— Такакі, напевно, дуже засмутиться, якщо почує щось подібне, — сказала Інаго, коли знову почалася музика. — Створюючи Команду Вільних Мореплавців, він хотів, щоб у неї не було жодних зв’язків з політикою. Люди, яким подобається політика, перебувають при владі зараз або прийдуть до неї завтра. І сила завжди буде на їхньому боці. А на нашому боці ніколи не буде сили, тому, щоб нас не перебили тишком-нишком, треба бути готовими вийти у море. Ми всі знаємо, що таке насилля, однак ті, на чиєму боці сила, знають, що це, краще за нас, і насиллям нас і знищать. Ми мусимо вийти в море, поки інші люди не поперебивали нас. Бой хотів вас убити, тому що ви людина стороння і могли завдати шкоди нашій справі, дізнавшись про шхуну у сховку. Це все через страх, що сторонні можуть забрати в нас шхуну. Ця половина корабля — є запорукою того, що врешті-решт у нас з’явиться справжній корабель. Якби ми тільки могли дістати справжній корабель, ми відразу вирушили б у плавання. За планом Такакі всі члени команди мають відмовитися від японського громадянства. Він сказав, що у конституції начебто записано про таке право.

— Так, стаття двадцять друга…

— Якщо так, то ми станемо громадянами країни Вільних Мореплавців і зможемо вільно жити, не боячись, що нас хтось знищить. Нас уже ніщо не пов’язуватиме з людьми, на чийому боці сила. Ми будемо жити у плаванні.

— Але ж на вас можуть напасти можновладці з інших країн.

— А для чого, ви думаєте, Такакі збирає зброю? Ми вміємо з нею поводитися. Хоча ми знаємо, що, врешті-решт, нас усе-таки знищать. Тому ми завантажимо трюми динамітом і в будь-який момент зможемо себе підірвати. А коли нас притиснуть так, що нікуди буде діватися, ми передамо по радіо жителям найближчого узбережжя, що в нас залишився єдиний вихід — підірвати себе, вони допоможуть нам їжею та водою і чинитимуть спротив поліції та морським силам самооборони. Такакі каже, що люди мусять пройнятися симпатією до нас.

— Можливо, так все і буде, — сказав Ісана.

— І якщо ми попросимо допомоги по радіо, ми, звичайно, не станемо на бік якихось інших можновладців. Ми залишимося незалежними. Можливо, згодом знайдуться люди, які також захочуть стати Вільними Мореплавцями. Якщо вони також вийдуть в море, то ми зустрінемося із ними і… Існує точка зору, що люди, які висувають якісь політичні ідеї, якими б безглуздими вони не були, все одно приводять у дію певні шестерні, і виходить, що навіть безглузді ідеї набувають сенсу. Такакі просто ненавидить таку точку зору. Те, що роблять Вільні Мореплавці, звичайно, безглуздя, однак ми не хочемо приводити в дію ніякі шестерні. Вільні Мореплавці — це наріст, який ні з чим не пов’язаний. Таким нашу Команду бачить Такакі.

— Наріст? Одначе як добитися, щоб усі інші визнали існування цього наросту? — сказав Ісана. — Незважаючи на те, вийдуть Вільні Мореплавці в море чи ні…

— Якщо Приплюснутий таки стискався, то через нього Команда Вільних Мореплавців могла б сповістити інших людей про те, що ми і справді є наростом. І що Приплюснутий був за людина? І чи справді він стискався?..

Ісана та Інаго лежали зараз на землі, политій кров’ю Приплюснутого. Від цієї думки Ісана стало не по собі. Він почув тихий шелест біля свого вуха. Це був сухий листочок мірики. Поклавши його на долоню, він почав роздивлятися його, мружачись від сонячного сяйва. Він узяв його двома пальцями, подивився крізь листок на небо і побачив на ньому жовті плями. Вздовж листка тягнулися прожилки — спочатку грубі, а ближче до краю вони тоншали і змінювали свій колір. Ісана впродовж довгого часу ретельно спостерігав за листям дерев. І зараз він знову подумав, що листок міг наштовхнути давню людину на думку про форму човна. Виходить, людина звернулася до дерева, використовуючи його як образ і як матеріал і таким чином зустрілася із китом, — висловив свою думку Ісана душам дерев і китів.

— Я думаю, що якби Такакі одразу розкрив весь план Вільних Мореплавців, солдат утік би у той же день, — сказала Інаго, перевертаючись на живіт.

Глянувши на мить у її бік, Ісана знову побачив блискучі від поту, наче змащені маслом, оголені груди. Там, де груди сходилися, шкіра була рожевого кольору і з дрібними зморшками. Ніжна шкіра грудей здавалася дитячою.

— Так що немає чого журитися через те, що солдат загинув. Хай там як, а помер він не від рук Вільних Мореплавців, а до кінця робив те, що вважав за необхідне…

Сказавши це, Інаго подивилася на Ісана червоними очима і посміхнулася. Це був перший раз після смерті солдата, коли вона посміхнулася. І навіть підбадьорюючи Дзіна, її обличчя залишалося стриманим.

Частина 16

Спалахи хтивості (1)

Серед ночі Дзін, який, відколи розпочалася хвороба, ще ні разу не застогнав, раптом запхинькав, наче не в змозі стримувати більше страждання, які досягли апогею. Витягнувши у темряві замотані бинтами руки, він чимдуж замахав ними, наче намагаючись схопитися за щось. Крізь незашторені вікна проникало бліде місячне сяйво, і Ісана міг спостерігати за Дзіном. Потім Інаго, яка спала поруч із Дзіном, підвелася і взяла руки дитини у свої та притисла їх до своїх грудей, які так само, як і вранці, були оголені. На ранок висипка Дзіна ще більше зблідла і, здавалося, почала сходити. Першими словами Дзіна, коли він прокинувся, були:

— А це синій дрізд.

— Дзін уже геть одужав! — сказала Інаго бадьорим голосом, почувши який, Ісана надзвичайно зрадів.

Поки Інаго піднімала Дзіна і водила його в туалет, Ісана стояв біля вікна і дивився на ранкове море. Небо і море були застелені білястим бузковим серпанком і ледь помітно поблискували. Зарості кущів на краю мису були вкриті свіжими зеленими пагонами, але й над ними нависла ранкова імла. Споглядаючи цей пейзаж, Ісана уявляв собі сотні синіх дроздів, що ховалися, розпустивши, наче фазани, пір’я, у кущах на скелях. Почувши тихий сміх Дзіна, Ісана повернувся і побачив, як Інаго водила пальцем поміж незчисленних висипок на його оголеному тілі.

— Напевно, скоро можна буде повертатися до Токіо? — сказав Ісана.

— Одяг може викликати подразнення. Мені здається, треба ще пересидіти два-три дні, — відповіла Інаго. — Тим більше, що в мене таке відчуття, що нічого гарного в Токіо нас не чекає…

Сказано це було похмурим голосом, однак весь її зібраний вигляд говорив про готовність протистояти чомусь страшному і неприємному. Вона швидко одягла сорочку і застібнула перламутрові ґудзики. Потім рішуче побігла в бік кухні, щоб приготувати Дзінові сніданок. Ісана подивився на Дзіна, який продовжував грітися на сонці, однак він уже не тільки не сміявся, а й взагалі заплющив очі, настільки він ослабнув. Однак, наче заради того, щоб потішити батька, Дзін тихим, спокійним голосом сповістив, не розплющуючи очей:

— А це сибірський дрізд. А це сірий дрізд.

Слухаючи назви птахів, Ісана і сам почав чути їхні голоси. Здатність чути пташині голоси, що повернулася до Дзіна, здавалося, приманила різних птахів, які тепер оточили їхній будинок.

Через деякий час Інаго принесла незмінні спагеті, политі м’ясним соусом. Дзін взявся до їжі і, неспішно знищуючи спагеті, з’їв величезну порцію. Ісана ще не бачив, щоб він міг з’їсти таку кількість спагеті. Потім він запив усе це значною кількістю води. Після того як Інаго витерла його спітніле тіло, він знову ліг на ліжко. Поки він їв, його ковдру просушили на сонці. Він із задоволенням зітхнув і подивився спочатку на Інаго, а потім на Ісана.

— А це синій соловей, — сказав він, почувши нових птахів. — А це вівчарик.

А потім він заснув уже зовсім не таким тривожним сном, як цієї ночі, а міцним, здоровим сном.

— Дзін справді прекрасно знає птахів, — сказала Інаго.

В її голосі чулося щось на кшталт шанобливості перед Дзіновою здібністю. Однак пролунав він так, можливо, через те, що вона була зголоднілою та стомленою. Хоча Ісана, який також відчував голод, почув у її голосі щось інше. Вони залишили Дзіна спати, а самі пішли вниз і поснідали на вулиці, сидячи прямо на шматках лави. Після сніданку вони, як і вчора, пішли засмагати, а оскільки день був ще більш спекотний, аніж напередодні, то вони обілляли одне одного водою. Намагаючись не розбудити Дзіна, вони все робили тихо. Шкіра Інаго блищала від рівномірної засмаги, а шкіра Ісана, який просидів останні роки у бетонному сховищі, одразу обгоріла і вкрилася червоними пухирями. Ісана не дуже хотів продовжувати засмагати, однак неприємних відчуттів від проводження часу на повітрі він не переживав.

Лежачи на циновках, вони відчували, як сухий вітер з моря доносить до них дрібки солі. Засмагали вони до третьої, безперервно обливаючись водою, аж поки сонце почало пекти так сильно, що не тільки Ісана, а й Інаго не витерпіла і захотіла піти геть. Їх обгорілі обличчя набули пурпурового кольору, такого, як плоди мірики червоної. Щоб трохи перепочити від спеки, вони пішли до барака. Поки вони сиділи у темному приміщені, вдихаючи піт одне одного, їх втеча у тінь раптово набула ще одного смислу. Їх взаємні почуття почали заплутуватися у складний вузол, поки Інаго одним махом не розрубала його:

— А може, трахнемося? — просто сказала вона.

— Давай, — сором’язливо відповів Ісана тоном вдячної людини.

— Я збігаю за резинкою, яку залишив солдат, — сказала вона, блимнувши очима на Ісана.

Накинувши на голову рушника, щоб уберегтися від сонця, вона стрімко вибігла з бараку.

А може, трахнемося? — пригадав Ісана і посміхнувся. Це не була посмішка самовдоволення, але Ісана швидко припинив посміхатися, стривожившись, що в нього може нічого не вийти. Він відтягнув резинку трусів і подивився на свій пеніс. Свого часу він гідно тримався, однак останній раз він займався сексом бозна-коли. Ти в порядку? — звернувся він до свого пеніса, який неспішно почав наливатися кров’ю. Ісана дивився на свій зів’ялий інструмент і думав, що після енергійного солдата вищий клас йому навряд чи вдасться показати.

— А що ви там розглядаєте? — сказала вбігаючи Інаго і розсміялася. — З Дзіном усе гаразд, міцно собі спить. Відколи він захворів на вітрянку, то так добре ще не спав.

Стоячи над Ісана, який так і продовжував тримати пальцями резинку трусів, Інаго скинула спіднє. Ісана міг зблизька розгледіти її живіт і густу порість у неї поміж ніг. Це була найкрасивіша пахвина, яку він бачив у своєму житті.

— Я вже давно ні з ким не спав, тому, напевно, спочатку нічого не вийде. Але якщо спробуємо ще раз, то в мене все вийде як слід.

Інаго лише глянула на нього з якимось невизначеним виразом обличчя, від якого Ісана стало соромно за свої виправдання. Окрім цього, коли вона зігнула коліна, трохи присівши, він побачив на її геніталіях якийсь блиск і подумав одразу: як гарно, що вона принесла презерватив, який вона назвала «резинкою». Однак він відразу засоромився своїх побоювань і, підійшовши до неї, торкнувся губами її піхви, а потім втягнув у себе її статеві губи, на що вона відреагувала стогоном. Ісана ледь не кінчив. Коли він уставив у неї пеніс, вона одразу почала енергійно рухатися, сильно стискаючи його з обох боків стегнами. Ісана настільки це завело, що, як йому не було прикро, але, тяжко зітхнувши, він кінчив. Інаго, здавалося, нічого не помітила і продовжувала ритмічно рухатися і стогнати.

— Я ж казав… От і все, — спробував привернути увагу Інаго.

— Що, вже? А я вже декілька разів кінчила.

— Кінчила? — не зрозумів Ісана.

Ісана заворушився, щоб вивільнитися з дівчини, яка нарешті послабила напруженні стегна. А коли він виходив з неї, то відчув, що презерватив зліз і залишився у неї всередині.

— Ти не могла б ще раз розвести ноги? — зніяковіло спитав Ісана.

Інаго, наче гімнастка, розвела ноги і сама витягла презерватив. Після цього вона почала тихенько сміятися. Ісана засміявся також, але із гірким відчуттям. Коли вона, вкрита краплями поту, лягла біля нього, Ісана подумав, наскільки статеві стосунки поступаються духовній близькості людей.

— Я не зрозумів, що ти мала на увазі, коли сказала, що кінчила? Наскільки я знаю, це відбувається у жінок, коли вони відчувають оргазм.

— Он як?

— А ти колись відчувала таке?

— Так, коли займалася мастурбацією, — просто сказала Інаго. — Ну, наприклад, коли не можу довго заснути, і коли холодно. А потім я просто засинаю, наче від стомлення. А коли займаєшся сексом, то все по-іншому. Але мені здається, що в мене це буває.

— Тобто ти не впевнена?

— Не знаю, це, здається, щось інше. Якесь піднесення…

— Думаю, що коли це піднесення досягає найвищої точки, то це саме воно і є.

— Он як? А ви добрий. Вам не все одно, досягла я найвищої точки чи ні.

— Звичайно, не все одно. Це важливо для сексу, бо участь у ньому беруть обоє. Я так розумію, що в тебе ще ніколи такого не було. І як ти займалася сексом Із солдатом, думаючи, що йому все одно?

Інаго мовчала. Ісана побачив, що в її очах стоять сльози.

— Бридко… Я його обманювала і робила вигляд, що мені також добре. Він завжди так старався, а я обманювала його, що отримую оргазм. Справді бридко…

Якийсь час вона лежала схлипуючи.

— А можна якось навчитися отримувати оргазм у сексі?

— Думаю, можна.

— Ну, тоді почнімо вчитися. Давайте, я допоможу. Я його підніму ротом…

Ісана спробував було її зупинити:

— Зачекай, я піду помиюся.

— Нічого страшного. Для мене це не проблема.

Через деякий час Ісана знову був готовий. Але цього разу він старався близько години, однак ніяк не міг кінчити, незважаючи на те, що Інаго, як справжня спортсменка, викладалася на повну. Врешті-решт, він сказав:

— Усе, давай зупинимося. Якось іншим разом…

— Ні, це ще не кінець. Я відчуваю, що він ще твердий! Солдат казав, що коли хлопець взявся трахатися, то має обов’язково кінчити, інакше він слабак.

— Ну, гаразд, давай я спробую не залишитися слабаком за допомогою руки.

Він почав мастурбувати натруджений пеніс, а Інаго спостерігала за ним. Коли він вистрілив їй на груди, вона сказала:

— Кожного разу, коли бачу таке, думаю, яка ж людина дивна істота…

Вони заснули, обіймаючи одне одного.

Незважаючи на те, що хвороба почала відступати, перевозити Дзіна в електричках було ще зарано. Змушені залишитися ще на кілька днів у горах, Ісана та Інаго гуляли навколо, валялися на сонці і займалися сексом. Гуляючи під деревами мірики, вони збирали їхні плоди, охолоджували у відрі з водою і їли. Інаго тішилася з того, наскільки серйозно Ісана ставиться до споживання рослинної їжі.

Коли Ісана звертався до душ дерев і китів, то розмовляв з ними про дві речі. Одною з них була смерть. Тепер, коли вони з Інаго займалися сексом, щоб вона навчилася отримувати оргазм, він страшився, що їхні стосунки, які стають дедалі тіснішими, можуть припинитися. Це був егоїстичний страх смерті. Останнім часом він часто пригадував вислів, який запам’ятав з тих часів, коли вивчав давні мови, — «насилля коханням». Він пригадував, що казав Такакі про те, що смерть він готовий прийняти із задоволенням і що іншого задоволення для нього у сховищі немає. Однак зараз він відчув, що починає боятися, що ним заволодіває безсилля. Страх смерті був пов’язаний також із загибеллю Приплюснутого та солдата. Він боявся, що смерть може застати його в той момент, коли він даватиме урок плотських втіх. Із почуттям безсилля та прикрості він звертався до душ дерев і китів: хоч би вона скоріше навчилася отримувати оргазм. Про Дзіна він зовсім перестав думати…

Іншою його турботою була Інаго та її участь у Команді Вільних Мореплавців. Вона не мислить свого життя без Команди, тому я маю ретельно поміркувати про діяльність їхньої Команди, інакше я не зможу віддячити їй за ту серйозну самовідданість, з якою вона ставиться до нашого інтимного зв’язку, — відчуваючи свою слабкість, говорив він душам дерев і китів. — І вдень, і вночі ми займаємося сексом, і я завжди, природно, доходжу до кінця, а вона ще жодного разу не відчула справжнього оргазму.

Ісана навіть придумав ризиковий план для Вільних Мореплавців, який не міг би йому прийти в голову, відколи він оселився у сховищі. Він знайшов спосіб, як здобути достатньо великий корабель, який витримав би тривале морське плавання. Йому спало на думку, що, поділивши із дружиною спадщину Лиходія, він міг би на ці гроші придбати корабель. І нічого страшного, що поділ відбудеться ще за життя Лиходія. А якщо Наобі чи Лиходій спитають у нього, для чого йому терміново знадобився корабель, то він скаже, що впродовж декількох років він обмірковував усе, сидячи у сховищі, і тепер він хоче вийти у плавання на кораблі, щоб захищати великих ссавців, що мешкають у морях. Наобі цей план має сподобатися: для її передвиборчої кампанії це величезний плюс, адже їй значно вигідніше, щоб її чоловік не сидів відлюдником у атомному сховищі, а вирушив у плавання з метою захисту тварин. До того ж він, вийшовши у плавання, міг би бути ближче до душ китів, а Дзін, зі свого боку, розширив би свої знання, вивчивши чимало голосів морських птахів…

Коли висипка на шкірі Дзіна перетворилася на маленькі темні цяточки і він міг рухатися, як і раніше, Ісана та Інаго прибрали і спалили все сміття з барака, яке могло свідчити про сліди їхнього тут перебування. Під вечір, коли роботу було завершено, вони втрьох залишили табір і пішли крізь чагарник звіриною стежкою у бік західного узбережжя. Дорогою Ісана показував Дзінові дерева мірики. Тим самим він хотів висловити свою вдячність душам мірики, які, поза всяким сумнівом, допомогли Дзіну одужати. Стиглі темно-багряні плоди мірики були аж на самих верхівках, а на нижніх гілках висіли тільки червоні, ще не стиглі плоди. Ісана виліз на дерево і зірвав декілька тонких гілочок із плодами, однак на Дзіна, який погано бачив, гілочки не справили особливого враження. Уся його увага була поглинута незчисленними голосами птахів, хоча й побачити самих птахів серед гілля було досить важко. Коли вони вийшли до велетенської дзелькви, що стояла на фоні темно-сірого грізного неба і такого самого кольору моря, раптом спустилася темрява. Численні зграї сірих шпаків, які ще декілька днів тому було чутно звідусіль, кудись зникли. Розглядаючи обидва стволи дзелькви і порівнюючи їхній колір та кору, Ісана та Інаго мовчали. Мільйони листків наче завмерли і не видавали ані звуку. І лише знизу доносився гуркіт хвиль, що набігали на скелі.

Тримаючи Дзіна за руки, Ісана та Інаго обходили дерева, як раптом побачили таке, через що вони обидва навіть втратили дар мови і, розвернувшись на місці, пішли у зворотному напрямку. Вони намагалися йти не надто швидко, щоб Дзін міг за ними устигати, і спинами відчували жах, який йшов від дзелькви.

— Але чому?.. Чому його поховали так? Його ж одразу знайдуть. Із землі стирчить його долоня, яку обліпили мухи. Так, що вона здається золотою рукою…

Вітер з моря холодив шкіру Інаго, а всередині неї все клекотіло від жаху, і як би Ісана не хотів подолати його, він не міг підшукати необхідні слова. Він зрозумів, що вони були щойно біля Китового дерева. Схоже, Такакі вирішив, що дзельква — це і є Китове дерево, тому й поховав Приплюснутого під ним. Ісана не розумів, навіщо, однак принаймні він знав, що ця думка прийшла Такакі в голову, коли вони обидва стояли і довго дивилися на дзелькву. Але чи зможе це втішити Інаго? Чи зможе вона зрозуміти це, якщо у її свідомості немає такого поняття, як Китове дерево?

Коли вони повернулися до Токіо і йшли вже дорогою на схилі, що вела з міста у болотисту долину, Ісана та Інаго водночас побачили щось несподіване.

— Схов Вільних Мореплавців горить! — скрикнула Інаго з такою силою, що стомлений дорогою Дзін аж перелякався.

Перед їхніми очима, які звикли до просторів над мисом, відкривалося вкрите хмарами низьке небо, до якого, здавалося, можна було дотягнутися рукою, а в небо з руїн кіностудії здіймався товстий стовп густого диму. Навколо червоного вогнища стелилася густа бордова піна. Вкрита заростями трави долина дедалі більше вкривалася димом. Спочатку Ісана та Інаго подумали, що, може, це палає лише крайній павільйон? Можливо, його зруйнували бульдозерами, великі деталі відвезли на склад утилю, а все інше згребли докупи і підпалили? По обидва боки від вогнища симетрично стояли два бульдозери, які наче свідчили про те, що саме замислили люди, відповідальні за роботи. У проміжки, коли вітер відхиляв вогонь, позаду виднілася стіна незайманого павільйону.

— Команду Вільних Мореплавців, певно, арештували, а схов зруйнували, — сказала Інаго.

— А навіщо тоді одразу знищувати місце злочину? — сказав Ісана.

Тривога, яка охопила Ісана та Інаго, передалася і Дзіну, якого вони тримали за руки. Глянувши на нього, Ісана згадалася фотографія єврейського хлопчика, який із піднятими руками йшов у бік гетто. Коли вони підійшли до сховища, то тут на них чекала інша несподіванка, від якої їм одразу стало не по собі. Коли Ісана почав було відчиняти двері, виявилося, що їх замкнуто зсередини. Однак вони заспокоїлися, коли двері їм відчинили не поліцейські, а Такакі, Тамакіті та Червоновидий. Ісана та Інаго були настільки стомлені та вражені побаченим, що, зайшовши в будинок, навіть нічого не сказали. Тамакіті стояв біля поруччя, спираючись на бильця, і голова його була десь дуже високо. Червоновидий, який зняв ланцюжок, що на нього були замкнені двері сховища, стояв босими ногами на бетонній підлозі. Такакі дивився кудись убік. Складалося враження, що всі троє вийшли не зустрічати їх, а скоріше, щоб показати, що позиції зайняті, і вони готові стояти до останнього.

— Ми розбили шибку у вікні на балконі і залізли через нього. Шибку ми вставимо, — Такакі продовжував уникати погляду Ісана. — Вогонь бачили? Сховок Вільних Мореплавців зруйновано, і ми змушені були швидко кудись перебиратися… Ну, і зброю треба було терміново кудись вивозити.

Такакі говорив так, наче виправдовувався перед Ісана за те, що вони увірвалися у його помешкання, та насправді вони ніяковіли перед Інаго, з якою досі не бачилися після смерті солдата. Ісана одразу це зрозумів, та й Інаго також відчула, в чому справа. Виявивши великодушність, вона розрядила атмосферу:

— Треба Дзіна укласти в ліжко. Чого тут стояти без діла? — сказала вона різко і, знявши з Дзіна черевики, повела його повз хлопців у кімнату.

— Наша Інаго — боєць, — спробував поглузувати Тамакіті, але було видно, що він зніяковів.

Червоновидий подивився на нього і почервонів так, що це стало видно навіть у темному передпокої. Однак ні він, ні Такакі нічого Тамакіті не сказали. Ісана відчував, що їм є що сказати йому, тому вони перейшли до кімнати і, поки Інаго не принесла Дзінові печива та води, сиділи мовчки. Нарешті Такакі сказав:

— Ми вивели всіх членів команди і винесли всю зброю. Однак є одна проблема. Бой залишився в павільйоні біля шхуни. І виходити звідти він нізащо не хоче.

— Це все зрозуміло, однак, як ви допустили, що він там залишився? Він же зовсім дитина! — сказала Інаго.

— Бой схибнутий на кораблі. Відірвати його від шхуни неможливо, — сказав Такакі. — Всередині команди ніхто не може йому наказати. Якщо він вже щось забрав собі в голову, то змусити його ніхто не може.

— Чекайте, ви ж сказали, що павільйон, де сховався Бой, вже підпалили?

— Ні, нашого сховку ще не торкнулися, — сказав Червоновидий. — Вони лише розпочали. Ми спостерігаємо за ними в бінокль. Зараз робітники зупинилися і спалюють уламки. Сьогодні, певно, на цьому зупиняться.

— А завтра, мабуть, продовжать? — сказала Інаго. — Бой збожеволіє, сидячи у підвалі, коли над ним почнуть палити багаття. Треба було змусити його вийти. А може, підійти туди вночі на човні і спробувати вмовити його? Може, вдасться його звідти витягнути…

— Він забарикадувався у підвалі і готовий триматися до кінця, — сказав Тамакіті. — Він спочатку допомагав виносити з підвалу зброю, а потім залишився там сам, зачинився і замотав сталевим дротом вікна та двері. Ми трохи почекали його, думали: стане страшно сидіти самому і вийде. Він може вийти, як тільки захоче, але він засів там і приготувався до облоги. Позавчора вночі це було.

— Тобто він вже два дні сидить сам у підвалі? Він же чує весь цей гармидер, який коїться нагорі, — Інаго була у розпачі. — Навколо все палає… А їжа хоч у нього є?

— Там залишилося все, що було у холодильнику, — відповів Такакі. — Думаю, він все знайде.

— Я хочу піти туди, коли звідти заберуться робітники. Я повинна вмовити його вийти звідти. Він же може збожеволіти, коли над ним почне все палати… Воду ж там напевно перекрили, щоб бульдозери могли спокійно все руйнувати. Виходить, він сидить там у темряві і без води. Йому ж, напевно, страшно самому там…

— Можна було б зробити так, як ти кажеш, — втрутився Червоновидий. — Однак тут є одна обставина. Коли ми забирали зі сховку свої речі, робітники нас помітили і, схоже, подумали, що ми щось хочемо вкрасти. Наступного дня на ділянці з’явився вагончик для робочих, і там посадили сторожа. Він одразу помітить, якщо ми спробуємо дати сигнал Бою. Ми втекти завжди встигнемо, а от Бой — навряд чи, бо він у підвалі.

— Будемо чекати, поки сам вилізе, — сказав Такакі. — Він, коли наважився на облогу, думав, напевно, що ми також приєднаємося до нього. Але ми пішли геть, і тепер він думає, що ми його кинули, і, певно, вже розлютився на всіх нас. Так що, думаю, нічого в тебе, Інаго, не вийде. Сидить там, бо розсердився на всіх нас.

— Він думає, що ми всі в глибині душі ставилися до плавання несерйозно, — сказала Інаго. — І що ж він збирається робити? До яких пір він там сидітиме?

— Перед тим як ми пішли, Бой попросив мене перевірити мотор нашого бульдозера, — сказав Тамакіті, який, як зазвичай, досі мовчав. — Він хотів, щоб я глянув, чи справний бульдозер, що стоїть у нашому павільйоні. Бой вже давно говорив про те, як було б непогано звалити гори сміття на голови роззяв, що спробують увійти у павільйон з боку річки. Схоже, він вичікує момент, коли можна буде пустити у хід бульдозер.

— Тамакіті! — скрикнув Такакі. — Чому ти не сказав цього раніше? Чому мовчав аж до сьогодні?

Тамакіті було важко збити з пантелику.

— Бой має право робити так, як вважає за потрібне. Ти ж сам казав, що серед Вільних Мореплавців ніхто нікому не дає наказів.

— А може, ти сам і наказав Бою вчинити саме так? Або ж ненароком підкинув йому цю ідею, — сказала розлючена Інаго. — Ти навіть ніякої зброї йому не залишив.

— Я залишив йому бінокль. А зброї в нас і так мало, щоб роздавати її таким дітям, як Бой, — сказав Тамакіті посміхаючись.

— Не думаю, що в Боя є якась зброя, — сказав Червоновидий. — Гвинтівку чи гранати вкрасти досить складно, але все одно треба перевірити наші запаси. Проте є ще динаміт. Він міг прихопити одну-дві шашки і сховати у рубці корабля. Що скажете?

— Не виключено, — сказав Такакі, злісно посміхаючись.

— Ну, скільки можна базікати! Треба щось робити. Такакі, давай вирішуй щось. Бой сидить там зачинений вже два дні. Можна собі уявити, як він там божеволіє.

— А тут би він не божеволів, без кінця смикаючись, що корабель почнуть палити? — сказав Тамакіті. — Вирішив бути поруч із кораблем — нехай так і буде. Такакі, пам’ятаєш? Коли ми йшли звідти, то вирішили, що нехай буде так. Змінювати постійно рішення не можна… Якщо завтра вранці почнуть руйнувати павільйон, ми підемо туди і спробуємо відбити Боя, поки його не схопили.

— Нехай, — сказав Такакі, роблячи своє обличчя байдужим. — Ми дозволили Бою забарикадуватися, а тепер будемо діяти так, як пропонує Тамакіті. Ти зрозуміла, Інаго?

Говорячи це, Такакі підвищив голос так, що навіть злякав Дзіна, який сидів на колінах Інаго і пив воду. Він підняв на неї своє обличчя, ще вкрите темними цятками.

— Гаразд, — сказала Інаго, дивлячись похмуро на Дзіна. — Коли Вільні Мореплавці приймали це рішення, мене не було, тож нехай буде так, як ви кажете. А ми з Дзіном підемо готувати вечерю. Правда, Дзін?

— Підемо готувати вечерю! — зрадів Дзін.

Такакі вперше подивився на Ісана, який не брав ніякої участі у суперечці.

— Не хочете подивитися у бінокль з основної рубки? — сказав Такакі. — У вас чималий досвід.

Вони пішли нагору крученими сходами. Ісана зрозумів, що його кімнату на третьому поверсі Вільні Мореплавці вважають тепер рубкою, тобто своїм штабом, на кшталт того, який був у них у підвалі кіностудії. Між ліжками Ісана та Дзіна стояли рація, великий мікрофон та інше обладнання, яким зазвичай устатковують рубки кораблів. На стіні, що виходила на долину, між бійницями був приколотий аркуш паперу, на якому рукою Ісана був написаний текст Достоєвського англійською мовою.

— Схоже, нам із Дзіном місця тут вже немає. Віднесіть наші ліжка на другий поверх у кімнату поруч із ванною.

Ісана взяв бінокль, що лежав на підлозі біля стіни, і спрямував його в бік кіностудії. Спочатку він ніяк не міг зорієнтуватися, бо перед очима пропливав сизий серпанок. Поки він водив біноклем в різні боки, в нього навіть закрутилася голова. Нарешті в поле його зору потрапило вогнище серед руїн кіностудії. Схоже, вогонь розвели у виритій траншеї, бо він складався наче з декількох багать. Раптом перед вогнищем з’явився чоловік. На ньому були лише труси, а голова і обличчя замотані ганчіркою, в якій був лише проріз для очей. Чоловік пройшов крізь вогонь і зник. Потім з’явилися ще двоє, які були схожі на першого не тільки формою одежі, але й статурами. Згодом вони також зникли, розчинившись на фоні задимленого неба.

— Які міцні хлопці. Якщо Бой змушений буде з ними зчепитися, то йому не позаздриш, — сумно сказав Ісана.

Але Такакі, як керівник команди, почав захищати товариша.

— Ви бачите, у всіх них однакові м’язи? Після важкої роботи вони йдуть у спортзал і там качаються. Сила в них є, але це тупа сила. Якщо Бой захоче, то запросто від них утече… Видно ще щось?

— Нічого, — сказав Ісана.

Тамакіті та Червоновидий хутко знесли ліжка на другий поверх, щоб, нарешті, перетворити це приміщення на справжню рубку. Поки вони стояли вгорі, Ісана вирішив сказати Такакі важливі речі:

— Я тепер також вважаю себе членом Команди Вільних Мореплавців, і якщо нам вдасться дістати корабель, я також вийду у плавання разом з усіма. Так що можете від мене нічого не приховувати — ні ваших планів, ні тактичних розробок. Єдине, я би хотів, щоб ви не підглядали за нами, поки ми будемо жити на другому поверсі. Жити ми будемо утрьох: я, Дзін та Інаго. Хотілося б, щоб нашому спільному життю нічого не заважало…

Після вечері Тамакіті та Червоновидий пішли у долину на розвідку. Тим часом Ісана вирішив поговорити з Такакі щодо майбутнього Команди Вільних Мореплавців.

— Якщо ми вирушимо у плавання, то рано чи пізно доведеться заходити в порти, щоб поповнити запаси харчів та води, так же? — почав Ісана. — Логічно припустити, що на краденому кораблі довго плавати не вдасться.

— Правильно. Тамакіті, наприклад, пропонує зайнятися піратством, однак загалом це дуже небажаний вихід, — сказав Такакі. — А про те, що ми збираємося вкрасти корабель, вам Інаго сказала?

— Ні, але про це неважко було здогадатися. Однак, ми живемо, як-не-як, у двадцятому сторіччі, так що найбільш розумним було б дістати корабель законним шляхом.

Ісана ледь не сказав: якщо вдасться уникнути розплати за смерть Приплюснутого…

— Я згоден, але в такому разі Вільні Мореплавці не зможуть вийти в море ні завтра, ані післязавтра, — сказав Такакі. — Команда ще не настільки натренована, щоб отримати офіційний дозвіл на вихід у море. Приплюснутий якраз за це нас і критикував…

— А мені здалося, що Приплюснутий говорив, що Вільним Мореплавцям не вистачає лише корабля. Тільки вийшовши в море, Вільні Мореплавці могли б стати справжньою командою.

— Але реальність показує, що ми не зможемо вийти у море завтра, — скипів Такакі. — І взагалі, задуми Приплюснутого реалізувати неможливо. Ми залишилися живими, і щоб втілити в життя мрії мертвого, потрібен час…

— Мій тесть незабаром помре від раку, — вирішив розкрити свій план Ісана. — Ми з Дзіном маємо отримати спадщину. Якщо попросити його видати нам нашу частку, то на ці гроші можна було б придбати корабель. Я думаю запропонувати цей план дружині і відмовитися від сховища…

— Відмовитися від сховища? — здивувався Такакі. — Хіба вам не шкода?

Тамакіті сподівався налагодити контакт із робітниками, тому Червоновидий повернувся з розвідки один. Разом із Такакі вони пішли нагору слідкувати по черзі за тим, що коїться на кіностудії. Інаго приспала Дзіна і, роздягнувшись, лягла біла Ісана. Вона одразу почала вимагати зайнятися сексом, але Ісана подумав, що на третьому поверсі їх можуть почути, і спробував було відмовитися. Однак Інаго геть не соромилася того, чим вони займалися, і, наче спортсменка, почала віддаватися на повну, енергійно рухаючи стегнами, тільки б отримати очікуваний оргазм. Дивлячись на її самовідданість у навчанні, можна було подумати, що заради оргазму вона готова була забути і забарикадованого Боя, і взагалі зрадити всю Команду Вільних Мореплавців…

Прокинувся Ісана від того, що Дзін заворушився, наче намагаючись відігнати від себе поганий сон. Ісана одразу відчув, що нагорі не сплять, і, намагаючись не розбудити Дзіна та Інаго, яка зараз нагадувала дерев’яну ляльку, встав з ліжка і одягнув сорочку. Не знайшовши в темряві трусів, він натягнув на голе тіло штани, шурхаючи занімілий пеніс. Піднявшись крученими сходами на третій поверх, він побачив Такакі, який сидів і дивився через бійницю у бінокль. Червоновидий спостерігав за долиною через іншу бійницю. Такакі повернувся до Ісана, наче старий капітан, і, розціпивши пересохлі губи, сухо проговорив голосом телевізійного диктора:

— Все вкрито туманом, видимість погана. Схоже, що між робітниками та Боєм розпочалася сутичка. Було чутно навіть голоси, однак розібрати ми нічого не змогли… Туман дуже щільний… Вчора там палили вогонь до пізньої ночі, і дим, перемішавшись з туманом, піднявся вгору.

Глянувши через бійницю, Ісана побачив, що над долиною стелеться густий туман, закриваючи усе товстим шаром, і лише дах павільйону, наче гірська вершина, височів на білою пеленою.

Раптом Ісана почув вибух, від якого здригнулися навіть стіни сховища. Ісана знав наперед, що буде вибух, бо побачив, як над кіностудією піднялася хмара у вигляді гриба. Потім він побачив червоні та жовті спалахи вогню. В тому місці, де стався вибух, туман розвіявся і в прогалині з’явився бульдозер із піднятим ковшем, схожим на здійнятий вгору дзьоб велетенського оскаженілого пелікана. Смугастий бульдозер просувався вперед, розсуваючи туман, загрозливо наближаючись до двох інших бульдозерів. Було видно, як водії цих бульдозерів зістрибнули вниз і повтікали геть. А в кабіні смугастого танку сидів маленький хлопець, розставивши ноги і вирівнявши плечі. Уявний танк сунув уперед… Всі в кімнаті одразу зрозуміли, що коїться, і не встиг Ісана і слова сказати, як Такакі та Червоновидий радісно заволали в один голос:

— Бой виїхав на бульдозері!

Туман знову накрив атакуючий бульдозер і два інших, які залишили водії. Почувся лише скрегіт металу, і всі троє в кімнаті переможно засміялися.

— Треба йти рятувати Боя! На своєму бульдозері він далеко не втече, — сказав Ісана крізь сміх.

— Точно… Треба… Такий скрегіт… — Такакі не міг зупинитися і реготав як навіжений.

Під ранок Тамакіті вийшов зі своїм рятівним загоном.

— Вони чекатимуть у машині неподалік, — сказав Червоновидий, в якого від сміху виступили сльози.

Згодом до сховища почали долітати крики і лайка. Туман розірвав стовп полум’я, що піднімалося від павільйону, однак ні Боя, ні робітників, які мали б із ним битися, ані рятувального загону не було видно.

Частина 17

Спалахи хтивості (2)

Довгий день закінчився, і лише пізно вночі повернувся Тамакіті. Зайшовши у сховище, він не став чекати, поки його почнуть розпитувати, і одразу почав розказувати:

— Боя побили. Він ледь дихав. Я дотягнув його до човнової станції, але зрозумів, що без лікаря йому не обійтися. Тому поклав його в машину, відвіз до лікарні Токійського університету і вивантажив його неподалік.

— А в лікарню зателефонував?

— Так, з громадського автомату. Повідомив, що в них там лежить поранений. Вони сказали, що…

— Який номер лікарні Токійського університету? Може, ти його просто покинув помирати? Ти, напевно, і не хотів, щоб його оглянув лікар! — накинувся на нього Такакі.

Тамакіті міцно стиснув губи і розлючено подивився на Такакі. Він готовий був накинутися на Такакі, який дозволив собі поставити під сумнів його слова. Однак він повільно засунув руку під светр, дістав згорнутий тижневий журнал і сунув його під ніс Такакі. Він обережно, наче школяр молодших класів, розгорнув журнал. Всі побачили фотографію навчань Вільних Мореплавців. На першій сторінці великим планом у профіль був знятий солдат. І його обличчя, і усміхнені обличчя інших хлопців, які стояли навколо нього, були вкриті потом, і в краплинах поту відображалося літнє сонце.

— Ти хочеш звинуватити мене, що я заради своєї безпеки кинув помирати Боя, так от, тепер ніякої безпеки нам уже не світить! — сказав Тамакіті, спостерігаючи за реакцією товаришів. — Я переживав за Боя більше, аніж усі ви. Скажете, ні? Після того як він підірвав нашу шхуну, він виїхав битися до кінця, щоб врешті-решт підірвати і самого себе. Він не боявся, що його битимуть робітники. І смерті також не боявся. Тому я був за нього спокійний, я відвіз його до лікарні і поклав біля неї. Він поринув у свої видіння…

— Тамакіті, ти вбив пораненого Боя! Думав, що він може щось сказати поліції. А потім ти відвіз до лікарні і покинув його там! — закричала Інаго, підбігаючи босоніж до Тамакіті.

Тамакіті зверхньо подивився на Інаго. Його обличчя, вкрите краплинами поту, було схоже на обличчя загнаної тварини. Шия Інаго також блищала від поту, від напруження жили пульсували.

— Тамакіті треба судити! Що б не сталося, перш за все, ми повинні його судити! Інакше Тамакіті одного за одним повбиває всіх членів команди! Він бив Боя по тих ранах, які йому завдали робітники! Тамакіті боявся, що Бой може щось бовкнути у лікарні! Замість того, щоб допомогти дитині, яка на самоті провела три ночі у підвалі…

Вигукуючи ці слова, Інаго вчепилася у горло Тамакіті. Він не чинив спротиву, і Червоновидий змушений був її відтягнути і тримати з усіх сил, щоб вона не вирвалася.

— Дзін прокинеться, Дзін може перелякатися, — намагався втішити дівчину Червоновидий.

Тамакіті, видно, добряче перелякався атаки Інаго і після неї став не таким пихатим.

— Бой врізався у бульдозери робітників і вивів їх з ладу, — заговорив Тамакіті, не звертаючись ні до кого конкретно. — Потім він погнався за ними із залізною трубою і почав нею лупити їх. А їх двоє. Вони також схопили дерев’яні планки і почали наступати на Боя. Потім, коли Бой вибив у них з рук планки, вони також підібрали труби і почали бити Боя. Ми бачили це, коли їхали в їхній бік прямо по полю. Бой опустив голову і, нічого не помічаючи, розмахував навколо себе трубою. Один з робітників хотів ударити його по плечу, але промахнувся і влучив у голову. Коли ми підбігли, він уже вертівся, як навіжений, а потім упав і почав битися у корчах. Череп у нього був провалений, і з рани фонтаном лилася кров. Невже я міг його вдарити по такій рані? Це ж Бой, для якого найцінніша на світі була шхуна…

Тамакіті скривив рота, наче для того, щоб розсміятися, та несподівано розплакався. Його спотворене стогонами обличчя нагадувало морду собаки.

— Так, треба ретельно вивчити фотографії, а потім подумати, що робити далі, — сказав Такакі і стрімко побіг сходами нагору.

Всі пішли слідом. Ніхто не хотів залишатися і дивитися на плачучого Тамакіті. Але він також пішов за всіма. Ісана, який ішов слідом, зупинився на другому поверсі, щоб перевірити, чи не прокинувся Дзін. Всі зібралися у рубці і почали із задоволенням розглядати фотографії. Ісана був єдиним, хто не потрапив на знімки, і тому, на відміну від інших, міг об’єктивно ставитися до світлин.

Та натомість він почав роздивлятися плями на килимі, який за все їхнє з Дзіном життя ще ні разу не чистили. Серед брудних плям він побачив обриси корабля. З його лоба зірвалася крапля поту і впала на корабель…

— Якщо уважно подивитися на фотографію, то можна впізнати, де проводилися тренування, — сказав Такакі, підсовуючи журнал до Ісана.

— Мені здається, що Приплюснутий нам збрехав, сказавши, що машина, яка зупинилася неподалік мису, їхала за нами, — сказав Червоновидий. — А проте ті, хто знайомий із цим районом, одразу впізнають, де це.

— Це точно, — сказав Ісана.

Хоча це було настільки очевидно, що можна було і не відповідати. Третю частину фотографії займала велетенська дзельква, а на дальньому плані виднівся ще один мис і поселення. Будь-хто з місцевих одразу зрозуміє, звідки робився знімок. На цій фотографії хлопці спускалися по мотузці вздовж скелі вниз до моря. Спускалися з такими обличчями, наче були впевнені, що внизу їх чекає корабель. На фотографії був підпис: «Озброєні партизани вже поблизу».

— Судячи з надпису, вони не дуже вірили у правдивість фотографій Приплюснутого, — сказав Ісана.

— Якби ще й поліція не повірила, — сказав Такакі. — Однак сподіватися на це ми не можемо.

— Ще б пак! — сказав, наче звертаючись до самого себе, Тамакіті. — Ми вже почали озброєну боротьбу! Хіба це досі не зрозуміло?

Всі повернулися до Тамакіті.

Лише декілька хвилин тому він заливався сльозами, а тепер стояв, піднявши підборіддя, і готовий був знову кинутися в атаку.

— Що ти маєш на увазі, говорячи, що ми вже почали озброєну боротьбу? — спитав Такакі.

— Те, що чув! — голос Тамакіті ще більше зміцнів.

— Тамакіті хоче сказати, що він про щось домовився з молодшими членами команди, поки вони везли Боя до лікарні, — припустив Червоновидий.

— Як тільки ці фотографії потраплять до рук сил самооборони, вони одразу почнуть діяти, — сказав Тамакіті. — Можна не сумніватися, що і поліція також. Журнал вийшов сьогодні вранці, так що протягом дня, скоріш за все, їм стане відомо про ці фотографії. Ви ж чули, що парламент також уже взявся розглядати цю проблему. А зв’язок очевидний. Інструктором тренувань був не цивільний, а солдат сил самооборони — це добре видно на фотографіях. Їм ще не відомо, яка в нас зброя, однак вони вже знають, що саме цей солдат сил самооборони застрелився із зниклого автомата, коли на нього напали місцеві. Тому уряд та поліція швидко приймуть рішення про те, що треба докласти максимальних зусиль, щоб нас знищити! А засоби масової інформації одразу почнуть їм підспівувати. Ми ж для них справжні вороги суспільства! Навіть якщо ми принесемо їм зброю і у всьому зізнаємося, вони не вибачать нам ні Приплюснутого, ні солдата. Тож у нас є лише два шляхи.

— Які два шляхи? Тамакіті, ти знову верзеш казна-що, — накинулася на нього Інаго.

— Які два шляхи? А такі: можна роздати зброю всім членам Команди і розійтися хто куди, і якщо знову зібрати докупи Вільних Мореплавців буде неможливо, то будемо діяти наодинці. Це перший шлях. Тепер, коли немає Боя, який був єдиним, хто брав усе так близько до серця, ніхто не буде проти такого виходу. А хто не захоче пускати в хід зброю наодинці, може робити із нею все, що завгодно. Ну, а кому до вподоби постріляти, то нехай користується, скільки влізе.

— Взяти зброю і розбігтися хто куди — це ж те саме, що й було до того, як ми об’єдналися у Команду Вільних Мореплавців. Такий вихід суперечить принципам, які ми сповідували. Я бачу, правий був Бой, коли сказав, що наша діяльність нічого для нас не значила, — сказала Інаго, але Тамакіті не звернув на неї уваги.

— А другий шлях — це озброїтися, зібратися разом в укритті і дати бій. І це вже буде справжній бій… Лише наш сховок із кораблем злетів у повітря!

Тамакіті запитально подивився на Ісана. Обличчя Такакі та Червоновидого були розлючені.

— Говорячи про ці два шляхи, ти ж хочеш, щоб ми обрали один з них, правильно? — сказав Ісана. — Я так розумію, ти чекаєш від мене, щоб я висловився з приводу твоїх альтернатив? Ну що ж, якщо Вільним Мореплавцям необхідне укриття, де вони могли б забарикадуватися і тримати оборону, то нехай цим укриттям стане моє бомбосховище.

— Щодо мене, то в такому разі я обираю другий шлях. Я думаю, що для нас краще всього засісти в укритті і стояти до останнього, — з полегшенням сказав Тамакіті.

— Гаразд, але, можливо, існує і третій шлях? Такакі, а ти згоден з Тамакіті в тому, що, окрім цих двох шляхів, іншого виходу немає? — сказав Ісана.

План, запропонований Тамакіті, не був для Такакі несподіваним, однак поки що сказати йому було нічого.

— Хіба ви не хотіли дістати корабель і, відмовившись від японського громадянства, вийти у плавання? А тепер, коли з’явилася реальна небезпека, ви хочете розбігтися хто куди, а це означатиме — самознищення, або ж забарикадуватися у сховищі, що, врешті-решт, означатиме те ж саме. Цього я зрозуміти не можу. Хіба це послідовно? Я вже пройшов шлях, коли сховище було для мене непроникною територією, відгородженою від світу і закритою для інших людей.

— Ви маєте рацію, — сказав Такакі, щось вичікуючи.

— Можливо, вам здається, що ви захопили моє сховище, але насправді — це я запросив сюди бійців, які здатні стати на захист дерев і китів. І мене дуже дивує, що ви готові забути всі принципи Команди Вільних Мореплавців і приректи себе на ліквідацію. Чи все це і справді несерйозно? Якщо ні, то чому б не поміркувати про інший вихід?

Такакі мовчав. Ісана опустив очі на журнал і почав роздивлятися фотографію, зроблену Приплюснутим. І хоча Ісана там не був, однак силою уяви він зміг перенестися у той час і те місце. Незалежно від того, що спонукало Приплюснутого — підступні задуми чи щирий запал, — його енергія була присутня на світлинах. Автомат лежав, розібраний солдатом, прямо на шматкові лави, вкритої ганчіркою. На прикладі чітко виднівся номер. А під фотографією був підпис: «Партизани здобули автомат 7.62 калібру 64, який належав наземним військам сил самооборони, і використовують його на своїх бойових тренуваннях». Безперечно, навіть влада найліберальнішої країни не могла залишити ці знімки поза увагою. І солдат, і підлітки на фотографіях посміхалися безтурботними світлими посмішками. Приплюснутий, по той бік об’єктива, здавалося, із захопленням сповіщав: ну хіба можна втриматися, щоб не зняти таких милих хлопців?

— Якщо ви не проти того, щоб перетворити своє сховище на фортецю, то не будемо поспішати відкидати інші пропозиції, — сказав Такакі. — Скажу лише наперед, що я особисто не підтримую план взяти зброю і розбігтися, хто куди. Приплюснутий дав нам зрозуміти, що лише зараз у нас є шанс перетворитися на справжню Команду Вільних Мореплавців. А до цього в нас не було ні чітких планів, ні чітких засад. Усе, що в нас було, — це те, що ми були разом. І якщо зараз ми розбіжимося, Команда Вільних Мореплавців назавжди припинить своє існування. І буде справді, як казав Бой, що наче нічого й не було. Що стосується другого шляху, тобто забарикадуватися у сховищі і битися до кінця, — то мушу сказати, що це також не найкращий вихід. Зачинившись тут, ми будемо приречені на пасивність. Нам доведеться просто сидіти тут і чекати, доки поліція не підтягне свої сили. Команда Вільних Мореплавців створювалася не для цього! Ми мали б робити все, щоб здобути свободу, а не прирікати себе на загибель.

— Яка ж це пасивність, якщо ми будемо утримувати фортецю від військ поліції, а якщо вдасться, то й завдати їхнім силам ударів? — сказав Тамакіті. — Принаймні я не збираюся сидіти, склавши руки, і ви в цьому переконаєтесь.

— Навіть якщо ми будемо якось діяти, ми все одно приречені, — сказав Такакі. — Я також думаю, що третій шлях — найбільш правильний. Треба якомога скоріше дістати корабель і вийти в море. Адже це і було нашим основним планом. Залишається, щоправда, питання, чи зможемо ми дістатися до узбережжя Іто чи Босо зі зброєю і безперешкодно завантажити її на корабель?

— Поки не спробуємо це зробити, не дізнаємося, чи можливо це, — сказав Ісана. — Замість того, щоб гадати про різні можливості, мені здається, краще починати діяти. Ніхто з нас не зможе нікого переконати, що Приплюснутий та Бой віддали свої життя заради Команди Вільних Мореплавців.

— Гаразд, з чого ви пропонуєте почати?

— Мені здається, що поліція ще не готова вийти на Команду Вільних Мореплавців, тому в нас ще є час підготуватися. Завтра я зустрінуся із дружиною. Якщо ми дістанемо корабель, то все інше зробити буде легше. Навіть якщо нічого не вийде, це все одно краще, аніж розбігтися по країні і пасивно чогось чекати.

— Я також за третій шлях, — рішуче сказав Червоновидий. — Такакі, треба спробувати. Давай я хутко з’їжджу в Ідзу і спробую навести там лад…

— Ти говориш про могилу Приплюснутого? — сказала Інаго. — Думаю, що поліція його ось-ось знайде.

— Я вже послав туди хлопців. На трьох мотоциклах, — сказав Тамакіті.

Такакі та Червоновидий напружено подивилися на нього. Тамакіті не міг приховати своєї радості. Ісана, як і всіх інших, охопило погане передчуття.

— Капітан Команди Вільних Мореплавців і їхнього корабля — Такакі! І керувати має він, — сказала Інаго, звертаючись із докором до всіх, але особливо — до Тамакіті.

— Безперечно, якщо ми справді станемо реальною Командою Вільних Мореплавців.

— Так, тільки б уникнути прокляття Китового дерева, — сказав Такакі із полегшенням, але на його обличчі, обтягнутому схожою на пергамент шкірою, залишалася печать тривоги.

Особливо гостро відчувається надмірність літньої задухи, коли заходиш у приміщення, де працює кондиціонер. Приготувавшись до стогонів, що лунали із сусідньої палати, Ісана спрямував погляд за вікно, звідки було видно велетенські дзелькви, що росли вдалині і виглядали нібито ручними та пригладженими. Такакі знав, про що говорив, коли розказував, що в місті залишилося ще чимало дзелькв. Душі цих дерев зверталися до Ісана і запитували його, чому він залишається таким холодним, слухаючи стогони старого, що вмирає від раку, хоча ці стогони, не виключено, адресовані саме йому? Ісана відповідав їм: Я вже не можу зробити нічого істотного заради Лиходія. Зараз я прийшов сюди заради тих, кому я можу ще якось допомогти. Намагаючись не чути стогонів Лиходія, Ісана терпляче чекав Наобі, сидячи у кімнаті, яка також колись була лікарняною палатою, однак переобладнаною під робочий кабінет. Замість ліжка там стояв стіл, а біля нього коротка софа, на якій сидів зараз Ісана. Нарешті широкими кроками у кабінет увійшла Наобі. На ній була повсякденна блуза та зелений кардиган, а також довга, майже до щиколоток, шерстяна спідниця. Досить незвичне убрання о такій порі року, однак для людини, яка проводить майже весь час у приміщені, де працює кондиціонер, це, певно, цілком нормально. Вона простувала, високо піднявши голову, і лише сівши за стіл, відповіла на привітання Ісана. Триматися таким чином вона навчилася у однієї викладачки, коли навчалася в американському коледжі. На її дитячому обличчі, хоча Наобі була вже жінкою середніх років, був такий самий вираз, як і в її студентські роки. Воно виражало бажання захистити себе. Вічно нерішуча і знервована, молода дівчина була прекрасною мішенню для нападів особистого секретаря Лиходія, який приїздив за кордон навідати свою дочку. Зараз Наобі поводилася, як і до одруження з Ісана і подальшою історією з Дзіном…

— Тепер весь час доводиться стежити за зачіскою та користуватися косметикою, однак, що поробиш, — виборча кампанія… — сказала вона, вловивши погляд Ісана. — А ти, я бачу, також якось погладшав від останнього разу. За тобою хтось доглядає?

— Сам став трохи стежити за собою. Останнім часом почав більше спілкуватися з іншими людьми. За Дзіном також тепер є кому доглянути, — відповів, дещо зніяковівши, Ісана. — А що, Лиходій завжди так стогне?

— Він забороняє, щоб йому давали знеболюючі уколи. Відмовляється навідріз, — сказала із сумом Наобі. — Пацієнти із цієї палати жалілися на його стогони, от і довелося зайняти ще й це приміщення. Зробила собі тут робочий кабінет, щоб даремно не стояв. Для передвиборчої кампанії підходить. Але не дивно, що люди жалілися. А серед лікарів, особливо молодих, зустрічаються справжні циніки. Говорять, наприклад, що стогони батька менше всього виснажують його тіло, і в нього вже виникла звичка стогнати, це вже стало наче як дихання для нього… Однак його не зіб’єш. Боїться морфію, каже, що він може подіяти надто сильно. Таке враження, що батько нізащо не хоче розлучатися зі своїми муками… Не розумію, чому. Смерть може настати ось-ось…

Наобі замовкла, і кімнату наповнили стогони, які і справді здавалися звичними. Ісана занурився у мовчання і звернувся до душ дерев і китів: Лиходій відмовляється від ліків, які б полегшили його біль, і безперервно стогне. Скільки б він не страждав, смерть все одно скоро прийде. Можливо, тому він і відмовляється від знеболюючих ліків. У його стогонах…

— Я вже звикла, але розумію, що розмовляти у супроводі цих звуків досить важко, — сказала Наобі. — В тебе, певно, якась справа? Ти ж прийшов сюди не заради того, щоб провідати батька. Що в тебе?

— Так, дійсно, в мене до тебе досить термінова справа. А його стогнання у цьому випадку мені чути необхідно. Ми із Дзіном зачинилися у сховищі, і це — якийсь глухий кут в нашому житті. Ти сама знаєш, що все це було необхідно заради Дзіна, і ти пам’ятаєш, наскільки нам обом було важко. Я тоді зрозумів, що іншого виходу немає, окрім як усамітнитися, щоб якось повернути Дзіна до життя. На щастя, ми змогли зайняти атомне сховище. Я думаю, що, врешті-решт, це був правильний вибір. Дзін вижив, я знайшов можливість жити далі, і ти також змогла розпочати нове життя. Це було якоюсь основою, розумієш? Щось на кшталт священного паланкіна, що передається з покоління в покоління. Я навіть не сподівався, що все вийде так гарно. І в той день, коли Лиходій прийшов у місце, яке мало стати виходом з глухого кута, і сказав, що на цьому його подаяння закінчуються, він, напевно, так само застогнав, як і зараз…

— Дійсно, так і було. Тепер я також це добре розумію, — сказала Наобі. — А тепер ти вирішив покинути сховище і відлюдницьке життя та повернутися у суспільство?

— Ні, повертатися у суспільство я не хочу. Скоріше навпаки. Однак у мене з’явилося відчуття, що я можу розповісти людям про деякі речі, які я зрозумів за роки свого відлюдницького життя. Щоправда, кандидатуру свою я виставляти не збираюся.

— Сподіваюся, — відреагувала Наобі.

— Так от, я би хотів донести до інших свої думки, і робити це не в межах палати Лиходія… Справа в тому, що я познайомився з молодими людьми, які сповідують ті ж цінності, що і я. Це ті ж люди, яким ти допомогла пожити в Ідзу. Нещодавно в нас з’явився один задум. Взагалі-то, це вони придумали, але завдяки їхньому задуму я міг би втілювати в життя свої ідеї… Коротше кажучи, ми вирішили придбати корабель і вирушити у плавання. Власне, тому я й прийшов сюди. Сховище та земля мені дісталися від Лиходія, і я подумав, можливо, твоя компанія викупить їх у мене? На ці гроші ми з хлопцями могли б купити корабель і розпочати нове життя.

— В принципі, я можу поговорити з людьми з компанії батька, які задіяні у моїй передвиборчій кампанії. Щоправда, у зв’язку з виборами в хід пішли значні кошти, однак, думаю, якщо все прикинути, цю справу можна буде вирішити. Зателефонуй мені завтра, я скажу тобі результат перемовин із людьми з компанії. Скільки, кажеш, тобі потрібно грошей?

— Точно я не знаю, — відповів Ісана. — Можу лише сказати, що нам необхідний човен, який міг би вмістити команду з дванадцяти-тринадцяти чоловік.

— Збираєтесь у далеке плавання?

— Думаю, будемо ходити навколо Японії… Деталей я також не знаю, бо план плавання розробляють хлопці. Суть у тому, що ми з Дзіном хочемо пожити, так би мовити, у пересувному сховищі, але разом з іншими людьми.

— Думаю, що і корабель я також допоможу вам знайти. Батько свого часу був пов’язаний із риболовними компаніями.

Ісана підвівся.

— Він зовсім не припиняє кричати. Як його організм це витримує?

— Час від часу ми насильно вколюємо знеболююче, і він заспокоюється і може поспати та відновити сили. А прокинувшись, починає лаяти нас за те, що ми зробили.

— Наступного разу, коли він відновить сили, перекажи йому, що я приходив і чув його стогони.

— Дякую, перекажу… Останнього разу, коли ти приходив, то був схожий на дикого звіра, який шукає самку, щоб спаритися. А сьогодні ти більше схожий на рослину.

Наобі дістала з шухляди столу конверт із грішми і, ніяковіючи через те, що заговорила про спарювання, простягнула його Ісана. Він хотів було тут і попрощатися, але вона нагадала йому, що в коридорі стоїть поліцейський, і провела його до ліфта. Наостанок, дивлячись в очі Ісана, вона сказала:

— Коли я була вагітна, то пережила дуже важку хворобу. Я тоді думала, що виживе хтось один з нас: або він, або я. Вижила я.

— Врешті-решт, Дзін також вижив. І я також продовжую жити, так що все не так уже й погано, — сказав Ісана.

Весь змоклий, йдучи по вулиці в пошуках продовольчого магазину, Ісана потерпав від палючої спеки. У вухах лунали стогони Лиходія. Зайшовши до великого супермаркету, Ісана зупинився біля каси і, пригадавши повний перелік продуктів, які входять до непорушного запасу атомного сховища, звернувся до менеджера і зробив замовлення.

— Збираєтесь у мандрівку? В гори чи на море? — запитав менеджер.

— На море.

Хоча Ісана щойно домовився про те, що в них буде корабель, він не збирався робити запаси, щоб вийти у море. Насправді, він купляв продукти, щоб скласти їх у підвальному приміщенні бункера, у своїй «кімнаті споглядання», щоб приготуватися до облоги на випадок, якщо сховище перетвориться на фортецю. Разом з тим, він тільки тепер зрозумів, що Такакі, розробляючи плани для Команди Вільних Мореплавців, не мав і не міг мати чіткого уявлення, як можуть розгортатися події. Все, що він знав, — це те, що як тільки Команду почнуть переслідувати, вони мають сісти на корабель. І от тепер ця мрія про корабель ставала реальністю. Тільки зараз, думаючи про те, що його, напевно, почне нудити через морську хворобу, Ісана вперше відчув себе справжнім членом Команди Вільних Мореплавців…

— Будь ласка, складіть все тут, я сходжу візьму таксі, — сказав Ісана, поклавши поруч із чеком майже всі гроші, які щойно отримав від Наобі.

— Таксі? Все це в таксі не влізе, — сказав молодий менеджер, прискіпливо подивившись на Ісана. — Трохи не розрахували, хоча підібрано все дуже ретельно.

— Так, я забувся, що в таксі ще є місця для пасажирів, — сказав Ісана, пошкодувавши, що поруч немає Такакі. Той би зараз миттєво пригнав вантажівку…

— Ми розуміємо, що ви у скрутному становищі. Можемо запропонувати вам доставку від нашого магазину. Тільки, якщо можна, ви також сядете в машину і покажете, куди їхати.

— Дуже вам вдячний…

— Що може бути краще за далеку подорож із приятелями? Якби не робота, я б також кудись подався, — сказав менеджер.

Двоє молодиків понесли пакунки Ісана до машини. Ісана побачив через вікно, що неподалік магазину задом під'їхав фургон. Чому цей чоловік хоче залишити ці гори продуктів? — звернувся Ісана до душ дерев і китів. — Можливо, він боїться мародерів, які з’являться тут, коли вибухне ядерна війна?

— Скажіть, а в такому магазині передбачені якісь заходи на випадок, якщо треба буде захищати продукти від мародерів? — спитав Ісана. — Скажімо, коли настане судний день?

— Ні, ніяких заходів у нас не передбачено. А навіщо? Ми ж живемо у правовій державі… Хоч би і судний день…

Коли покупки Ісана завантажили у фургон, менеджер щось шепнув водієві. Ісана не звернув на це уваги і сів поруч із водієм. Вони їхали автострадою з центру міста у північно-західному напрямку, однак, десь попереду, очевидно, сталася аварія, тому що на їхній стороні була жахлива тягучка, а у протилежному напрямку машини майже не проїжджали. Через спеку, яка цього року прийшла якось надто скоро і несподівано, людей на вулицях майже не було. Саме так виглядатиме місто напередодні ядерної війни. Люди залишать свої речі і повтікають геть з міста, — звернувся Ісана до душ дерев і китів. Ісана думав було сказати це молодому водієві, що сидів поруч, але той явно не був схильний підтримувати бесіду. Відколи Ісана розпочав відлюдницьке життя, він ні з ким не розмовляв, окрім підлітків з команди Такакі, і йому спало на думку, що вся інша молодь має бути схожою на цього водія. З другого боку, можливо, нічого дивного немає в тому, що водій такий насуплений і неговіркий, адже через відчинене вікно вривалося спекотне повітря, насичене вихлопними газами, і на його змоклому обличчі виднілися брудні патьоки. Під звук стогонів Лиходія, які продовжували лунати в його голові, також обливаючись брудним потом, Ісана звернувся до душ дерев і китів.

Як повірений кращих мешканців землі, яких люди намагаються знищити, я зачинився у своєму сховищі із сином і готувався зустріти останній день людства. Як повірений дерев і китів, я готовий був стати свідком загибелі останньої людини. Ми з Дзіном також приречені на загибель, однак мене це ніколи не бентежило. Але тепер, коли я їду через місто, в якому всі вимерли внаслідок ядерної війни, я відчуваю, наскільки привабливим є план Вільних Мореплавців атакувати після Великого Землетрусу машини і знищити їх ущент. Однак я вигадав іще більш ефективний план. Як повірений дерев і китів, я буду мститися людям, бо в цьому і полягає весь смисл мого відлюдницького життя. Я повірений дерев, адже я замість них можу пересуватися по землі, я повірений китів, тому що замість них можу перебувати на суходолі, тим самим я протиставив себе всім іншим людям. І якби зараз машиною керував не цей загальмований хлопець, а хто-небудь з команди Вільних Мореплавців, і сьогодні був кінець світу, ми б протаранили машини, що заважали нам, а потім вискочили б на зустрічну смугу і помчали вперед, караючи людей, які надто пізно подумали про порятунок. І перед тим, як все почне руйнуватися і в небо скинуться вогнища, ми сповістимо голосно, що ми вже близько!..

Через дві години фургон нарешті дістався сховища, і водій, який мовчав усю дорогу, хутко вискочив з кабіни, відчинив двостулкові двері фургона і вивантажив пакунки прямо на узбіччі дороги. Ні Такакі, який мав би стежити за фургоном крізь бійниці, ні інші підлітки чомусь не вийшли допомогти Ісана перенести продукти до сховища. Не вийшов ніхто і тоді, коли фургон зник у серпанку розпеченого неба. Внизу в долині продовжував палати вогонь, і все навколо було вкрите кривавим димом. Поміж уламків та вогнищ снували чоловік десять робітників. Схоже, Такакі наказав нікому не висовуватися, щоб не було зрозуміло, скільки людей переховується всередині бетонного сховища. Безперечно, десь поблизу мали бути поліцейські, тому подібні застережні заходи були цілком доречними. Ісана подумав, що йому також слід бути обачним, коли він носитиме продукти всередину. Він розумів, що всі вони знаходяться в ситуації надзвичайного стану. Десь у глибині свідомості пролунав відгомін застережливих стогонів Лиходія.

Частина 18

Спалахи хтивості (3)

Першим ділом Ісана поклав пакети із цибулею та іншими овочами у коробку з-під локшини і попрямував до сховища. Коли він зупинився перед входом, двері зсередини відчинилися і з’явився Червоновидий, який взяв у Ісана коробку. Поруч стояла Інаго.

— Опівдні, а потім ще о другій та о четвертій приходили поліцейські, — сказала дівчина. — Двері були зачинені, і ми сиділи мовчки. Навіть Дзін не видав ані звуку. Такакі сказав, що поліцейські тепер збиратимуть інформацію по району, і, природно, вирішили навідатися і до сховища, яке завжди викликало у них підозри. Я спостерігала за ними у бійницю, коли вони удруге піднімалися схилом в наш бік, але мені геть не було страшно…

Інаго була вдягнена у бавовняну майку із широким вирізом, яка ледь прикривала груди, та джинси, обрізані трохи нижче колін. Червоновидий та й інші хлопці були в самих плавках та спортивних кепках без козирків. Схоже було, що вони працювали не покладаючи рук. У підземному бункері робота тривала. Ісана пішов за полишеними продуктами. Щоб перенести всі пакунки, йому довелося сходити п’ять разів. Ісана страшився, що будь якої миті на темно-коричневій дорозі можуть з’явитися поліцейські, які, заскочиши його зненацька, зможуть почути, що у сховищі є хтось інший. Було очевидно, що з хлопцями, які поїхали в Ідзу, щоб краще закопати труп Приплюснутого, щось трапилося. Хлопці метушилися, намагаючись перетворити сховище у неприступну фортецю. Всім було зрозуміло, що Ісана привіз продуктів саме задля того, щоб Вільні Мореплавці могли витримати тривалу облогу.

В останньому пакеті було декілька десятків м’ясних консервів — найкоштовніше з усього, що придбав сьогодні Ісана. Паперовий пакет був дуже незручним, і Ісана довелося добряче попотіти, поки він дотягнув його до сховища. Такакі, який спостерігав за Ісана крізь бійницю, спустився вниз і взяв у Ісана останній пакунок.

— Обережно, дуже важкий, — попередив його Ісана. — З приводу корабля я поговорив. Завтра треба буде зателефонувати, щоб дізнатися про результат. Продукти я купив на всякий випадок. Якщо з кораблем нічого не вийде, то ці запаси нам стануть у пригоді, коли доведеться тримати облогу. А якщо в нас буде корабель, ми візьмемо все це із собою.

— Дякую. Мені чи Тамакіті висовуватися досить небезпечно. Дівчата на касах зазвичай читають тижневики і можуть нас упізнати. До того ж, грошей у нас зовсім немає… — сказав відверто Такакі. — Не чіпай, він важкий, — застеріг він Інаго.

— Дзін спить?

— Бавиться у підвалі. Ми перенесли продукти туди, і я, як корабельний кок, маю все перевірити і зробити опис, а Дзін тим часом роздивляється етикетки.

На третьому поверсі почувся звук падіння чогось важкого. Ісана з полегшенням подумав, що Дзін не чує цього гармидеру тільки тому, що він у підвалі з Інаго.

— Підготовка до облоги йде повним ходом, — сказав Такакі, вводячи Ісана в курс справи, і пішов крученими сходами нагору.

— Дзін, я повернувся, — гукнув Ісана крізь люк у підвал і пішов слідом за Такакі.

— Про хлопців, що поїхали в Ідзу, немає жодних новин, ми почали готуватися до облоги.

Грюканину здійняли Тамакіті із хлопцями, які намагалися забарикадувати вихід на балкон на третьому поверсі. Вони завалили отвір залізобетонними кришками від водостічних люків. Віконний отвір вони перегородили залізобетонною балкою, прилаштувавши її таким чином, щоб можна було, взявшись удвох, швидко відсунути її і визирнути назовні, або ж, якщо буде потреба, вилізти на дах.

— Як це вам вдалося понабирати стільки кришок від люків? Добре, що поліція не помітила, — сказав Ісана.

— Ми познімали їх, коли ви були в Ідзу, — спокійно пояснив Тамакіті. — Але це ще не всі. Ті, що залишилися, ми пустимо, щоб забарикадувати центральний вхід та вихід з кухні. В цілому ваше сховище — класна вогнева точка, супротивнику доведеться застосувати лише базуки, щоб якось протистояти нам.

— Я вже якось казав, що це не вогнева точка. І якщо використовувати сховище як вогневу точку, то виникне чимало незручностей, — сказав Ісана, і підлітки, які поралися із кришкою від люка, ніяк йому не заперечували.

Тіло Тамакіті було вкрите краплями поту, які блищали на сонці. Схоже було, що хлопець вже довгий час працював, не зупиняючись, аби перепочити. В дальньому кутку кімнати сидів хлопець, який також був повністю занурений у роботу, однак зовсім іншого типу. Хлопець, якого Ісана упізнав, — він зустрічав його на човновій станції, — намагався налагодити рацію. Це була компактна рація, яка мала функцію прийому та передачі сигналу і включала також всехвильовий радіоприймач. Хлопець сидів у навушниках і з виглядом професіонала зосереджено налагоджував рацію.

— З Ідзу є якісь повідомлення? — гукнув Такакі у прикрите навушником вухо радиста.

— У п’ятигодинних новинах нічого не говорили. Я прослухав відомості, що транслюються в Сідзуока… Зараз намагаюсь зловити сигнал патрульних машин.

— А може, треба встановити зовнішню антену? — запропонував Ісана.

— Ми її вже встановили. Це — радист Команди Вільних Мореплавців. Він закінчив школу зв’язку і працював радистом на кораблі далекого плавання, — пояснив Такакі замість радиста, який проігнорував запитання Ісана.

Ісана з Такакі спустилися вниз. Тамакіті, припинивши роботу, пішов слідом і стояв поруч, поки Такакі пояснював Ісана про нововведення у сховищі. Тамакіті, схоже, розумів, що накликав біду на хлопців, яких самовільно відправив до Ідзу, і тепер побоювався, що його можуть судити.

— А цей радист, він також був на навчаннях в Ідзу? — спитав Ісана.

— Ні, він не зміг вирватися з роботи на човновій станції. Скоро новий сезон, і на станції чимало роботи, — замість Такакі пояснив Тамакіті.

— Він трохи дивакуватий, — сказав Такакі. — В нього була і перспективна робота за фахом, і непогана зарплатня, а він разом все покинув і пішов працювати на човнову станцію.

— Зате коли я його покликав, він одразу все покинув і прийшов працювати радистом у фортеці, — пожвавлено сказав Тамакіті.

— Ти, я бачу, всерйоз налаштований тримати облогу, — похмуро сказав Ісана, однак Тамакіті залишився спокійним.

— Мене лише турбувало, як ми викрутимося із харчами. Але тепер все гаразд. Я так і думав, що ви зробите закупки, оскільки вийшли у місто. Це краще, аніж мріяти, що нам вдасться вирватися на кораблі…

— Але в нас, скоріш за все, буде корабель.

— Якщо хлопці повернуться з Ідзу, то ми справді зможемо вирватися на кораблі, — сказав Такакі.

— Їх не схопили, — запевнив його Тамакіті, однак було видно, що він, скоріше, хотів би, щоб так було. — Навіть якщо їх схопили, вони мовчатимуть. Навіть якщо їх будуть бити, вони не викажуть про наш новий схов.

— Що ж, я також на це сподіваюся, — сказав Такакі.

З підвалу піднялася Інаго із Дзіном, який їв шоколад, знайдений серед покупок Ісана.

— Привіт, Дзін! Смачний шоколад?

— Смачний шоколад, — відповів Дзін, якому було абсолютно не нудно, поки батько був відсутній.

— Вітрянка геть відступила. А Дзін — молодець, не роздер жодного прищика. От що значить сила волі, — задоволено сказав Доктор, який піднявся слідом. — Який класний бункер, у ньому все є — і кухня, і туалет, і вентиляція.

— Коли ми засядемо там і зачинимо за собою люк, ніхто нас не дістане. Можна навіть і без корабля обійтись, — сказала Інаго.

— Я також так думаю, — раптом погодився з Інаго Тамакіті.

— Навіть якщо ми пересидимо там якийсь час, нам все одно доведеться загинути. Рано чи пізно харчі закінчаться, і що тоді? — сказав Ісана. — В журналі говорилося про партизанський спротив, а це хіба партизанська тактика? Партизани воюють, весь час змінюючи місцезнаходження.

— Якщо так міркувати, то, звичайно, нічого не вийде, — сказав Тамакіті.

— Що ж виходить? — сказала Інаго. — Припустимо, що ми не зможемо вирватися звідси. Нам все одно кінець, коли на нас спрямують моторизовані загони. Скільки б тут не протрималися, ми все одно загинемо. Виходить, у нас два шляхи — здатися або загинути. Однак, чи не здається вам, що можливий ще один варіант? Не виключено, що поки ми будемо тут сидіти, на найближчу американську базу можуть скинути атомну бомбу, і в такому разі загинуть усі, окрім нас.

— Атомна бомба? Якщо на Токіо скинуть водневу бомбу, то це сховище разом з усім іншим злетить у повітря. Що таке атомне сховище? Нонсенс! Засіб для самозаспокоєння, не більше. Воднева бомба, яку створили у Радянському Союзі, у п’ять тисяч разів потужніша, аніж бомба, скинута на Хіросіму, — встряв у суперечку із Інаго Тамакіті.

Ісана вперше виступав у ролі захисника свого сховища, і почавши говорити про нього, відчув, як дуже він до нього прив’язався.

— Я неодноразово намагався з’ясувати, бомба якої потужності може впасти на Токіо, якщо і справді почнеться ядерна війна. Але з’ясувати мені нічого не вдалося. Тим більше, що я завідував відділом реклами у компанії, що збиралася налагодити масове виробництво атомних сховищ. Врешті-решт, якою б потужною не виявилася бомба, замовник все одно не зміг би нам подати скаргу. Адже він би просто не вижив. А рекламуючи подібні сховища, ми мали робити вигляд, що знаємо все про їхні захисні можливості. Ми взяли і просто переклали на японську рекламний буклет із описом атомних сховищ, виданий в Америці за президента Кеннеді. Ми ж не зналися ні на фізико-математичних, ні на технічних науках, а володіли лише іноземними мовами і працювали у компанії, яка надумала розпочати новий проект. У нашому буклеті розказувалося, що ядерна зброя — страшна річ, і тому треба купляти атомні сховища, адже якою б страшною не була ядерна зброя, атомне сховище зможе від неї захистити. Досить переконлива вийшла реклама…

— Так чому ж не розпочалося масове виробництво сховищ, якщо у вас була така потужна реклама і навіть взірцевий екземпляр сховища? — спитала Інаго.

— А тому, що нам все одно не вдалося приховати від споживачів, що атомні сховища — це справжнісіньке шахрайство. Ми доладу не могли пояснити людям, як можна жити й далі після вибуху, коли все навколо буде заражене радіацією, — відповів Ісана і продовжив, звертаючись уже до душ дерев і китів: Однією з причин, чому я тут оселився, саме й було те, що коли я займався атомними сховищами, на мене напала така туга, що я потягнувся до відлюдницького життя. Не виключено, що і захворювання мого сина також пов’язане з моїм внутрішнім крахом…

— Розкажіть докладніше про це шахрайство, — попросив Тамакіті.

— Воднева бомба, про яку ти згадав, має заряд у сто мегатонн, і, дійсно, простий підрахунок показує, що вона у п’ять тисяч разів потужніша, аніж та, що була скинута на Хіросіму. Однак її руйнівна сила становить кубічний корінь з п’яти тисяч, і таким чином, потужність її більша приблизно у сімнадцять разів. Залежно від геологічних умов вибуху цей показник може бути і меншим. Ядерна боєголовка «Поларіс» має заряд у нуль цілих шість сотих мегатонни, і якщо перевести це у тринітротолуол, то виявиться, що вона у тридцять разів потужніша, аніж та, що була скинута на Хіросіму, однак, знову ж таки, її руйнівна сила дорівнює кубічному кореню з цього числа і потужніша вона лише у півтора раза. Таким чином, якщо сховище буде на достатній відстані від епіцентру вибуху, то воно може бути досить ефективним. Ось так ми описували це у буклеті. Якщо говорити про шахрайство, то воно полягало в тому, що в рекламі не писалося про те, що, скинувши на Токіо десять боєголовок «Поларіс», можна завдати шкоди у п’ятнадцять разів більшої, аніж у Хіросімі. При цьому американські вчені, визначаючи реальну руйнівну потужність бомби, схильні дуже применшувати вплив радіації. Тому ті, хто вивчав це питання з рекламною метою, поступово почали зневірятися, а потім і спеціалісти, які мали займатися проектуванням сховищ, також втратили віру. Загальна зневіра підкріплювалася й тим, що у Сполучених Штатах та Радянському Союзі навколо великих міст почали ставити радари та антиракетні установки, тому заплановане будівництво так і не розпочалося. Запал поступово згас. Компанія розпалася, і залишилося лише атомне сховище. Якось в Індії я був у музеї, створеному на базі військового арсеналу одного магараджі, який страждав на манію переслідування. Так от, там було чимало страхітливої зброї, яку навряд чи можна було б застосувати у реальній війні. Гадаю, це сховище також могло б стати музеєм…

— Якщо Вільні Мореплавці стоятимуть у ньому до кінця, то сховище матиме ще більше причин стати музеєм, — сказала Інаго.

— Щось на кшталт партизанського схову періоду ядерної зброї? — сказав Ісана.

— Так. І сюди на екскурсії будуть приїздити магараджі з Індії. На цей випадок я заміню фільтр у вентиляторі. Щоб усе у нас було готово. Дзін також любить фільтри для вентиляторів.

— Дзін любить фільтри, — посміхнувся Дзін, і на його обличчі блимнули темні засохлі цятки.

— Ну, гаразд, зараз не час теревенити, — сказав Ісана, однак видно було, що йому до вподоби і оптимізм Інаго, і тиха посмішка Дзіна.

З підвалу вийшли двоє підлітків і Червоновидий, який був весь мокрий від поту. На його змоклих вилицях та підборідді грали червоні промені вечірнього сонця, що пробивалося всередину крізь бійниці.

— Тепер там розкішно зможуть жити чоловік десять, — сказав він. — Щоправда, ми все там попересували без вашого відома.

— Я би й сам вам допоміг, якби був удома, — сказав Ісана.

— Зараз давайте розійдемося і поспимо у верхній половині сховища, — сказав Такакі. — А як тільки виникне небезпека, зачинимося у бункері.

— А навіщо нам зачинятися у бункері? — сказав Тамакіті. — Закрившись залізобетонною кришкою у тридцять сантиметрів, ми, звичайно, будемо у безпеці, однак у такому разі ми не зможемо атакувати супротивника. Я думаю, нам слід якомога довше протриматися у верхній частині сховища. Боєм будеш командувати ти, Такакі?

— Боєм? Яке може бути командування в такій тісняві?

Такакі замовк, і по тому, як рухалися його вилиці та підборіддя, можна було припустити, що він обмірковує необхідні слова. Закінчивши роботу на третьому поверсі, підлітки спустилися вниз, щоб узяти участь у загальних зборах Вільних Мореплавців. Аж врешті Такакі заговорив:

— Трьох наших товаришів, що поїхали до Ідзу, певно, схопили, а труп Приплюснутого вже знайшли, — розпочав він. — По радіо немає ніяких новин з цього приводу, вочевидь, поліція заборонила їх поширювати. Скоріш за все, поліція думає, що ми не розбіглися, а зосередилися в якомусь схові. Інакше вони б задіяли засоби масової інформації, щоб швидше нас переловити. Тамакіті говорить, що хлопці, якщо їх схопили, мовчатимуть, але я так не думаю. Правий був Приплюснутий, коли говорив, що Команда Вільних Мореплавців — не політичне угруповання, яке вірить у революцію. І якщо хтось сторонній спитає, що це за Команда така, єдине, що прийде нам в голову, — це те, що в нас була половина корабля. Якщо їх будуть жорстоко допитувати поодинці, вони швидко позабувають про цей примарний корабель. Не треба тішитися тим, що вони будуть триматися і мовчати, навіть якщо їх битимуть. Думаю, що вже цієї ночі вони розкажуть про це сховище. Так що в безпеці ми були тут тільки до сьогоднішньої ночі. Отже, ті, хто не хоче опинитися в облозі, можуть вільно піти геть…

З боку передпокою вийшов радист і похитав головою, наче заперечуючи слова Такакі.

— Думаю, що цю будівлю вже оточено, — сказав він. — Я не вловив їхніх переговорів, однак під схил під’їжджають патрульні машини і весь час підтримують зв’язок між собою. Поліцейські бачили фотографії, тому стережуться одразу нападати.

— Завтра вранці, як тільки розвидниться, вони й нападуть. Треба підготувати зброю, — сказав Тамакіті з напруженим та блідим обличчям.

— Тоді давайте візьмемо найкращі продукти і влаштуємо бенкет. Нехай сьогодні в нас буде свято, — сказала Інаго встаючи. За нею піднявся і Дзін.

Дивлячись на надмірну кількість продуктів на святковому столі, Ісана відчував, як защеміло в нього серце. Інаго приготувала тушковане м’ясо із цибулею, морквою та картоплею, а також смажену гречану локшину, перемішану із жиром від консервованого м’яса. Ісана не мав апетиту і, поївши трохи м’яса з овочами, сидів попід стіною, спостерігаючи за підлітками. Ніякого алкоголю в них не було, пили вони лише воду, зате їли так ненажерливо, наче декілька місяців голодували. Хіба не зворушлива картина? З яким апетитом вони споживають їжу! І всі такі худі, що під шкірою в них геть немає жиру. Просто страшно, скільки енергії вони спалюють, — спілкувався Ісана з душами дерев і китів.

Їли вони довго, і Дзін, не витримавши, заснув прямо на підлозі. Інаго була зайнята вечерею, і піклуватися про Дзіна знову мусив Ісана. Взявши Дзіна на руки, він відніс його до кімнати на другому поверсі.

— Можна? — ззаду почувся голос Такакі. Схоже, він не наважувався зайти, дивлячись, з якою турботою Ісана одягав Дзіна у піжаму.

— Звичайно, заходь, — сказав Ісана, повернувшись до Такакі, який стояв у темряві.

— Маю сказати вам одну річ. Ми запросили вас до Команди як спеціаліста зі слів. Однак зараз ми можемо обійтися і без вас. Тамакіті також дотримується такої ж думки. Може, вам із Дзіном сьогодні краще піти зі сховища?

Такакі через силу вимовляв ці слова. Ісана чекав, чи не скаже він ще чогось, а потім промовив:

— Але це наше із Дзіном сховище.

Такакі стиснув тонкі губи і гірко посміхнувся. Дивлячись на це дитяче обличчя, на якому проступила доросла посмішка, Ісана не втримався і звернувся до душ дерев і китів: та невже я і справді забарикадувався у сховищі разом із цими дітьми?

— Який сенс вам брати участь у цій облозі? — спитав Такакі.

— Оселившись тут, я взяв на себе обов’язок бути повіреним прекрасних створінь, які не можуть пересуватися по землі, та прекрасних істот, що не можуть вийти на суходіл, — почав Ісана. — Ставши відлюдником, я зрозумів, що маю бути повіреним дерев і китів. Можливо, я не виявляв особливої активності, але своєї місії я не зрадив. Я сподівався, що разом із Дзіном ми залишимося останніми людьми на землі, після того, як все людство загине у ядерній війні. І коли настав би цей день, я звернувся би до дерев і китів і сповістив їх, що люди, які намагалися знищити їх, тепер самі загинули, а залишився лише я, їх повірений. Я думав, що, коли мені вдасться це зробити, свою місію я міг би вважати виконаною. Та я не хотів, щоб про мої задуми дізнався хтось інший, бо я розумів, що мої ідеї нагадують нав’язливі ідеї божевільного. Я боявся, що мене можуть відправити у лікарню для психічнохворих. Можливо, я і є божевільний, але, зачинившись у сховищі, я був вільний думати так, як хочу. А Дзін був найкращим напарником, поруч із ним я міг спокійно плекати свої божевільні мрії… Та й у Дзіна з’явилося бажання жити, лише після того, як ми оселилися тут… Але, познайомившись із Вільними Мореплавцями і ставши членом їхньої команди, переді мною відкрилися можливості, про які раніше не підозрював. Я зрозумів, зокрема, що коли Вільні Мореплавці, перетворивши сховище у фортецю, стрілятимуть у людей, то я, перебуваючи поруч із ними, зможу реально проявити себе, як повірений дерев і китів. Постріл — і загинула ще одна людина заради прекрасних дерев, постріл — і загинула ще одна людина заради прекрасних китів… Можливо, почувши ці слова, ті, хто прийдуть сюди, подумають, що це суцільна маячня, однак на це я їм запропоную поставити себе на місце дерев і китів.

— То ви вважаєте, що ми зібралися тут і озброїлися заради ваших дерев і китів? Що ж, нехай буде так, — сказав Такакі, однак вирішив поставити своє запитання ще раз: — А що ж буде з Дзіном? Адже дерева і кити не скажуть йому: ти також маєш померти!

— Так, є ще Дзін, — Ісана відвів очі від теплого тільця, якого торкався долонею. — Гадаю, що, поки не свистять над головою кулі, все, про що я говорив — порожня балаканина. Коли дійде до справи, тоді я й вирішу, як бути з Дзіном. А зараз нічого про це думати…

— Дійсно, поки не чуєш свисту справжніх куль, то неможливо уявити собі головну щоглу корабля Вільних Мореплавців, — сказав Такакі. — Я так розумію: ви збираєтесь звідси сповістити зовнішній світ про свій зв’язок із деревами та китами? Можна не сумніватися, що із супротивником прийдуть і кореспонденти, так що вам вдасться донести ваші слова…

— Я про це не думаю. Навіть якщо я через телевізор та газети заявлю, що я повірений дерев і китів, — це не буде тим посланням, яке б я хотів передати деревам та китам. Це зовсім інше…

— Тоді ми вдамося до іншої тактики, — сказав Такакі, і його обличчя знову стало твердим та рішучим. — Ми дамо їм зрозуміти, що ми взяли вас із Дзіном у заручники. — А що як нам і справді вдасться вирватися з облоги і дістатися до корабля Вільних Мореплавців? Звичайно, якщо в нас буде корабель…

— Дійсно, якщо ви скажете, що взяли нас із Дзіном у заручники, моя дружина зробить усе, щоб надати вам корабель. Врешті-решт, вона збиралася виділити гроші на корабель. Як людина, що балотується від правлячої партії, вона не зможе дати гроші людям, які чинять спротив владі, однак інша річ — якщо мова йтиме про визволення чоловіка та сина, яких взяло у заручники радикальне угруповання. Для її виборів це буде великим плюсом.

— Ви маєте рацію. Це буде вигідно для обох сторін. Щоправда, в такому разі не можна, щоб вони дізналися, що ви берете участь у протистоянні. Але ви можете бути нашим воїном-тінню, писатимете тексти, які радист транслюватиме супротивнику.

Ісана відчув, що Такакі — природжений лідер.

— Тобто я працюватиму у радіорубці? — спитав Ісана.

— Зброєю завідує Тамакіті. У нього найбільший досвід. До того ж запаси зброї та боєприпасів у нас досить обмежені, тож краще довірити цю справу професіоналам. Тим більше, що відтягнути його від зброї неможливо… Хоча ще невідомо, чи попадемо ми в облогу. Може, нічого й не буде. Якщо до обіду нічого не почнеться, то можна буде знімати оборону, ховати зброю і вважати, що в нас просто вихідний день.

Такакі замовк, і Ісана дивився, як світло відбивалося на його змоклому профілі, роблячи його обличчя більшим, ніж насправді. Ісана і сам відчував, як спітніла його долоня, яку він тримав на плечі Дзіна…

Ніч уже закінчувалася, коли Інаго зайшла в кімнату і, не вмикаючи світла, щоб не помітив супротивник, роздягнулася догола. Її оголене тіло ніжно поблискувало у світлі лампочки над сходами. Вона трохи постояла, намагаючись зрозуміти, де лежить Ісана. А потім зачинила за собою двері і в цілковитій темряві лягла на ліжко поруч з Ісана.

— Першим на посту став Тамакіті. Вони обидва з радистом будуть сьогодні вартовими, — сказала Інаго, притиснувшись до Ісана. — Вони кажуть, що ніч буде спокійною.

Сходами нагору пройшов Тамакіті із зарядженою гвинтівкою і беззвучно зачинив за собою двері. Знову стало тихо. Якщо він щось помітить, то підніме тривогу і всіх розбудить. Ісана рукою водив собі поміж ніг, намагаючись привести себе у бойову готовність. Особливого бажання він не відчував, але знав, що має допомогти Інаго отримати оргазм. Лежачи на спині, він стягнув із себе труси і, пам’ятаючи, що вони зажди кудись діваються після сексу, поклав у себе біля плеча. Інаго одразу відреагувала на його рухи і тісніше притиснулася ніжним стегном та волоссям на лобкові до Ісана. Незважаючи на його побоювання, пеніс, сильно пульсуючи, затвердів і піднявся. Коли він займався сексом із Наобі, навіть коли вони були вже одружені тривалий час, вони весь час боляче стикалися тілами і це викликало відчуття неприязні одне до одного. Натомість з Інаго було все по-іншому. Вона була меншого зросту, аніж Наобі, та гнучкою, і, плавно рухаючись, вона завжди викликала у Ісана відчуття захоплення та тремтіння всього тіла. Впродовж усього часу вони ніколи не робили боляче одне одному і не збивалися з ритму.

Вони мовчки продовжували займалися сексом, поки Ісана не уповільнив рух, а потім, стиснувши її стегно, зовсім не зупинився. Інаго розправила ноги і почала рухатися сама, повністю вбираючи його пеніс. Ісана вичікував, поки вона увійде в ритм, щоб підлаштуватися, аж тут відчув, що може не витримати.

— Може, візьмемо резинку?

Однак боятися, що Інаго завагітніє, коли під загрозою були їхні життя, було безглуздям. Відчувши приплив нової енергії, Ісана знову почав інтенсивно рухатися, але Інаго вже сама була охоплена відчуттям близького завершення і тримала посилений ритм. Вона почала допомагати собі, засунувши руку поміж їхніх лобків. Відчувши її пальці, Ісана пригадав дівчину, яка зваблювала поліцейського, і ще більше розпалився. Він накрив своєю долонею її пальці і взявся допомагати їй сам. Вона спочатку вагалася, а потім обхопила його за сідниці. Відчувши від цього новий імпульс, Ісана почав трудитися із такою силою, як ніколи. Він несамовито засовував у неї свій пеніс, аж поки почув, як вона зі слізьми на очах закричала, і тоді він сам, дивлячись у почервонілу темряву, припинив себе стримувати і повністю вивільнився, повторюючи про себе: всіх повбивати! Всіх повбивати!

Постріл прокотився луною по бетонній коробці сховища. Ісана перелякано підхопився і переконався, що Дзін спить і далі. Оскільки прокинувся лише він, то, схоже, це була не автоматна черга, а одиночний постріл. Однак постріл справді пролунав, це йому не приснилося. Тут він помітив, що Інаго також уже не спить. Вони почули, як хтось стрімко побіг сходами нагору. Вибух. Знову постріли, але тепер стріляли з автомата, короткими чергами. Стріляли з третього поверху. Ісана пам’ятав ці звуки ще з Ідзу. Раптом запхинькав Дзін, так бувало, коли він бачив поганий сон.

— Дзін, Дзін, — хотів було заспокоїти його Ісана, однак у голову більше нічого не приходило. Він не міг сказати сину: «Це сон, просто сон, Дзін». Адже постріли могли повторитися, тому він не міг втішити Дзіна, сказавши йому, що вже все закінчилося.

— Дзін, Дзін, — шепотів Ісана, страхітливо чекаючи на нові постріли.

Інаго встала з ліжка і відчинила двері на сходи, і в кімнату проникло світло.

— Дзін, це звуки пострілів. Бабах — це вистрелив Тамакіті, — втішала Дзіна Інаго, ставши на коліна біля його ліжка. — Хіба не цікаво? Ну, годі, це ж не страшно, Дзін.

Раптом Ісана зрозумів, що йому щонайперше треба зробити. Вставши похапцем з просякнутого його та Інаго потом матраца, він одяг сорочку та штани. Над Дзіном, який ніяк не міг заспокоїтися, стояла Інаго, і він бачив її прекрасні довгасті груди.

— Принаймні скажу Тамакіті про слух Дзіна, — проговорив Ісана, силою змушуючи себе відірватися від захопливого видовища.

Незважаючи на те, що на третьому поверсі також був режим світломаскування, тому кімната освітлювалася лише лампочкою, що горіла на гвинтових сходах, однак Ісана одразу побачив, що коїться всередині. У ніздрі вдарив сухий запах порохового диму, і Ісана, пригадавши нещодавній запах спітнілих тіл та геніталій, подумав: як же давно це було. Запах пороху йшов від Тамакіті та Такакі, які вдивлялися у далечінь крізь щілину в бійниці. Такий самий запах відчувався і навколо радиста у навушниках, який сидів у темному кутку, припавши до шкали радіоприймача. Помітивши, що Ісана наблизився до бійниці між Такакі та Тамакіті, Такакі застеріг його:

— Обережно, скла в бійницях немає.

І дійсно, шибки у бійницях були вийняті, і крізь них всередину проникало прохолодне нічне повітря, яке Ісана здалося передвісником куль, що можуть полетіти йому в лоба.

— Шибки там довго не затримались би. Помітивши чиюсь тінь, супротивник міг би поцілити в когось у сховищі. Хоча не схоже, щоб вони вже отримали накази стріляти.

Тамакіті говорив спокійним і холодним тоном. Це були слова впевненого в собі, дорослого чоловіка. Оскільки по сховищу ще не стріляли, то постріли, які чув Ісана, належали Тамакіті. І ці постріли якось миттєво зробили його дорослішим. Тепер він не виглядав хуліганом, якому подобається бавитися зі зброєю. Ісана подивився на автомат, що стояв дулом угору біля правого коліна Тамакіті. В ранкових сутінках приклад та ложа поблискували червоним глянцем, а ствол і магазин відливали темним металом. Ліворуч від Тамакіті лежала ганчірка, щоб начищати зброю, та бляшанка із мастилом. Схоже, що, сидячи всю ніч на варті, він займався тим, що натирав зброю.

— Дві години тридцять хвилин, — сповістив радист і занурився у свою роботу, вочевидь намагаючись спіймати сигнал нічних новин.

— Якщо у найближчі півгодини нічого не станеться, це означатиме, що вони вирішили вичікувати до ранку, — сказав Тамакіті, зітхнувши.

— Тамакіті розбив прожектори на поліцейській машині спецназу, — сказав Такакі, відводячи голову від бійниці. — Два постріли — два прожектори. А вони досі не відреагували.

— Рівно о другій поліцейські увімкнули прожектори на своїй машині, що ховалася неподалік у темряві, — пояснив Тамакіті. — Схоже, хотіли перевірити, чи зможуть вони вирахувати нас, якщо ми захочемо повтікати вночі. В один я влучив, і вони одразу вимкнули другий, а через три хвилини знов увімкнули, ну, і я його також розбив.

— А ви чули звук битого скла?

— Сто відсотків — влучив. Відстань до машини — метрів сто п’ятдесят, — сказав Тамакіті. — Ці автомати відомі своєю точністю на весь світ. Солдат також про це говорив. А він не хто-небудь, а солдат сил самооборони…

Ісана знову подивився у темряву крізь бійницю. Десь там стоїть машина з розбитим прожектором, а в ній солдати, розлючені таким нахабством…

— На жодній станції про нас нічого не кажуть. На цю хвилину ніяких екстрених повідомлень, — сказав радист.

— Схоже, що поки не стане відомо про облогу, вони будуть забороняти будь-які повідомлення, — сказав Тамакіті. — Однак на ранок усі радіостанції тільки й базікатимуть про облогу фортеці. Тепер-то вони знають, що у сховищі засіли люди, які будуть відстрілюватися з автоматів.

— Схоже, що так, — погодився радист.

— Тепер, коли в них розбиті прожектори, до ранку вони нічого не робитимуть, — сказав Такакі. — Чекатимуть, поки прибудуть кореспонденти. Так що, думаю, ми можемо трохи поспати. Влучивши в їхній прожектор, ти продемонстрував їм рішучість та професійні здібності Вільних мореплавців. Все, до ранку стріляти не треба.

— Не буду, — задумливо відповів Тамакіті. — Тепер я хочу вистрілити так, щоб моя куля влучила у людину. Інакше навіщо вона потрібна, ця зброя…

Частина 19

В китовому череві

Ісана так і не встиг застерегти хлопців, щоб не забували про вразливість Дзінового слуху, як у кімнату влетів Червоновидий із стурбованим червоним обличчям.

— Четверо наших молодших школярів виявилися зрадниками, — в його голосі лунала не властива йому грубість та зневага до молодших членів команди. — Спочатку вони під приводом того, що їм жарко, попросилися спати у підвалі, а тепер, почувши постріли, кажуть, що хочуть піти зі сховища. Доктор намагається їх якось умовити, але…

Важко дихаючи, Червоновидий сів на підлогу біля Тамакіті, який продовжував спокійно дивитися крізь бійницю у темряву, поклавши автомат на коліна. Всім своїм виглядом він показував, що цю справу вирішувати не йому, а Такакі. Той знову сів, підібрав з підлоги дві гільзи і, затиснувши їх поміж пальцями, мовчки їх роздивлявся. Тишу порушив звук, схожий на булькання дрібних крабів, який виявився гомоном, що лунав із знятих радистом навушників. Ісана відчув, як кров холоне в його жилах і до горла підступає нудота. Зараз знову почнеться судилище, таке саме, як лінчування Приплюснутого, — звернувся він до душ дерев і китів. — Це повторення, яке вказує на занепад. Невже вони вже почали прямувати до загибелі?

— Вони не зрадники, вони просто відступники, — сказав, занурений у свої роздуми Такакі. — Щось на кшталт матросів, що полишили корабель.

Такакі знову замовк, і замість нього заговорив Тамакіті:

— Ти кажеш, що Доктор їх вмовляє, однак він же не погрожує їм зброєю? А зброя від них далеко? — спитав він спокійним голосом.

— Склад зброї якраз і знаходиться біля їхніх койок, — відповів Червоновидий.

— В такому разі краще їх випустити. Нехай ідуть, а вслід я їм пошлю автоматну чергу.

— Ти вже геть схибнувся на вбивствах! — сказав Такакі. — Навіщо по них стріляти? Вони просто хочуть зійти з корабля. В нас тут не якась там секта. І правих чи неправих тут немає. Це не привід для вбивства. Різниця між тими, хто залишається на кораблі, і тими, хто його полишає, в тому, що одні плекають мрію про свій корабель, а в інших ці мрії розвіюються.

— Ну, тоді скажи мені, а навіщо ми вбили Приплюснутого? — скинувся Тамакіті, знімаючи свою маску холоднокровності.

— Смерть Приплюснутого на моїй совісті, — сказав Такакі. — А точніше, на моїй і його совісті. Заради своїх марень він втягнув нас у це лінчування і вимагав, щоб ми його стратили, і, врешті-решт, я пішов на це. А в результаті я сам почав чіткіше бачити свою мрію. Однак для чого вбивати тих, хто полишив мрію про Вільних Мореплавців? Ні до того, ні після я не хотів і не хочу нікого вбивати.

— І тих, хто вишикувався там, очікуючи сигналу атаки, ти також не хочеш вбивати?

— Якби можна було обійтися без вбивств, я би обійшовся. Однак вони прийшли, щоб зруйнувати нашу мрію, і тому тим, хто продовжує плекати свою мрію, не залишається іншого виходу, як чинити спротив.

— Гаразд, більше питань немає, — сказав Тамакіті.

— Безперечно, зброю вони з собою не візьмуть, але ж вони хочуть тікати просто зараз. Що, випускати? — спитав Червоновидий уже спокійнішим тоном.

— Якщо випустити їх зараз, то в темряві спецназ ненароком може відкрити по них вогонь, тож краще почекати, поки розвидниться.

— Я згоден із Такакі, — сказав Червоновидий.

— Історія із Приплюснутим дечого мене навчила, — сказав Такакі зосереджено.

— Чекайте, — сказав Ісана. — Перед тим як випустити їх, треба дати їм зрозуміти, що ви взяли у заручники мене та Дзіна. Якщо їх схоплять, нехай поліція дізнається про це на той випадок, якщо вони надумають атакувати нас.

— Невже ви думаєте, що вони скажуть поліції, що ви стали нашими заручниками, якщо самі в це навряд чи повірять? — сказав Червоновидий. — Вони добре знають, що ви стали членом Команди Вільних Мореплавців.

— Допоки Тамакіті не вистрелив нещодавно, вони також думали, що вони члени Команди, — сказав Такакі. — Ті, хто, почувши постріли, вирішили тікати, в першу чергу повірять в історію про заручників.

— До речі, я хотів сказати, що Дзінові страшенно не подобаються звуки пострілів, — вставив Ісана. — В нього надзвичайно тонкий слух.

— Он як? — сказав Такакі співчутливо. — Постріли його страшать? Розумію… Як же нам бути? Вивести його на вулицю…

— Інаго з Дзіном можуть зачинитися у підвалі, коли почнеться стрілянина. Так йому не буде чутно надто сильно.

— Гаразд, так і зробимо. Тамакіті, ти чув? Не забудь.

— Ну, що ж, спеціаліст зі слів Команди Вільних Мореплавців вже почав виконувати свої обов’язки, — сказав Ісана, відчуваючи вдячність Такакі за його співучасть. — Настав час написати листа дружині і повідомити її, що ми із Дзіном опинилися у заручниках. Якщо лист потрапить до поліції, вона не зможе проігнорувати цю інформацію.

— Втікачі могли б віднести листа, — сказав Тамакіті. — Тільки мені здається, що все це нічого не дасть.

— Ви ж будете одразу писати про умови видачі заручників, еге ж? Вкажіть, що ми вимагаємо надати нам корабель і машину, щоб дістатися до порту.

— Поки ми не вийдемо у відкрите море, заручники залишатимуться на борту. Напишіть також, що нехай не намагаються атакувати нас.

— Може, напишемо, який саме корабель нам потрібен? — сказав Ісана. — Коли я розмовляв із дружиною, вона мене спитала, але я нічого не міг пояснити.

— Який саме корабель? Тут треба поміркувати, — обережно сказав Такакі, наче занурюючись у давню мрію.

— Та ніхто нам нічого не дасть, — сказав Червоновидий. — Поліція не дозволить.

— Але це не заважає нам подумати на тим, який нам потрібен корабель, — сухо сказав Такакі. — У будь-якому разі, це необхідно. Давай-но ти, Червоновидий, як спеціаліст, і займешся цим питанням. Підготуй нам необхідні параметри та технічні характеристики.

О четвертій ранку четверо хлопців, тримаючи руки за головою, як показують у фільмах, із розгубленими обличчями вийшли зі сховища. Ісана як заручник, який мав бути під пильним наглядом, сидів поруч із радистом, спостерігаючи за підлітками через бійницю. Навіть звідси Ісана бачив, що вони відчувають сором та відчай. І хоча Такакі говорив зворотне, ці хлопці не відмовилися від своєї мрії про корабель. Вони розуміють, що вже ніколи не зможуть повернутися назад і все життя відчуватимуть сором та відчай, — поділився Ісана думками із душами дерев та китів. Сутулі фігури просувалися вперед, де в ранковому тумані стояли машини спецназу…

— В чотиригодинних новинах почали говорити про нас. Несуть якусь маячню, називаючи нас партизанським загоном убивць, — повідомив радист констатуючим тоном, наче говорив, котра зараз година.

З бійниць тепер було видно дві великі поліцейські машини, які стояли навпроти сховища. Тамакіті розбив ще одну шибку у бійниці. За щитами, встановленими поміж машинами, ховалося чимало поліцейських.

— Тепер вже немає сенсу обережно поводитися зі сховищем, — сказав Ісана. — Якщо треба, можеш порозбивати усі шибки.

— Поки що не треба. Достатньо показати, що ми готові до їхньої атаки, — відповів Тамакіті. — Я ж не збираюся повбивати усіх спецназівців. Ми повинні дати їм зрозуміти, що Команда Вільних Мореплавців налаштована цілком рішуче, і якщо висунеться їхній командир, я, звичайно, поцілю в нього, але стріляти у всіх поспіль не буду.

Такакі креслив план розташування сил поліцейських. Наразі він міг точно вказати лише, де стояли дві машини спецназу перед сховищем та ланцюг щитів, що прикривали бійців. Однак він не відкидав можливості, що поліцейські підтягнули сили і позаду сховища на схилі, оскільки бійниці на той бік не виходили, тому вказав ще одну машину пунктиром. За допомогою свого плану Такакі намагався вирахувати, з якого боку в першу чергу чекати нападу. Боєприпасів було дуже мало, тому задля того, щоб ефективно їх витрачати, було вирішено, що стрілятиме тільки Тамакіті. Стріляти він мав лише з метою попередження. І навіть якщо машини почнуть просуватися з двох боків, Тамакіті зможе реагувати на них і наодинці, якщо хтось буде пильнувати крізь іншу бійницю. Супротивник розмістив свої сили знизу, тому можна було вважати, що сховище розташовано вигідно для оборони, однак залишалася проблема, як прикривати тил. Коли Вільні Мореплавці прийшли вночі, щоб висловити своє незадоволення, то на дах вони потрапили легко — за допомогою бамбукової драбини, вкраденої на складі лісоматеріалів. Якщо поліцейські скористаються розсувною драбиною, то Вільні Мореплавці опиняться у вкрай скрутному становищі. Що робити в такому випадку, Такакі не знав.

— Хай там як, — сказав він, — однак у нас ще чимало часу, щоб усе обміркувати. Можна не сумніватися, що атакувати вони почнуть далеко не одразу. Навіть якщо вони швидко розгадають, що ми дуримо їм голови заручниками, проте, тут є дитина, і поліцейські будуть поводитися дуже обережно. Тим більше, що ваша дружина все одно з’явиться тут, навіть якщо поліцейські не захочуть розголошувати зміст нашого листа, адже приховати від широкого загалу, що тут коїться, буде неможливо. Кореспонденти передаватимуть усе, що робитиме поліція, тому ваша дружина швидко про все дізнається і просто не зможе залишатися осторонь.

Радист відімкнув навушники і увімкнув радіо, щоб усі могли чути. Інаго та Дзін слухали маленький радіоприймач у себе в кімнаті. По всіх каналах передавали майже одне й те саме, так що не було сенсу слухати всі екстрені випуски новин. Однак все-таки з’являлися різні деталі, і картина загалом складала цікаву мозаїку.

Тепер всі знали про існування угруповання під назвою Команда Вільних Мореплавців. Схоже, що хлопці, яких арештували в Ідзу, язиків за зубами не тримали і наговорили більше, ніж треба. По радіо повідомлялося, що Команда Вільних Мореплавців — це надзвичайно маневрена і масштабна екстремістська організація психічно неврівноважених молодиків. Вони — оскаженілі мотоциклісти і автогонщики, які запросто можуть викрасти машину. У їх розпорядженні автомати, гвинтівки, гранати, динаміт і патрони, вкрадені у японських сил самооборони, американських військ та в приватних будинках. Це вкрай небезпечне угруповання нещодавно провело тренування у горах в районі Ідзу під керівництвом військовослужбовця сил самооборони. Фотографії їхніх навчань були опубліковані у тижневику. Репортер, який знімав їх, був жорстоко вбитий. На його тілі, знайденому неподалік їхньої бази, були сліди численних поранень від побиття камінням, а окрім цього, встановлено, що йому було пошкоджено внутрішні органи. З його тіла було вилучено патрон калібру 7.62, випущений з автомата, який рахувався на балансі сил самооборони. Наразі встановлено, що військовослужбовець, який вистрелив у себе в ході інциденту, що стався дев’ять днів тому неподалік рибальського села, та солдат сил самооборони, під керівництвом якого проходили військові навчання в Ідзу — одна і та ж особа. Ідейні засади цього угруповання поки що незрозумілі. Незрозумілі, незрозумілі, геть незрозумілі…

Згідно із показаннями заарештованих членів угруповання, Команда Вільних Мореплавців чекала, поки в районі Канто станеться великий землетрус, після якого вони планували висісти з корабля, на якому вони переховувалися, і вчинити напад на постраждалих від стихійного лиха. Заради чого? Заради чого? Заради чого? Наразі ці радикально налаштовані молоді люди, які пройшли військову підготовку, зачинилися у залізобетонній споруді, маючи при собі автомати і гранати. Знайдений учора вранці біля лікарні Токійського університету мертвий підліток, який вчинив напад на робітників, що розбирали уламки колишньої кіностудії, і потім був побитий ними, також належав до цього угруповання. Труп підкинули його товариші. Колишня кіностудія, де стався вчорашній інцидент, знаходиться неподалік від того місця, де зараз зачинилися члени угруповання. Схоже, вони заздалегідь готувалися озброїтися та зачинитися у цій споруді. Що можна очікувати, якщо найближчим часом в Токіо станеться землетрус? Необхідно терміново ужити якихось заходів, щоб протистояти цій антисоціальній банді. Розправитися з ними, знищити, спалити, видерти з корінням! — дедалі істеричніше лунали вигуки з усіх радіостанцій.

— Ну, якщо все це правда, то на пом’якшуючі обставини Вільним Мореплавцям розраховувати не доведеться, — похмуро сказав Такакі, простягуючи радистові кінець проводу від навушників, щоб він відімкнув динамік радіо. — До цього всього ще додадуть взяття у заручники розумово відсталої дитини та її батька.

— Коли б стався землетрус, ми б нищили машини тих, хто сильніший, щоб урівноважити шанси всіх, хто рятуватиметься від лиха, — сказав Тамакіті. — Ми були б чимось на кшталт рятувальної бригади. Мерзотники, все перевернули з ніг на голову! А може, хлопці, яких заарештували, дали неправдиві покази?

— Не було в нас такого наміру рятувати слабкіших людей, — сказав Такакі понуро. — А розбивати машини ми планували тільки для того, щоб скоріше дістатися до свого корабля. Подумай сам, якби тебе допитували поліцейські, що б ти їм сказав? Якби тебе почали бити, ти б також погодився сказати, що їх більше влаштовує. Сказав би, що в разі землетрусу хотіли розбивати машини, щоб помститися суспільству.

— У нас тепер два спеціалісти зі слів? — іронічно сказав Тамакіті.

— Головне, що в нас спеціаліст зі стрільби лише один, — сказав серйозно Такакі. — Ти ще зовсім не відпочивав. Давай-но поїж чогось і трохи поспи.

— Тільки не почніть стріляти, коли мене не буде. Ми зможемо їх утримувати, поки будемо стріляти без промаху.

— Гаразд, якщо треба буде когось застрелити, ми тебе обов’язково покличемо, — запевнив його Такакі. — Дивна людина. Навіть їсти не погоджується, аж поки не переконається, що ніхто, окрім нього, не стрілятиме по людях.

Залишившись вартувати, Ісана з напруженням вдивлявся крізь бійницю. На ясному небі яскраво світило сонце, від якого розходилися білі промені і вдарялися об загороджувальні щити. Людей не було видно. Користуватися біноклем Тамакіті заборонив, пояснивши це тим, що лінзи можуть привернути увагу снайперів. Однак і без бінокля було очевидно, що за щитами ховаються озброєні та одягнені у бронежилети й каски бійці, а в машинах сидять снайпери професійного ґатунку, які можуть виступати на Олімпійських іграх. Окрім людей, що ховалися, нікого не було видно, і через це увесь пейзаж здавався сюрреалістичним, схожим на страхітливий сон з дитинства. Незважаючи на те, що світило яскраве сонце, все навколо було якимось підозрілим і сумнівним. Навіть дерева…

Раптом Ісана охопило відчуття, що весь світ став щільним і непроникним, всі тріщини і щілини в ньому ретельно законопачені марлею з того боку. І при цьому залишалося відчуття наявності світу у всіх деталях. Ісана стало недобре, і він вкрився потом.

— Щось сталося? — спитав Такакі.

— Ні, нічого особливого, — невпевнено відповів Ісана. — Я знав, що там ховаються люди, однак зараз уперше відчув це всім тілом.

Такакі з рішучістю практичної людини взяв бінокль і, відійшовши на тридцять сантиметрів, підніс його до очей.

— Є, бачу. Копошаться там, наче комахи. Так і кишить ними. Замаскувалися, щоб ми не поцілили їх. Визирнуть одним оком і знову ховаються… Чого дивишся, га? Вони скоріше на мокриць-циклопів схожі. А може, відтоді, як ми зачинилися тут, зі світом сталася страшна катастрофа, і всі, окрім нас, перетворилися на однооких мокриць?

Ісана взяв у Такакі бінокль і знову подивився на осяяний сонцем зовнішній світ. На перший погляд, заросла літньою травою долина виглядала, як раніше. Великі поліцейські машини та ряди щитів по обидва боки також залишалися на своїх місцях. Однак колишня кіностудія перетворилася у звалище залізних балок, дерев’яних дощок та залізобетонних уламків. Серед цих барикад височіла гора каміння та бетонних брусів, які блищали на сонці, немов льодяний будинок ескімосів. Серед звалища то тут, то там виглядали одноокі. У деяких з них око було прикрите фотокамерою. Як тільки зникав один одноокий, одразу визирав інший. Це безперервне миготіння однооких не давало можливості визначити, скільки їх там засіло. Їхня метушня нагадувала рух кров’яних тілець під мікроскопом. А на передньому плані, дотримуючись якогось безсистемного руху, були поліцейські у темно-сірому одязі, з голови до колін прикриті щитами. Ці одноокі прагнули не показувати свою неготовність.

Ісана поклав бінокль на підлогу, і погляд його впав на автомат, який полишив Тамакіті. Його охопило палке бажання вистрілити з нього у метушню однооких кров’яних тілець…

Однак відповідальний за зброю Команди Вільних Мореплавців, який немовби вгадав наміри Ісана, так і не поспавши, знову повернувся назад. Не встиг Ісана торкнутися автомата, як Тамакіті, підійшовши ззаду, взяв його в руки. Іншою рукою він узяв бінокль і, ставши на коліна, почав дивитися крізь бійницю. Помітивши об’єкт, який міг би стати його мішенню, Тамакіті швидко опустив бінокль на підлогу, поклав на залізобетонне підвіконня бійниці дуло автомата і став цілитися.

— Поліцейська машина почала розвертатися у наш бік. Вони що, думають, що нас вже можна не боятися? Підстрелити водія нам не завадить. Тим більше, що Дзін та Інаго в підвалі.

Тамакіті підніс червоний приклад до щоки, його спокійне та зосереджене обличчя стало схожим на обличчя Боя, наче вони були рідними братами. Нібито намагаючись щось пригадати, він зібрався і вистрелив. Швидко поклавши автомат, Тамакіті притиснувся до стіни і визирнув через другу бійницю. Перед пострілом Ісана приклав до вух руки, але все одно почув гучний тріск. Ісана спостерігав за рвучкими, проте точними рухами Тамакіті. На плечі та шиї хлопця проступив червоний слід від приклада.

— Не знаю, на смерть чи ні, але в ціль куля влучила. Вікно розбите. Спецназівці, прикрившись щитами, намагаються витягнути водія з машини. Я цілився нижче вуха, між каскою та бронежилетом. Однак поки що не знаю, чи влучив…

З цими словами Тамакіті передав бінокль Такакі. Ісана дивився на почервоніле обличчя Тамакіті, який важко дихав. Пляма на його шиї вже зійшла. Такакі передав бінокль Ісана, але він відмовився. Тамакіті лише глянув на нього й одразу відвів очі. Серед Вільних Мореплавців це була єдина людина, яка відчувала себе безпосереднім учасником бойових дій. Над сховищем почувся гуркіт гелікоптера.

— Непогано було б підбити гвинтокрил — для профілактики, — сказав Тамакіті. — Щоправда, не встигнеш вилізти на дах, як тебе одразу підстрелять.

— Досить і машини, — сказав Такакі. — Гвинтокрил збивати немає потреби. Гадаю, тепер вони вже не скоро підуть у наступ. Якщо не збираєшся спати, то пішли поїмо що-небудь. На варті стане хтось інший.

«Нічого собі шлунки у цих хлопців», — подумав Ісана. Щоправда, він і сам відчував, що міг би щось з’їсти. Схоже, вони всі вже поступово звикли до цієї маленької війни.

Впродовж ранку супротивник ніяк не давав про себе знати. Хіба що зграї репортерів стали щільнішими. І це при тому, що роззяв розігнали… Над сховищем кружляло вже зо три гелікоптери: якийсь із них належав муніципальній поліції, інші — видавничим компаніям. Знову настала черга Тамакіті та Ісана. Пильнуючи з бійниці, Ісана не бачив ані людей, ані тварин. Його стомлені від сліпучого сонця очі спостерігали лише покинуту місцевість, наповнену густими тінями. Але при цьому все навколо було у русі. Вітер ворушив траву та листя на деревах. Коливалися тіні, і, здавалося, що каміння також рухається. Все, здавалося, самовільно рухається. Вишня перед сховищем, наче слониха, неслася вперед. Її густа чорна крона у пориві люті оскаженіло скидалася на палаюче сонце. Я сподіваюся, що коли поліцейські почнуть атаку, то вони не пошкодять ні твого стовбура, ні твоїх гілок, ні твого листя, — сказав Ісана душі вишневого дерева. Щоправда, дерево могло гніватися не через тих, хто оточив сховище…

— Ой! — мимоволі вирвалося у Тамакіті.

Перед очима вартових виросла стіна блідо-голубого скляного волокна, яке було всіяне сріблястими кульками. Зі схилу за сховищем потужними струменями лилася вода. У суцільному потоці грали на сонці маленькі сріблясті рибки.

— Поганці… — сказав Тамакіті. Було видно, що раптова злива справила на нього враження. — Притягнули брандспойти. Атакувати стережуться, тому вирішили спробувати пожежну техніку.

Тамакіті притиснувся до стіни біля бійниці і глянув збоку вниз. Ісана також подивився вниз. Від сховища вздовж порослого травою схилу тягнулася стежка, яку протоптали (сто років тому!) вони із Дзіном. У невеличких калюжах стояла вода, у якій відображалося сонячне сяйво. По краях калюж виблискували мінеральні скалки, а всередині вода була прозоро-голубою. Калюжі притягували до себе погляд і серце Ісана. І хоча вони щойно з'явилися і незабаром зникнуть, усе-таки яке ж міцне та тривале все у світі, окрім людини, — пошепки сказав Ісана душам дерев і китів. — Тепер я знаходжуся поруч із людьми, однак, дивлячись на ці калюжі, я із тим самим відчуттям піднесення можу віддаватися своїм роздумам, так само, як і коли я віддавався спогляданням у підвалі. Більше того, мої відчуття стали гострішими та глибшими. Сам не знаю чому…

— А може, тут родовище срібної руди? — сказав Тамакіті, мружачись від яскравого сяйва. — В дитинстві я роздивлявся (він не сказав — читав) геологічний довідник, і потім мені весь час кортіло знайти якесь родовище. Я знав, що в місті мені нічого не вдасться знайти, але все блискуче страшенно привертало мою увагу. А коли я потрапляв у гори, то від захоплення мені аж у вухах дзвеніло. Дивлячись на це сяйво внизу, я пригадав про своє захоплення, і якесь дивне відчуття мене охопило: звичайно, це просто калюжі, та мені здається, що то блищить срібна руда. І от зараз, навіть якщо це виявиться просто калюжами, я не шкодуватиму, бо я знаю, що це справжні срібні скалки.

— Зараз?

— Зараз. Адже зараз я не можу спуститися і переконатися, що то просто калюжі, бо мене просто вб’ють.

Ісана подивився на срібні скалки Тамакіті, і йому захотілося, щоб сонце якомога довше не висушувало калюжі.

— Тамакіті, треба якось забезпечити захист тилу, — сказав Такакі, заходячи до кімнати з американською гвинтівкою на плечі. — Якщо радіо не розказує нічого нового, треба спробувати щось придумати. Що там кажуть?

Однак радист, скрутившись калачиком, сумирно спав біля своєї рації. Ноги в нього були такими ж червоними та довгими, як у звареної креветки, і нагадували джерело енергії, що підживлювало його невпинну діяльність. Це джерело і підтримувало його впродовж усієї ночі, поки він порався зі своєю рацією. Схоже, він і справді був корисним працівником на човновій станції.

— Якщо вже радист покинув свою рацію, то можна бути певним, що нічого нового по радіо не повідомляють, — сказав Такакі. — Ну то як, Тамакіті, що будемо робити?

— Є лише один спосіб. Щоправда, не знаю, чи вийде…

— Давай спробуємо, — одразу відреагував Такакі.

— Для вилазки нам необхідно буде дві гранати. Третю ми вкинемо, щоб зупинити натиск техніки, а останню я думав приберегти для фінального бою, щоб підбадьорити наш бойовий дух, — Тамакіті повернувся до Ісана. — Ви нам розказували про вибухову силу атомної бомби, пам’ятаєте? А можна ці розрахунки перенести на ручні гранати?

— Ти питаєш, чи збільшиться потужність вибуху, якщо підірвати одразу дві гранати? Так, думаю, вибухова сила збільшиться вдвічі.

— Добре. Спробую підірвати одразу дві гранати, — сказав Тамакіті. — Закину їх на схил позаду сховища. Принаймні спробую зробити так, щоб їх було видно звідси.

— А схил не посунеться на нас від такого потужного вибуху? А то візьме і завалить все сховище, — сказав Такакі.

— Будівля достатньо міцна, невеличкий зсув ґрунту має витримати, — сказав Тамакіті. — Я тільки не знаю, як перенесе вибух Дзін?

— Ви посидите разом із Дзіном у підвалі, — розпорядився Такакі. — Назовні піде один Тамакіті, а ми з радистом розберемо барикаду, а потім знову швидко забарикадуємось. Думаю, вдвох ми впораємося.

— Впорається і один хтось, — сказав радист, одягаючи знову навушники.

— Збігаю за гранатами, — збуджено сказав Тамакіті і побіг крученими сходами вниз.

— Тільки б не підстрелили його, — сказав Ісана. — Навіть якщо поліцейські і повірили у нашу версію із заручниками, однак, побачивши на даху людину із гранатами в руках, навряд чи вони подумають, що це заручник.

— Тамакіті — дуже обачний боєць, — відповів Такакі. — Ще коли він був у банді мотоциклістів, то жодного разу не дістав серйозних ушкоджень.

Ісана спустився на перший поверх і почув джеркотіння пташиних голосів, що лилося з бункера, бо Тамакіті не зачинив за собою кришку люка. У бункері Дзін слухав магнітофон. Червоновидий сидів у заповненому пташиним співом просторі і щось малював. Коли Ісана заглянув йому через плече, той підхопився і почервонів, як підліток, якого зненацька заскочили. Перед ним лежав аркуш паперу, на якому була намальована схема двощоглового корабля, а внизу наводилися детальні пояснення та технічні характеристики.

— Розписую всі дані корабля, який нам потрібен, — долаючи ніяковість, сказав Червоновидий.

— Правильно, це нам дуже знадобиться, — сказав Ісана.

З люка показалася голова, а потім плечі і торс сповненого натхнення Тамакіті. В руках він тримав два пластикові пакети, в яких було щось важке. Тримав він їх з такою обережністю, наче то були не гранати, а пляшки із запальною сумішшю.

— Через десять хвилин іду в бій. Зачиніть кришку люка, коли залізете в бункер, — сказав він діловито.

— Ти, головне, не впусти їх у приміщення, — спробував було поглузувати Червоновидий, але Тамакіті навіть не глянув у його бік.

Ісана та Червоновидий, наче рятуючись від бомбардування, спустилися у бункер і зачинили за собою кришку. Слухаючи плівку, Дзін тихенько промовляв назви птахів. Раніше, слухаючи птахів і даючи їм назви, Дзін залишався у межах створеного ним простору. Але тепер він знайомив з різними птахами Інаго, яка уважно вдивлялася в його обличчя.

— А це земляний дрізд, а це дрімлюга, — підбадьорював Дзін Інаго, яка наче заблукала у нічному лісі. — А це сова, а це голконога сова, а це погонич…

Особливої уваги до Ісана, який спустився у бункер, Дзін не виявив. Інаго також, спіймавши погляд Ісана, засоромилася, але теж не обернулася.

— Дзін — справжній спеціаліст із птахів…

— А ви зате спеціалісти з кораблів. Он як усе тут облаштували…

— Перед тим, як робити креслення, ми вирішили спочатку подивитися на кубрик в реальному вигляді, от і облаштували тут все так, як має бути на кораблі, — пояснив Червоновидий. — А інакше не уявиш собі, що нам потрібно. Я прийшов до висновку, що нам підійде модифіковане рибальське судно з мотором, завдовжки п’ятнадцять метрів, водотоннажністю у п’ятнадцять тонн. Приміщення бункера як кубрик відповідає таким розмірам корабля. Тут може поміститися з десяток матросів.

— Модифіковане рибальське судно? Шхуна, що стояла у павільйоні кіностудії, справляла більш романтичне враження.

— Спочатку ми думали, що нам потрібен вітрильник, тому вчилися керувати таким кораблем, але зараз, враховуючи цілі і завдання Команди, найбільш практичним для нас буде модифіковане рибальське судно.

— Це добре, що ви мислите реалістично, — висловив своє захоплення Ісана.

В кутку біля газової плити та маленької мийки навшпиньках сидів Доктор і розкладав продукти. Схоже, він підмінив Інаго, яка почала займатися Дзіном.

— Що, чогось не вистачає? — спитав Ісана, дочекавшись паузи між пташиними голосами.

— Ні, все гаразд, — задоволено сказав Доктор. — Правильно зробили, що придбали консервований шпинат та капусту. Дуже корисні продукти. Консерви, які достатньо лише закип’ятити — зручна річ. Хай там як, а людство ще довго протримається. До речі, а як у нас із водою? Водогін можуть перекрити в будь-який момент.

— Так, справді, треба набрати хоча б у пластикове відро, — вперше заговорила Інаго, відколи з’явився Ісана.

Однак розмова якось сама собою припинилася. Всі в бункері замовкли і раз у раз дивилися на настінний годинник. І лише Дзін не відчував дискомфорту і продовжував говорити:

— А це сірий личинкоїд, а це жайворонок, а це райська мухоловка, а це гірська трясогузка…

Пролунали два вибухи, які злилися в один, наче дві краплі, що сповзають по стіні вниз. Бункер хитнуло, наче стовбур могутнього дерева. Плівка продовжувала крутитися, однак Дзін простягнув до Інаго руки, на яких ще не зійшли плями від висипки. Однак Інаго в пошуках підтримки повернула обличчя до Ісана.

— Ну, чого ти? Давай, Дзін. Навчи мене ще. Називай, це хто? — намагалася вона підбадьорити Дзіна.

— А це чекан, а це синьохвістка, а це завирушка, — знову заговорив Дзін, трусячись усім тілом.

Ісана, Червоновидий та Доктор піднялися по драбині нагору і зачинили кришкою люка голоси птахів та голос Дзіна. Було чутно, як об тильну стіну сховища вдаряється каміння та грудки землі, що летіли десь згори. Раптом з’явився Тамакіті, який збігав крученими сходами, притримуючи автомат, який висів у нього на плечі дулом вниз. Вискочивши у передпокій, він притиснув плечем вхідні двері і, перевівши дух, закричав хриплим голосом:

— Сховайтесь нагорі! Доктор та Червоновидий, ви допоможете мені.

Тамакіті перехопив автомат так, щоб можна було стріляти не цілячись, і відчинив лівою рукою двері.

— Швидко йдіть нагору, ви ж заручник!

Піднімаючись нагору, Ісана почув, що на третьому поверсі хтось говорить. Він упізнав голос Такакі, але слів розібрати не зміг. Такакі щось вигукував, припавши до бійниці. Поруч стояв радист і перевіряв, чи заряджена гвинтівка. Ісана визирнув у сусідню бійницю. Перед ним відкрилося комічне і разом з тим грандіозне видовище. Праворуч від сховища лежала перевернута на бік поліцейська машина, яка нагадувала поваленого носорога. Перед машиною стояв, наче паралізований, поліцейський у повній амуніції. Він хотів побігти в бік поліцейських машин та шеренг бійців із щитами, однак не міг зрушити з місця, адже, з одного боку, страшився, що відстань надто велика, а з другого — його не пускав Такакі, який вигукував на його адресу погрози.

— Операція пройшла успішно, — сказав радист, передаючи гвинтівку Такакі.

Такакі висунув у бійницю гвинтівку і вистрілив кудись униз. Наче відлунням цього пострілу, пролунали декілька пострілів, і по стінах сховища застукотіли кулі. Відлітаючи від стін, кулі та скалки бетону сипалися на покриту шоломом голову поліцейського, який спочатку був схожий на оглушену рибу. Скоріш за все, це був водій машини, що перевернулася. Врешті-решт, він вийшов із шокового стану і, повернувшись кругом, притиснув лікті до боків і побіг у бік сховища.

— Готово! — скрикнув збуджений Такакі, наче мисливський собака, що загнав звіра.

Із червоним від напруги обличчям він у якомусь піднесенні побіг униз. Полоненого впустили і одразу зачинили за ним двері. Потім почулося, що з полоненим щось робили, однак не було схоже, що поліцейський чинив якийсь спротив. Через деякий час почулися цілком розбірливі вигуки:

— Д-дурнііі!

У першу букву він вклав стільки сили, що вона аж дзвеніла від напруги, а останній голосний виходив у нього до неможливого протяжним. Здавалося, що слово «дурні» мало вмістити все обурення, яке він на той момент відчував. При цьому викрикував він це слово глузливо та осудливо. Поліцейський продовжував вигукувати одне слово, яке виражало його реакцію на те, що його поставили перед дулами автоматів і намагаються завдати йому ушкоджень.

— Д-дурнііі! Хіба так робиться революція? Д-дурнііі!

— Ми не збираємося робити ніякої революції. Ми збираємося вийти в море, — спокійно відповідав йому Такакі.

— Д-дурнііі! Хочуть зробити революцію, а своїх же соратників убивають! Д-дурнііі!

— Не розумієш, що тобі кажуть? Не потрібна нам ніяка революція.

— Д-дурнііі! Що ж вам тоді потрібно, якщо ви не хочете революції? Д-дурнііі!

— Нам потрібно вийти в море, — так само розважливо відповідав Такакі.

— Он як? Та ви ж убивці! Що ви коїте? Це ж неподобство! Яка може бути революція, коли у вас совісті немає! Д-дурнііі!

— Знову за своє? Революція нам не потрібна.

Раптом настала тиша. Потім клацнув замок, відчинилися двері і знову зачинилися. Після цього почувся гучний дружний регіт і тупотіння ніг по сходах. Ісана дивився услід полоненому, якого несподівано випустили на свободу. Як і раніше, він біг, притискаючи лікті до тулуба. На ньому був темно-синій шолом, обвисла похідна форма і навіть черевики. Однак біг він із спущеними нижче колін штанами. А на сідницях, які блищали на сонці, червоною фарбою було намальоване велике коло. Поліцейський біг прямо по літній траві, несучи на сідницях державний прапор, який тріпотів у такт його рухам. Лише одного разу він відірвав лікті від боків, щоб поправити шолом, який сповз йому на очі, а потім знову притиснув їх і побіг далі. Всі присутні у рубці Вільні Мореплавці заливалися сміхом. Тамакіті тримав поліцейського під прицілом автомата.

— Нехай тільки спробує прикрити дупу, я йому вмить поцілю прямо у сонце, що сходить! — сказав він зі злістю.

Чоловік із прапором на сідницях продовжував бігти по високій, заллятій сонцем літній траві. Була дев’ята ранку…

Частина 20

В китовому череві (2)

— Young man be not forgetful of prayer. Говорить радіостанція Команди Вільних Мореплавців. Передача ведеться на частоті 450 мегагерц. Усі, хто можуть прийняти наш сигнал, передайте наше повідомлення безпосередньо засобам масової інформації або ж запишіть його на плівку. Young man be not forgetful of prayer. Говорить радіостанція Команди Вільних Мореплавців. Ми готові вказати свої умови щодо видачі заручників. Поліція вже знає, що в нас двоє заручників, один з них — малолітня дитина. Приватна особа, з якою ми хотіли б безпосередньо мати справу, готова прийняти наші умови обміну заручників. Однак поліція свідомо затягує процес. Життя заручників під загрозою, і вся відповідальність за їхню безпеку лежить на поліції. Якщо виникне потреба, ми готові вказати детально наші вимоги і назвати ім’я приватної особи, з якою хотіли б укласти угоду. Трансляцію ми будемо вести лише на цій хвилі. Прийому на цій хвилі немає. Young man be not forgetful of prayer. Говорить радіостанція Команди Вільних Мореплавців…

Радист старанно промовляв текст, написаний Ісана. На випадок, якщо вони не зможуть користуватися радіо, Такакі прилаштовував до бійниці, з якої не вівся обстріл, мегафон. Цей пристрій колись украли молоді члени команди з поліцейської машини під час антивоєнної демонстрації. Доктор тим часом узявся змайструвати якусь перешкоду у бійницях, в яких не було скла, на випадок, якщо спецназ почне використовувати сльозоточивий газ. Завжди стриманий і мовчазний Доктор почав завзято пояснювати членам команди про заходи безпеки проти сльозоточивого газу. Він сказав, що першим ділом треба берегти очі, бо спецназ стріляє снарядами із газом не круто, а горизонтально, з тим щоб газ потрапляв якраз у очі. Доктор склав у чашку нарізаний дольками лимон, яким треба було витирати очі, щойно в них попаде газ. Однак найбільше його турбувало, якщо на шкіру Дзіна, який нещодавно хворів на вітрянку, потрапить хлорацетофенон. Врешті-решт, було вирішено, що, як тільки почнеться газова атака, Інаго із Дзіном одразу мають спуститися в бункер і, незважаючи на те, що відбуватиметься нагорі, не відчиняти ні за яких умов кришку.

Тамакіті стояв на колінах і дивився у бійницю. По обидва боки від нього лежали автомат та бінокль. Такакі з гвинтівкою в руках вів нагляд за правим флангом, а Червоновидий, тримаючи мисливську гвинтівку, з якої колись Бой намагався застрелити Ісана, піднявся на декілька сходинок і спостерігав за тим, що робиться зліва. Двері чорного ходу, що вели з кухні на вулицю, були забарикадовані бетонними балками, але тепер, після вибуху гранат, їх ще й засипало землею, так що не залишалося ні щілинки.

Ісана сидів за столом біля тильної стіни перед бійницею під самою стелею, шибки в якій були залишені, і дивився крізь неї назовні. Певна річ, ніякої зброї в нього не було.

Раніше вигляд з цієї бійниці перекривав порослий рідким чагарником схил, зате зараз, після того як від вибуху двох гранат утворився невеличкий приярок, звідси можна було спостерігати за пагорбом. Схоже, що дві гранати і справді мають достатню вибухову потужність. Хоча, можливо, такі значні ушкодження викликані тим, що при будівництві сховища було порушено природне положення ґрунтів. Тепер на пагорбі було видно розсадник дерев, і Ісана міг спостерігати за щільними рядами молодих дерев камелії та самшиту. Однак вигляд цих рослин, що їх вирощували, наче бройлерних курчат, не привертав уваги Ісана. Значно більше його бентежили викорчувані вибухом молоді дуби — зубчастолисті та пилчасті, а також низький чагарник, — вони дістали значні ушкодження і вже почали сохнути. Я також брав участь у вибуху, який здійняв землю, що тримала ці дерева, отже ніяких причин жити й далі немає. Щоправда, я вже почав помирати, тому прошу вас, не покиньте мене зараз, не обривайте зв’язок із вашим повіреним, — сказав Ісана душам молодих дерев, які були на межі смерті. Промовивши слова: «Я вже почав помирати», Ісана відчув, що душі дерев відреагували на них, нагадавши йому про випадок, який з ним стався незадовго до того, як він оселився у сховищі.

Прийнявши велику кількість наркотичного засобу німецького виробництва — обставина, що перебувала серед інших іронічних обставин тієї депресивної пори, — він взяв у руки щойно нагострену німецьку золінгенівську широку небезпечну бритву. Наркотик мав снодійні властивості, тому він мусив поспішати. Різати він збирався зап’ястки — і це також була обставина, що доліпилася серед інших трагічних обставин тієї депресивної пори, — те місце на руках, де залишилися подряпини від нігтів хлопчика з Балканського півострова. Ейфорійне піднесення від наркотиків підтримувало в ньому відчуття рішучості. Та коли він подивився неуважним поглядом на бритву, піднесену до дрібних прожилок бузкового та голубого кольору, до кремової у малесеньких зморшках шкіри, йому подумалося, що все його тіло, починаючи від зап’ястків, має природну структуру. Коли так, то чи варто знищувати те, що вже і так почало вмирати? Хіба можу я, вже напівмертвий і зотлілий, зруйнувати цю природну структуру? Він відчував, що досить йому заплющити очі, і полоснути по зап’ястку буде неважко, однак через сором він не міг відірватися від цієї природної структури і не міг змусити себе заплющити очі… От і зараз, чітко усвідомлюючи, що він вже почав помирати, Ісана зрозумів, наче на нього найшло видіння, що він не має жодного права викорчовувати із землі дерева. Знищувати природну структуру абсурдно і підло. Ісана знову звернувся до душ молодих дерев, що були на межі загибелі: Роблячи так, ми перетворюємо землю у край мерців, які почнуть творити свавілля, і вже ніхто не зможе їх зупинити. І тиранія людей триватиме й далі…

— Десята година, — оголосив радист, який припинив трансляцію і слухав радіо. — Здається, вони готуються до наступу. Скоро почнуть стріляти, аби прикрити атакуючих, — сказав він підводячись. — Піду скажу Інаго і закрию кришку.

Спочатку Ісана побачив удалині за деревцями камелії та самшиту схожі на птахів чорні фігурки, які рухалися в бік сховища. Ісана наказував собі не заплющувати очі і вдивлявся у рух чорних цяток, аж раптом почулися постріли, і все почало тріщати та гуркотіти, зливаючись в один звук. Наблизившись до стін сховища, бійці випустили товсті стовпи білого диму, який піднімався аж до бійниць, і через мить Ісана вже нічого не міг розгледіти. Не сподіваючись, що біла заволока вмить зникне, Ісана все-таки підніс до шибки руку, щоб протерти скло. Щойно він торкнувся пальцями шибки, як відчув, що по них щось ударило: в бійницю влучив газовий снаряд, який розбив першу шибку і застряг у другій, від чого вона пішла тріщинами, наче вкрилася морозним узором. Якби він наблизив до шибки обличчя, то міг би втратити око. Шукаючи співчуття у душ дерев та китів, Ісана сказав їм: Я не втратив око лише тому, що маю побачити все до кінця, хоч як би огидно мені від цього було. Білий дим тепер оповив усе сховище. Доктор хутко порався біля бійниць, щоб перешкодити потраплянню газу. Тамакіті покірно відійшов і чекав. Такакі, закінчивши прилаштовувати мегафон, стояв із гвинтівкою напереваги.

— Як тільки розвидниться, можна буде зробити два-три постріли, — звернувся Тамакіті до Такакі. — Стріляти всліпу, просто щоб злякати їх, — немає сенсу. Все одно їхній командир сховався за машиною. Коли кожен наш постріл буде влучним, тоді й почнеться справжня війна… А що там позаду? Щось видно?

— Спочатку вони кидали димові шашки та стріляли кулями зі сльозоточивим газом з боку схилу, і я їх добре бачив. Однак куля потрапила у шибку, і вона вся розтріскалася, так що тепер нічого не видно.

Тамакіті виліз на стіл, щоб роздивитися, у якому стані шибка.

— Це міцне скло, однак тепер вистачить одного влучання — і шибці кінець. Навіть якщо стрілятимуть газовою кулею, — сказав Тамакіті. — Треба якомога скоріше закласти бійницю бетонними уламками. У передпокої звалено чимало бетонних балок різної довжини…

Ісана, як молодий солдат, який нарешті отримав справжній наказ, побіг униз за бетонними уламками. На сходах сидів Червоновидий і пильно вдивлявся крізь бійницю, хоча все навколо було оповито білим димом. Побачивши Ісана, який хутко збігав униз, Червоновидий також пожвавішав.

— У мене немає ніякого для тебе наказу, — пояснив Ісана. — Я за уламками бетону, щоб закласти бійницю. В них стоять подвійні шибки, але виявилось, що пробити їх не так уже й складно, так що стережися прямого влучання.

— Гаразд. На такій висоті у бійницю влучити нічого не варто. Ми їх так налякали гранатами, що, думаю, вони не скоро наважаться підступитися до головного входу. Яке ж усе-таки незручне місце мені дісталося. І рушниця, правду кажучи, мені тут зовсім ні до чого…

— Нічого не поробиш, у кожного свої обов’язки. Мене-от відправили за уламками…

У передпокої перед дверима було чимало залізобетонних уламків. Ісана підібрав декілька шматків необхідного розміру, а також взяв кілька балок, з яких стирчав залізний дріт, за який було зручно щось чіпляти. За стінами сховища лунала канонада, і було чутно, як від стін відлітають скалки та кулі. Однак навряд чи звуки цього розгардіяшу проникали всередину бункера. Вентиляцію там влаштовано таким чином, що поки не увімкнено систему фільтрування радіоактивного попелу, вентиляція не забирає повітря ззовні. І якою б щільною стіною не оточував сховище сльозоточивий газ, у бункер він не потрапить. Ніхто в Японії не хотів вірити в ефективність цих сховищ, всі сміялися над ідеєю налаштувати їхнє виробництво, і от нарешті всі його властивості стали у пригоді, — сказав Ісана душам дерев і китів. За своє життя я виконував чимало різноманітної безглуздої роботи, і виявилось, що робота, яку я вважав найбезглуздішою, насправді стала у пригоді.

Нагорі всі, включаючи найдосвідченішого снайпера, відчували тягар очікування, поки розвіється білий морок навколо. Тамакіті почав дратуватися і, незважаючи на спроби Такакі стримати його, порушив своє слово і виставив дуло автомата у бійницю. І лише радист не звертав уваги ні на білий туман, ні на постріли, а, повернувшись до своєї рації, занурився у роботу. Надівши навушники, він відгородився від реальності і реагував лише на сигнали, що приносили радіохвилі.

— Машини спецназу скоро рушать прямо в бік сховища. Солдати будуть ховатися позаду машин. Однак не схоже, що вони збираються атакувати сховище, — передав він зміст вловленого ним у радіохвилях.

— А на яку відстань збираються наблизитися, не говорять? — спитав Тамакіті.

— Зараз я слухаю репортаж, який ведуть журналісти, що перебувають позаду військ спецназу. Думаю, що їм відомо, на яку відстань наблизяться машини, однак не говорять. Певно, їм заборонили.

— А може, вони передають це, щоб відвернути нашу увагу? А насправді зараз готуються кинути усі сили на взяття сховища? — припустив Такакі.

Радист був налаштований лише передавати інформацію, яку він вловлював на радіохвилях, тому мовчки почав крутити ручки, намагаючись перехопити розмови поліцейських.

Доктор вирішив запобігти потраплянню сльозоточивого газу крізь балконні двері, в яких також було розбите скло, тому взявся затикати ковдрами щілини між уламками бетонних барикад. Дах сховища вже був усіяний кулями із сльозоточивим газом. Ісана також намагався забарикадувати бійницю з розбитою шибкою і поставив собі завдання скласти перегородку, використавши принаймні п’ять бетонних блоків.

Вітер поступово розганяв дим, і в білій завісі вже почали з’являтися прогалини. Тамакіті зробив три постріли поспіль. Ісана здригнувся від пострілу, який наче вдарив його по щоці, і він, як пілот гвинтокрилого літака, підвів голову і крізь тунель в димі побачив ясне небо. По стіні застукотіли кулі у відповідь. Всі сховалися у простінках між бійницями. І лише радист, схилившись над рацією, не звертав уваги на постріли. Білий дим знову щільним кільцем охопив сховище, і супротивник стріляв наосліп, не орієнтуючись, де бійниці.

— Розізлилися. Спецназівці не можуть собі дозволити втрачати рівновагу, — іронічно сказав Такакі.

— Так, судячи з переговорів, розлютилися вони добряче, — сказав радист. — А їхні командири, до речі, всі з юридичною освітою. Токійський університет закінчували. Якийсь безлад там у них почався.

— А про майбутнє поліцейського департаменту вони там не розказують?

— Треба тримати в таємниці те, що ми чуємо їх перемовини, — знову спокійним голосом сказав Тамакіті. — Перша моя куля влучила у командира, що сидів у машині, а дві інших — у водія. Зараз вони метушаться, вставляючи замість шибки щита, тому не можу точно сказати, скількох я поцілив. І дивна річ, вони переживають більше за командира, аніж за своїх же товаришів.

— Розлютилися вони добряче, це факт, — констатував радист. — З їхніх перемовин нічого не зрозуміти, краще послухаю, що передають по телевізійному FM-каналу. Треба тільки уявити собі обстановку. На відміну від радіорепортерів, телевізійні кореспонденти говорять лише основні речі.

— А ти можеш увімкнути так, щоб ми всі слухали трансляцію? — спитав Такакі.

— А навіщо — щоб вони кричали на всю рубку? — сказав радист.

— Ти, головне, скажи, вбито командира чи ні? — сказав Тамакіті.

— Так, повідомляють, що одного з командирів спецназу вбито. Куля потрапила у праве око і вийшла через потилицю, — сказав радист.

— Зрозуміло, чому вони там скаженіють. А на яку відстань збираються підступати? Коли я стріляв, машина стояла за сімдесят-вісімдесят метрів звідси.

— Кажуть, що машина залишається на тому самому місті.

— А вперед просуватися не збираються?

— Диктор нічого не каже, нервує щось. Схоже, що поки що стоятимуть на місці.

— Вони тепер добре засвоїли, що можна від нас очікувати. А на відстані сімдесят-вісімдесят метрів вони тепер можуть закріпитися і тримати оборону. Тепер вони викопають окопи біля машини і притягнуть мішки з піском, а потім почнуть переконувати нас здатися. А врешті-решт, підуть на штурм.

— Зачекай, слідом за повідомленням про смерть спецназівця з’явилося нове повідомлення. Передають інформацію про заручників, — сказав радист. — Усе-таки хтось передав нашу трансляцію засобам масової комунікації. Поліція змушена була офіційно сказати про це… Розказують про вас та Дзіна, тільки чомусь вас називають якимось іншим іменем.

— Справа в тому, що Оокі Ісана — не справжнє моє ім’я.

— Ясно, а то я думав, що це вони з метою дотримання прав заручників називають вас по-іншому. А потім я подумав, що просто помилився. А ще поліція каже, що в нас декілька десятків гранат.

— От і добре. Нам це вигідно, — сказав Такакі. — Це, певно, наші хлопці, яких схопили, розпускають брехливі чутки, щоб допомогти нам.

— І вони на щось згодилися, — сказав Тамакіті спокійним голосом, звертаючись до Ісана.

Тамакіті підійшов перевірити, наскільки міцну барикаду збудував Ісана.

— Як ваші очі? В Червоновидого якісь червоні, щоправда, вони, здається, в нього завжди такі… — запитав Доктор, піднявшись на третій поверх.

Доктор перевіряв усе сховище. Незважаючи на таку велику кількість диму та звуки газових куль, ніхто не відчував ані різі в очах, ані сухості в горлі. Газові кулі потрапили й на дах, і влучали по стінах, однак, схоже, що всередину приміщення газ не проник.

— Добре, що кришка в бункері зачиняється так щільно, — сказав Доктор. — Незручно тільки, що немає з ним зв’язку. Чому не встановили переговорного пристрою?

— Тому що це атомне сховище, — відповів Ісана. — Передбачається, що коли станеться вибух, то всі мешканці мають спуститися у бункер. З ким їм тоді перемовлятися?

— Можливо, й так, — невпевнено сказав Тамакіті. В інших хлопців також вигляд був не надто переконаний.

О пів на одинадцяту розриви димових шашок та стукіт газових куль по стіні раптово припинилися, як раптово припиняється літня злива. Біла завіса почала рідшати, і поступово деінде показувалося сонце. Тамакіті сидів, уперши приклад автомата в коліно, і, витягнувши шию, вглядався крізь бійницю. Такакі відставив рушницю, але бінокль, який висів у нього на шиї, не давав нікому.

— Супротивник зміцнив позиції. Тепер буде досить важко влучити в когось.

— Вони хочуть почати переговори, — сказав Такакі. — Щоправда, переговори обмежаться їхніми закликами кидати зброю, здаватися в полон та відпустити заручників. Їм це треба, щоб виправдатися перед журналістами. Після цього буде штурм. Зрештою, почекаємо.

— Поки не буду впевнений, що влучу, не стрілятиму. Вони цілитимуться у бійниці, так що стережіться.

Радист, як і досі, був зайнятий рацією, а всі інші спостерігали за ворогом, стоячи з боків бійниць.

— Ну що там? Що ви там робите? — почувся голос Червоновидого.

— Спостерігаємо, — крикнув у відповідь Такакі.

Після того як сліпуче світло прийшло на зміну густому диму, одразу розгледіти, що відбувалося назовні, було важко. Насамперед Ісана побачив стару вишню. Серед листя виднілися гілки, в які влучили димові шашки та газові кулі. Ці ушкодження вишні завдав ворог. Подивившись вбік від дерева, Ісана побачив прямо перед сховищем на відстані десь вісімдесяти метрів велику поліцейську машину, яка стояла боком, зануривши колеса у траву. Частина вікна, куди влучив Тамакіті, була закрита щитом. По обидва боки від машини тягнулися подвійні шеренги вишикуваних у ряд щитів. Між щитами виднілися проміжки, які, видно, слугували бійницями. Трава навколо була притоптана, а перед самими шеренгами щитів видно було чорну землю. Як і передбачав Такакі, вони вирили біля машини окоп. Щоправда, людей у цьому троянському коні наших часів не було видно. Окрім машини та шеренги щитів, серед густої трави нічого нового не з’явилося. На барикадах колишньої кіностудії ніякої метушні помітно не було — видно, одноокі мокриці порозбігалися, нажахані смертю одного з командирів. Якби ще не шумів гвинтокрил, який було чутно і тоді, коли нічого не було видно, то саме такий пейзаж мали б побачити мешканці ядерного сховища, коли б визирнули назовні, після того як спала радіація. Перебуваючи на зв’язку з душами дерев та китів, Ісана в цей момент відчув, що вони підказують одне слово: свобода. Коли він займався рекламою ядерних сховищ, то питанням номер один, яке він ставив собі як потенційний клієнт, було: а як наша сім’я існуватиме, якщо всі навколо загинуть? Тепер Ісана знав, як йому слід було б відповідати. Він мав би сказати: шановна пані, ваша сім’я зможе насолоджуватися справжньою свободою.

Була десята тридцять п’ять.

— Зловмисники у будівлі! — заволав потужний гучномовець у поліцейській машині. — Зловмисники у будівлі! Зловмисники у будівлі! Зловмисники у будівлі! — лунало з мегафона так, наче зловмисників у будівлі принаймні чоловік сто.

— Ви повністю оточені! — всі разом прокричали шаблонну фразу хлопці у рубці. І відразу ж цю фразу повторив мегафон.

— Все, як у кіно, — критично висловився Доктор.

— Звільніть заручників! — повторював за хлопцями гучномовець. — Кидайте зброю і виходьте з будівлі! — повторив знову гучномовець.

Потім спеціаліст зі слів спецназу з непохитною самовпевненістю повторив першу фразу:

— Зловмисники у будівлі!

— Вони мали б розлютитися до оскаженіння, — сказав Такакі, — однак чомусь цього не чути у їх зверненнях. Може, вони просто увімкнули нам запис, який завжди використовують у таких випадках? Але навіщо було тоді жертвувати командиром, тільки щоб передати нам ці слова?

— Не збільшуйте свою провину! Ви лише погіршуєте своє становище! Зловмисники у будівлі!

— Знову завчений текст? Треба щось відповісти цим ідіотам, — сказав Тамакіті, якому вривався терпець.

— Наш мегафон не зрівняється з їхнім потужним гучномовцем, але чому б не спробувати? — погодився Такакі. — Давай, Тамакіті, скажи їм щось.

Тамакіті запитально подивився на спеціаліста зі слів Команди Вільних Мореплавців, однак він і сам знав, що в цей момент ніхто не скаже краще за нього.

— Давай, Тамакіті, — сказав Ісана.

— Не збільшуйте свою провину! Ви лише погіршуєте своє становище! Зловмисники у будівлі!

— Зловмисники у машині! Зловмисники у машині! — чимдуж закричав Тамакіті, аж тремтячи від збудження.

Мегафон був ретельно зафіксований і стирчав назовні, і у приміщені було чутно лише звичайний, не підсилений гучномовцем голос Тамакіті. Члени Команди весело сміялися. Шаблонні фрази поліцейських закінчилися, і їхній гучномовець мовчав. Тамакіті заткнув їм горлянку! Всі у приміщені підбадьорювали Тамакіті.

— Зловмисники у машині! — знову гукнув Тамакіті. — Що ви там робите?

Пролунало це настільки буденно, що Вільні Мореплавці знову вибухнули сміхом. Ісана подумав, що, можливо, поліцейські, і ті, що укрилися в машині, і ті, що сидять за щитами, можливо, вони також звільнилися від страху та напруження, почувши ці слова? На жаль, він не міг дізнатися напевно. Ісана подумав, що він так і помре, не дізнавшись, чи сміялися так само у таборі супротивника? Йому раптом здалося, що сили його залишають, і він вже почав поступово помирати…

Рубка Вільних Мореплавців була заповнена сміхом. Тамакіті, охоплений надзвичайним збудженням, вчепився у мегафон і давився від сміху так, що ледь пара не йшла з його вух. Що говорити далі, він не знав, і тримав паузу, наче очікуючи на відповідь поліцейських. А ті, у свою чергу, чекали, що ще скаже Тамакіті. Однак Тамакіті був не з тих, хто відступає на півдорозі. Зібравшись, він прокричав у мегафон:

— Я той, хто вже підстрелив кількох ваших, і буду знешкоджувати вас і далі! Можете скільки завгодно на мене навішати, вам не вдасться мене покарати. Я неповнолітній, стратити ви мене не зможете. А одвічне ув’язнення мене не лякає, все одно всьому світові скоро настане кінець! Я загину разом із вами, ідіоти!

Тамакіті раптово замовк, опустився на коліна поруч із автоматом. Він важко дихав. Ісана подивився на його червоне обличчя і побачив, що цей хлопець ще не голився у своєму житті.

— Подіяло, — сказав Ісана.

Тамакіті подивився на нього спідлоба. Він відчував сором через те, що наговорив зайвого.

— Точно тобі кажу, подіяло, — спробував його втішити Ісана.

— Невже я справді загину разом із ними? — злостиво сказав Тамакіті.

Гучномовець поліцейських знову заговорив. Вони не реагували на слова Тамакіті, не висловлювали зневаги чи глузування. Вони просто повторювали ті самі шаблонні фрази.

— Невже до них нічого не дійшло? — здивувався Такакі.

— Дещо все-таки дійшло, — сказав радист. — Принаймні, судячи з того, що говорять по радіо. Поліція по всій Японії стоїть на вухах. Усі страшенно розлючені. Навіть диктор, і той розлючений, аж голос тремтить. Зазвичай він розказує про погоду. Ну що ти з нього візьмеш… Нашу відповідь по мегафону не передають, видно, заборонено. Говорять лише, що ми за допомогою гучномовця провокуємо поліцію. Шкода.

— Значить, висувати вимоги таким чином сенсу немає, — сказав Такакі. — А я саме думав задля цього і використати мегафон. І навіть якщо поліцейські проігнорують наші вимоги, то журналісти могли б і вхопитися за них та передати широкому загалу, щоб із нами скоріше домовилися. Видно, треба сподіватися на радіостанцію Вільних Мореплавців.

— Ті, хто передав наше повідомлення пресі та телебаченню, вже сидять біля приймачів і чекають, щоб ми сказали щось нового, аби продати це знову журналістам. Поліція також вже, напевно, налаштувалася на нашу частоту і слухатиме все, що ми скажемо, — стримано сказав радист.

О пів на дванадцяту радіостанція Вільних Мореплавців знову почала трансляцію, розповсюджуючи текст, який склав Ісана, користуючись записами Червоновидого. Базікання гучномовця та гвинтокрила заважали трансляції, тому всі щілини у бійницях ретельно закрили. Відтак стало жарко, і всі сиділи, обливаючись потом, який стікав по обличчях, наче сльози. Долаючи дискомфорт, радист зібрався і незворушним та спокійним голосом, наче його аудиторія була на іншому боці земної кулі, почав мовлення:

— Young man be not forgetful of prayer. Говорить радіостанція Команди Вільних Мореплавців. Передача ведеться на частоті 450 мегагерц. Усі, хто можуть прийняти наш сигнал, передайте наше повідомлення безпосередньо засобам масової інформації або ж запишіть його на плівку. Тих, хто передали наше попереднє повідомлення, просимо передати також і те, яке ви зараз слухаєте. Young man be not forgetful of prayer. Говорить радіостанція Команди Вільних Мореплавців. Ми хочемо, щоб наші вимоги стали відомі і поліцейському департаменту. Отже, наші умови такі. Ми вимагаємо, щоб нам надали моторизоване судно, розраховане щонайменше на команду з восьми чоловік. Параметри судна такі: довжина — п’ятнадцять метрів, водотоннажність — п’ятнадцять з половиною тонн, потужність двигуна — тридцять вісім кінських сил. Конструктивно судно може бути схожим із рибальським судном для ловлі тунця. Ми вимагаємо також, щоб на кораблі був щонайменше тижневий запас води, їжі та пального. Судно має бути в порту Еносіма. Щоб дістатися туди, нам необхідна також машина. При цьому ми не вимагаємо ніяких коштів від держави. За нашими підрахунками, на придбання всього необхідного має піти близько п’ятнадцяти мільйонів єн — сума, яку нам надасть родина заручників, які перебувають у наших руках. Попереджаємо, поки не будуть виконані наші вимоги, ми будемо чинити збройний спротив, використовуючи автомати, гвинтівки, гранати та динаміт. Ми готові піти на те, щоб підірвати себе. Будь-які спроби звільнити заручників призведуть до їхньої смерті. Відповідь, яка може бути передана як самою поліцією, так і через засоби масової інформації, ми чекаємо до першої години дня. Особливо звертаємося до телебачення та преси, щоб вони простежили, аби поліція не знехтувала згодою родичів заручників. Young man be not forgetful of prayer. Говорить радіостанція Команди Вільних Мореплавців…

— Навряд чи вони приймуть такі нахабні умови, — сказав Тамакіті. — З другого боку, в результаті нашої зухвалості ми зможемо отримати омріяний корабель…

Ці, не властиві Тамакіті слова, певно, передавали те, що відчували всі Вільні Мореплавці.

Раптом почався обстріл. Цього разу стріляли газовими та звичайними кулями з гвинтівок. Тамакіті одразу відповів, на мить висунувшись, щоб прицілитися у шпарину між щитами, однак їхніх снайперів ретельно прикривали щити, так що постріли Тамакіті були марними. Натомість з боку супротивника у розбарикадовану бійницю потрапили дві газові кулі. Тамакіті забрав автомат, і Доктор знову закрив бійницю. Всі у приміщенні тепер проливали безпричинні сльози і кашляли, притискаючи до очей дольки лимона. Якби їх почали прицільно обстрілювати газовими кулями, то довелось би закрити наглухо всі бійниці, і тоді ніякого вогню у відповідь вони не могли дати. А якби у приміщення почали б потрапляти газові кулі, хлопцям довелось би скрутно. А це наводило на думку, що супротивник ще не кинув у бій свої основні сили. Такі висновки справляли гнітюче враження на присутніх, які нічого не могли вдіяти і лише терли очі, чекаючи, поки до них повернеться здатність бачити. І Такакі, і Доктор, і Тамакіті, який припинив відстрілюватися, мовчки слухали, як по стінах стукотять кулі.

— Збили! — сказав радист сповненим жалю голосом. — Збили. Вони збили нашу антену!

Саме це і було основною метою обстрілу, тому що він одразу припинився, і стало тихо. Всі підійшли до рації. Радист відчайдушно крутив ручки, намагаючись налаштувати рацію, однак всі навколо розуміли — серце рації зупинилося. Приймати сигнал і слухати радіо вони могли, але вести трансляцію самим відтепер було неможливо, так само вони не могли більше перехоплювати переговори поліцейських. Якийсь час радист дивився на труп рації, а потім відсунув столик, на якому вона стояла, і розпрямив плечі.

— А що в нас із електрикою?

— Як що? Відімкнута вже давним-давно, — сказав радист так, наче довелося пояснювати елементарні речі бовдурам.

Ісана одразу пригадав, що вставив у магнітофон Дзіна батарейки. Вони автоматично спрацьовували, коли магнітофон відмикали від електрики. Ісана вивчив цей механізм, бо неодноразово користувався ним, коли доводилося залишати Дзіна самого.

— Дотепер рація працювала на батарейках. Вони, видно, зрозуміли це і вирішили знищити антену. От яка їхня відповідь на наші вимоги. Ну хіба не мерзотники?..

Радист відкинувся і заплющив очі. Тільки тепер Ісана зрозумів, що впродовж усього часу він бачив радиста лише в профіль. Зараз він побачив його густі брови, що сходилися на переніссі. По щоках уздовж носа тягнулися дві брудні смужки. Роздуваючи сильні ніздрі, він важко дихав. Очі в нього були заплющені. За стінами сховища знову чулися постріли та бездумні заклики: «Зловмисники у будівлі! Не збільшуйте свою провину!..»

— Піду знайду антену. Треба її полагодити. Цього разу я зроблю її зовсім коротенькою і прилаштую посеред даху, — сказав радист ніяковіючи, однак залишаючись розсердженим.

— Тільки сунешся — одразу пристрелять, — сказав Тамакіті. — І звідси прикрити тебе ми не зможемо.

— Звичайно, не зможете, — сказав радист, не розплющуючи очей. — Там усюди камери, так що навряд чи вони одразу почнуть стріляти у неозброєну людину. Так, може, тільки щоб налякати. А я вибіжу звідси, наче рятуючись, і доберуся до антени.

Всі розуміли, що слова радиста — не більше як самозаспокоєння.

— А навіщо вона потрібна, ця антена? — раптом сказав Такакі. — Навіщо нам щось транслювати? Досить уже! Ми двічі виходили в ефір, і двічі вони нас ігнорували. Налаштуєш антену, а результат буде такий самий.

— Неправда. Нічого вони не ігнорують. Навіщо б їм тоді збивати нашу антену? — сказав радист, демонструючи непохитність. — У те, що вони приймуть наші вимоги і все піде як по маслу, я сам не дуже вірю. Однак ми створили радіостанцію, і навіть із власними позивними. І що тепер? Через якусь антену все відкинути? Якщо отак зупинитися на півдорозі, то, виходить, у нас не радіостанція була, а просто гра в радіо. А я прийшов сюди не в іграшки бавитися, а налаштувати, зокрема, трансляцію. Ненавиджу, коли так виходить…

Радист замовк. Червоними від сльозоточивого газу очима він дивився на балконні двері.

— Всі ж розуміють, що трансляція втратила сенс, — сказав Ісана. — Тоді навіщо знову її налагоджувати, якщо це все одно нічого не дасть?

Радист глянув на нього осудливо і разом з тим зневажливо. А потім він відвів погляд і занурився у себе. Піднявши з підлоги кусачки, він засунув їх за пояс бавовняних шортів і попрямував до барикади перед балконними дверима. Коли він почав відкидати залізобетонні уламки, крізь щілини стало пробиватися сонце. До нього підійшов Тамакіті і заходився йому допомагати.

Низько нахилившись, наче боячись сонячного сяйва, радист вийшов на балкон, абсолютно не звертаючи уваги на те, що коїлося навколо.

Тієї ж миті його ноги скинулися вгору, наче від пориву вітру, потім прогримів постріл, і він упав. Коли він лежав, пролунав ще один постріл. Однак він одразу ж підвівся на ноги. Тамакіті вирішив, що зараз він повернеться назад, і почав робити ще більший отвір у барикаді, але радист зробив крок, потім другий і, пройшовши повз барикаду, піднявся по залізній драбині на дах. Пролунав ще один постріл. Тамакіті повернувся до бійниці, розчистив місце для автомата і дав довгу чергу. Ніякої шкоди супротивнику його постріли не заподіяли. Випускаючи в порожнечу автоматні черги, Тамакіті плакав і нічого не бачив від сліз. По шибці крайньої бійниці, найближчої до драбини, почав збігати струмок світлої крові. Такакі покликав радиста, але відповіді не почув. Радист загинув, і лише кров, що збігала по шибці, свідчила: те, за що він загинув, було не грою у радіо.

Окрім Тамакіті, який ридма ридаючи, як колись Бой, вставляв новий магазин у автомат, всі інші, включаючи Червоновидого, який піднявся нагору, не могли відвести очей від цівки крові на склі.

Ісана краєм вуха почув, як Червоновидий, у такт струменю, який то посилювався, то послаблювався, пошепки повторював:

— Young man be not forgetful of prayer… Young man be not forgetful of prayer… Young man be not forgetful of prayer…

Частина 21

В китовому череві (3)

Перша година — відповіді немає. Лише безкінечний потік одноманітних фраз з машини спецназу. Фрази були ті самі, голос був той самий, однак усе-таки це не був запис, тому що з часом закінчення слів ставали дедалі менш розбірливими. Схоже, у того, хто змушений промовляти це, від утоми почав заплітатися язик. Навіть якщо задні дверцята в машині відчинені, все одно всередині має бути дуже задушливо. Він сидить там в уніформі на своєму місці радиста і потерпає від спеки, повторюючи раз за разом одне й те саме — не дивно, що йому раніше за інших стало зле. Однак дозволити собі зупинитися він не може.

— Я б довірив йому рацію Вільних Мореплавців, — сказав Такакі. — Чимось Приплюснутого нагадує…

— Такого, як Приплюснутий, більше не знайдеш, — непривітно відізвався Тамакіті.

Тамакіті продовжував спостерігати у бійницю, прикриваючи обличчя вітровим склом від мотоцикла. Його мучило те, що вони не можуть забрати радиста до рубки. Він кидав злісні погляди на мегафон, міркуючи, як влаштувати хоча б короткочасне перемир’я. Йому необхідно рівно стільки часу, скільки доведеться витратити, щоб стягнути тіло всередину. Та він розумів, що розпочинати розмову про перемир’я з їхнім монотонним спеціалістом зі слів дещо запізно.

Кожного разу, коли Такакі одягав навушники, Тамакіті напружувався: він чекав, що радіо, яке працювало тепер лише на середніх хвилях, почне якось реагувати на тіло застреленого радиста, яке валяється на даху під спекотним сонцем. Щойно «громадська думка» вказала би, що поліція застрелила неозброєного хлопця і треба хоча б подбати про його тіло, Тамакіті одразу рушив би на дах забирати радиста. Однак Такакі, кожного разу дослухаючись до новин, лише кривився, наче його нудило.

Доктор розрізав окуляри для плавання Червоновидого, зробив їх коротшими і знову склеїв клейкою стрічкою, щоб уберегти очі Дзіна від сльозоточивого газу. Вийнявши з навушників динаміки та набивши їх поролоном, він змайстрував йому також звуконепроникний засіб. Доктор весь час знаходив собі якесь заняття, бо, як корабельний лікар, відчував провину через те, що не зміг надати ніякої медичної допомоги радисту.

Ісана виконував свої обов’язки вартового і, примостившись над сходами, спостерігав за тилом будівлі. Сидіти доводилося, вигнувши шию, бо голова упиралася у стелю. Довго так висидіти було неможливо. Розглядаючи розсадник із саджанцями, Ісана помітив неподалік біле полотно, яке роздувалося від вітру. Самого надпису на полотні він розгледіти не міг, хоча і бачив, що там написані слова чорною тушшю.

— Схоже, жителі прилеглих районів також нас ненавидять, — сказав Ісана Такакі, взявши в нього бінокль.

Повернувшись на свою позицію, він побачив у бінокль, що надпис на полотні адресовано не їм, а поліцейським, і являв собою приклад громадянської нечулості щодо влади. «Панове поліцейські, ми живемо у спокійному районі, і постріли порушують наш спокій!» Ісана посміхнувся і продовжував дивитися у бінокль, поки не затерпла шия. Такакі взяв у нього бінокль і зайняв його місце.

— Який жаль, поліцію ніхто не підтримує, — сказав він, радісно засміявшись. — А сонце припікає дедалі сильніше. Поліцейські стають дедалі більш розлюченими. Якби ми запропонували їм зараз разом узяти штурмом цей район, вони б, певно, погодилися, — не відриваючи очей від бінокля, він звернувся до Тамакіті: — Чуєш, Тамакіті, тут місцеві жаліються у письмовій формі, що постріли заважають їм жити.

— Нічого, скоро з’явиться надпис на кшталт: «Поліцейські, будь ласка, покінчіть скоріше із цими придурками», — відповів Тамакіті.

Ісана, як спеціаліст зі слів, придумав новий проект. Він вирішив також зробити надпис на полотні, який би був зверненням Команди Вільних Мореплавців. Навіть якщо поліція його ігноруватиме, зате засоби масової інформації не зможуть його не помічати. Їхні телекамери одразу наткнуться на плакат. Таким чином Вільні Мореплавці дадуть зрозуміти, що, незважаючи на те, що їхня радіостанція припинила існування, їхні вимоги все одно залишаються тими самими. Ісана приніс стос пелюшок, якими користувався на перших порах, коли вони із Дзіном тільки оселилися у сховищі. Доктор, якому ідея з плакатом сподобалася, взявся зшити пелюшки.

— Невже цього також вчать у медичному?

Доктор відповів, що шити навчився, коли доводилося зшивати вітрила.

Спеціаліст зі слів написав на полотнищі фломастером: «Що з нашим судном?» Вони підвісили до полотна вантаж і, закріпивши на планках, вивісили через бійницю.

Одразу почався шквальний вогонь. Уже через хвилину снайпери збили плакат, від нього залишилися лише мотузки, що звисали з бійниці. Гучномовець продовжував проговорювати свій текст. Від спеки поліцейська машина та шеренги щитів починали втрачати чіткі обриси. Земля, яку викидали, коли рили окопи, стала сухою, як пісок. Безперечно, в самих окопах було також сухо і жарко. У сховищі також ставало дедалі жаркіше. О другій з’явилася машина «швидкої допомоги». Вона під’їжджала з боку схилу, намагаючись об’їхати долину, і застрягла у колії, яку зробили самоскиди.

— Водій «швидкої», видно, певен, що ми дотримуємося угоди щодо Червоного Хреста. І це при тому, що на наш один постріл вони відповідають тисячею.

— А ти не думай, це не проста машина. В ній куленепробивні шибки і захищений бензобак, — сказав Тамакіті. — Хай там як, а стріляти по «швидкій» я не збираюся. Досить того, що поліцейські визнали, що в них люди не витримують сонячних ударів, їм і так має бути соромно.

— Якщо їм і справді соромно, то чому б їм не дозволити нам забрати з даху радиста? — сказав Доктор.

— Щодо нас ніякого сорому вони не відчувають. Хіба що віддалене почуття підмоченої репутації в очах суспільства, — сказав Такакі. — А нас вони і за людей не вважають.

Опинившись у безпеці за поліцейською машиною, «швидка допомога» зупинилася, і лікарі почали надавати медичну допомогу. Вони, видно, зрозуміли, що обстрілювати «швидкі» ніхто не буде, тому що з’явилася ще одна машина, яка цього разу вже їхала навпростець. Скільки у них постраждалих від сонячних ударів? А може, це просто обманний маневр, щоб доставити бійцям їжу? Так чи інакше, хоча б деякий час можна було перепочити. Розібравши барикади перед балконними дверима, вони впустили всередину свіже повітря. Якби зараз почався обстріл газовими кулями, їм би було дуже скрутно. Однак не схоже було, що супротивник почне обстріл, видно, подіяло те, що Вільні Мореплавці не чинили перешкод «швидким»).

— Може, взяти прапор із червоним хрестом і вилізти з ним на дах? — запропонував Тамакіті.

— Якщо тебе підстрелять, ми втратимо єдиного снайпера, — сказав Такакі. — В радиста хоча і не було прапора, але було ж очевидно, що він неозброєний. Краще пообідаємо, поки ми ще живі…

Спустившись на кухню, Ісана побачив, що Інаго вже поралася біля плити. Дзін сидів поруч за кухонним столом.

— Привіт, Дзін, як ти? — звернувся до сина Ісана, однак Дзін лише на мить повернув до нього голову і знову продовжив уважно слухати, що говорила Інаго.

— Це звуки гелікоптера… А це голос поліцейського…

— Звуки гелікоптера… Голос поліцейського… — повторював Дзін.

Інаго не стільки хотіла підбадьорити Дзіна, скільки сама намагалася заспокоїтися, слухаючи відлуння власних слів, як колись робив і Ісана, коли його заїдала туга. Вибір страв, які готувала Інаго, був нібито продиктований непевним становищем Команди. Вона не дістала жодної бляшанки консервів, які були розраховані на тривалу облогу. Власне, це було пов’язано із тим, що не можна було користуватися електричною каструлею. Натомість вона наварила величезну кількість вермішелі і поставила на стіл найдорожче з того, що було в їхніх запасах. Мореплавців знову чекав бенкет.

Відкрили бляшанку крабів, і Дзіну дісталася крабова лапа, яку він, взявши великим та вказівним пальцями, ретельно роздивився, а потім з насолодою відправив до рота. Ціла вічність відділяла теперішнього Дзіна, який посміхаючись підносив до очей шматок краба, і того Дзіна, який навідріз відмовлявся від їжі.

— Я лежала в бункері і думала, що все моє життя до вчорашньої ночі було іншим. Тепер я відчуваю, що в мене почалося нове життя.

Дивлячись у її почервонілі очі, Ісана бачив, що в них і справді з’явилася якась нова життєва сила.

Залишивши на варті самого Доктора, вся команда зібралася у вітальні.

— Скільки часу ми вже воюємо? — спитав Такакі, оглянувши всіх присутніх за столом. — Приблизно десять чи дванадцять годин. Непогано для першого бою Команди Вільних Мореплавців. Тепер можна і попоїсти.

Незважаючи на те, що часу було небагато, хлопці їли дуже повільно. Інаго понесла на третій поверх дві порції їжі, і тільки там дізналася, що радист загинув. Повернулася вона із заплаканими очима. Стримуючись, щоб не розпочати говорити про жахливу смерть радиста, аби не налякати Дзіна, дівчина мовчки взялася до їжі. Спостерігаючи за нею, Дзін і собі почав зосереджено жувати вермішель із м’ясним соусом.

— Я тут подумав, роздивляючись крізь бійницю перекинуту поліцейську машину, — порушив мовчання Червоновидий. — Я подумав, що якби вдалося її поставити на колеса, то можна було б вирватися звідси.

— Ну і як ти її перевернеш? Тут без крана не обійдешся. Вона важча навіть за вантажівку, — сказав Такакі.

— Можливо, й так. Найважче — це перевернути її. Ключі від неї у мене — я їх забрав у полоненого.

Червоновидий показав усім ключі від машини. Як і завжди, його обличчя було червоним, однак, можливо, йому було просто жарко. Він хотів поділитися ідеями, що прийшли йому в голову, однак він соромився своїх неймовірних задумів. Але давши волю своїй фантазії, він звернувся до Тамакіті:

— Як думаєш, Тамакіті, а змогли б ми прорватися через їхній кордон цією машиною? Навіть при тому, що ми оточені з усіх боків? Ця машина в них найпотужніша, і якби ми сіли у неї, то були б у рівних умовах.

— Можливо, тільки я не розумію, навіщо нам звідси їхати? — холодно сказав Тамакіті.

— Звичайно, треба почекати, поки вони дадуть нам відповідь. Поки що полишати сховище потреби немає. І якщо вони дадуть нам корабель, то машина нам непотрібна. Просто я думаю, що коли вони чітко дадуть зрозуміти, що незгодні на наші умови, і почнуть знову труїти нас газом, то було б непогано скористатися цим виходом.

— А ти не надто сподіваєшся, що вони дадуть нам корабель, — сказав Тамакіті ще більш байдужим тоном і поклав руку на автомат, який лежав поруч.

— Ну, і як ти збираєшся піднімати перевернуту машину? — спитав Такакі, повертаючись до проблеми.

— Я не кажу, що це цілком можливо, — сказав Червоновидий, ще більше червоніючи. — Якщо влаштувати вибух з боку схилу, що за машиною, то вибухова хвиля, можливо, переверне її назад. Від такого вибуху вона і перевернулася, отже, сили вибуху повинно вистачити.

— Можна спробувати закинути туди гранату, — сказав Такакі.

Тамакіті скинув голову і подивився на Такакі, однак замість нього заговорив Червоновидий:

— Ми не можемо собі дозволити витрачати на цю справу гранати. Хто його знає, чи вийде, а гранати слід берегти.

— Ну, і що ти пропонуєш? — спитав Такакі.

— Я можу дістатися до машини, потім вибрати слушний момент і закласти у підніжжя схилу динаміт, — сказав Червоновидий безтурботним тоном, наче йшлося про якусь забаву.

— Але це просто безглуздя, — глузливо сказав Тамакіті.

— Безглуздя? А те, чим ми займалися досі, було не безглуздям? Тоді я тобі скажу, що вступив у Команду Вільних Мореплавців, бо це безглуздя, і залишився у цьому сховищі, бо це безглуздя. Все це безглуздя мені подобається. Як і тобі, Тамакіті.

— А що як тебе підстрелять, навіть не цілячись, поки ти будеш лізти із динамітом? А що як після вибуху машина не перевернеться — ти ж сам кажеш, що ніякої впевненості немає? А головне, звичайно, — це правильно закласти динаміт і залишитися при цьому живим, — сказав Такакі.

— Певна річ, я не знаю, чи стане машина на колеса, але закласти динаміт я зумію. Всім зрозуміло, що мій план — просто безглуздя, однак саме тому, я думаю, в мене є шанси. В історії людства такі безглузді вчинки і призводили до появи чогось нового.

— Ну, досить-досить, про безглуздя ми вже зрозуміли, — сказав Тамакіті і поморщився. — Виділю тобі динаміт. Треба тільки подумати, скільки його знадобиться… Якщо закладеш надто багато, машину рознесе на шматки, ну і тебе також добряче жбурне…

— Надто безглуздо? — сказав Червоновидий.

Тамакіті, який завжди різко сприймав навіть невинні шпильки з боку Червоновидого, цього разу мовчки встав з-за столу і пішов у бункер по динаміт.

— Поки не зазіхають на його дорогоцінні гранати, він готовий підтримати будь-який план, — тихо промовив Такакі.

— Якби не Тамакіті, поліцейські уже б давно побили нас дубинками і виштовхали звідси геть, — заступився за Тамакіті Червоновидий.

У бункері, напевно, було чути їхню розмову, однак Тамакіті, піднявшись із динамітом та запальним шнуром, нічого не сказав. Розклавши на столі динаміт, він почав скрупульозно пояснювати, як ним користуватися. Червоновидий уважно слухав усі детальні інструкції. Нарешті Тамакіті обв’язав динаміт і шнур резинкою, поклав у пластиковий пакет і вручив Червоновидому. Той потримав пакет в руках і перехопив його ще однією резинкою. Тепер він мав вигляд людини, яка впевнена в успішному результаті операції. Але невже він, подумав Ісана, забувся, що сховище — під прицілом численних снайперів?

— Підеш, коли настане ніч? — спитав Ісана.

— Ні, до ночі чекати ніяк не можна, — сказав Червоновидий перелякано. — Якщо їм вдасться переконати суспільство, що вони зможуть захистити заручників, то незабаром почнеться штурм. Думаю почекати, поки вони накидають димових шашок, і вийти, коли дим затягне сховище.

— Але вони стрілятимуть і газовими кулями! Як ти зможеш просуватися?

— Надіну водолазний костюм та окуляри для плавання, — це мене має захистити від газу, — сказав Червоновидий, демонструючи, що він уже все обміркував. — Буду пірнати на глибину, де нічого не видно.

Щоб переконати присутніх у своїх водолазних здібностях, Червоновидий зі свистом набрав повні легені повітря. Потужний свист пронісся луною по сховищу, однак Дзіна він не злякав, навпаки, Дзін подумав, що це голос якогось нового птаха, і з цікавістю спостерігав за губами Червоновидого.

— Дзін, це людина, — сказав він радісним голосом, випустивши повітря. — Це звук людини.

Інаго із Дзіном спустилися у бункер, а решта повернулися на третій поверх, де на варті залишився один Доктор.

— Схоже, ваша дружина збирається приїхати сюди, щоб умовляти вас, — передав Доктор інформацію, яку почув по радіо. — Має скоро бути. Вона виступала на прес-конференції і сказала, що спочатку поїде в штаб поліцейських, розташований біля автозаводу.

— А про наші вимоги йшлося?

— Нічого не говорили. Можливо, через заборону. Ваша дружина навіть не сказала, що як мати просить поліцейських докласти усіх зусиль, щоб урятувати заручників. Хоча їй задавали навідне запитання. Більше того, вона сказала, що суспільство не повинно піддаватися на насилля, навіть ціною окремих жертв. Я так зрозумів — вона прихильниця жорсткого курсу в політиці. Не знаю, може, я щось не так зрозумів, краще було б, аби послухали ви. Але не хотів іти за вами, бо боявся покинути пост.

— Моя дружина проходить школу політика на практиці. Зараз у неї передвиборча кампанія, і вона хоче показати виборцям, що вона справжній політик…

— А хіба не краще для її політичного іміджу удати з себе жалісливу матір, яка страждає через те, що її син опинився у заручниках?

— Вона проходила навчання в Америці, і це дається взнаки. Особисті вподобання вона відставила на другий план. Як на мене, це не так уже й погано.

— Що ж, будемо чекати, які вимоги вона нам висуне. Це все одно краще, аніж беззмістовні заклики гучномовця. Якщо вже нас прийдуть вмовляти, то це вже крок вперед, — сказав Такакі. — Який би жорсткий дипломат з нами не розмовляв, усе-таки це поступка з їхнього боку. Як гадаєте?

— Я думаю, що дружина сумнівається, що ми із Дзіном заручники. Не виключено, що вона вважає мене вашим однодумцем. Вона про це не говорила? Якщо ні, то в нас і справді є шанс.

— Цікаво, як вона збирається наблизитися, щоб переконувати нас? На «швидкій»?

— Ні, навіщо їм приховувати її таким чином? — сказав Такакі. — Ми ж одразу зрозуміємо, звідки вона говорить. А війна ще не закінчена, і їм ще доведеться користуватися послугами «швидкої». Гарний привід показати щиру турботу про стражів народу. Думаю, її привезуть у поліцейській машині.

— Тоді вони знову почнуть стріляти газовими кулями та димовими шашками, — із надією сказав Червоновидий. — Під їх прикриттям я і проберуся в машину…

Знову треба було готуватися до атаки, тому всі бійниці забарикадували так, щоб не потрапили кулі з газом. Залишивши Такакі на третьому поверсі, решта спустилися вниз, щоб допомогти Червоновидому перевдягнутися у водолазний костюм. В той же час необхідно було підготувати, так би мовити, сцену для виходу Червоновидого, тому робота кипіла і біля вхідних дверей у передпокої. При цьому забезпечити необхідно було не стільки безпеку Червоновидого, скільки тих, хто залишиться у сховищі, — на цьому особливо наполягав сам Червоновидий. Треба було зробити так, щоб, як тільки він вискочить назовні, можна було б, зачинивши двері, одразу завалити їх залізобетонними уламками. За допомогою метрових лише балок двері ставали міцнішими вдвічі. Зараз вони складали балки у вигляді вежі, яка б завалила вхід, щойно Червоновидий вискочить назовні.

— Чекай, а що ти робитимеш, коли вони помітять тебе біля самих дверей? — сказав Тамакіті. — Ми не зможемо тебе впустити назад, якщо завалимо двері.

— Якщо вони мене помітять біля дверей, я вже нікуди не встигну сховатися, — відповів Червоновидий. — Тим більше, що, помітивши мене, вони одразу почнуть стріляти по дверях газовими кулями, які можуть потрапити всередину. Так що барикаду треба готувати неодмінно.

— Ти ж розумієш, якщо вони тебе побачать — тобі кінець. Раджу тобі відмовитися від цього задуму. І взагалі, ніхто не знає, як усе повернеться, навіть якщо ти дістанешся до місця і успішно проведеш операцію, — сказав Тамакіті похмуро. — Я все розумію, але це надто…

— Надто безглуздо? Я вже казав, що саме тому цей план, може, й удасться, — бадьорим голосом сказав Червоновидий.

Червоновидий затягнувся у водолазний костюм і надів на вкрите великими намистинами поту обличчя окуляри для плавання. Окуляри одразу запітніли, і тепер було важко визначити, чи червоніє в нього обличчя, як завше.

О третій тридцять п’ять почався новий обстріл газовими кулями, і в бік сховища полетіли димові шашки. Бійниці, що виходили на кручені сходи, заволокло білим димом, і в передпокої стало темно, як під водою. Червоновидий обома руками поправив окуляри і зі свистом набрав повітря. Двері відчинилися, і Червоновидий вистрибнув назовні. За дверима виднілися щільні клуби диму, що повзли вздовж поверхні землі. Зігнувшись, наче нирець, Червоновидий пірнув у густу білу масу. Через мить двері зачинилися. Однак насичене сльозоточивим газом повітря встигло проникнути у приміщення і, наче якісь ворожі істоти, накинулося на тих, хто стояв у передпокої. Всі почали задихатися і кашляти. Газ роз’їдав очі, від чого сльози текли суцільними потоками, а навколо очей пекло так, що неможливо було їх заплющити.

— Не тріть очі! — одразу почав давати інструкції Доктор. — Це газ CS. Поки не промиєте очі, ні в якому разі не тріть їх…

Однак у вітальню вони побігли лише тоді, коли всі разом завалили вежу із залізобетону і забарикадували вхід (робити їм це довелося майже навпомацки). Продовжуючи кашляти, всі промили очі слабким розчином борної кислоти, хоча це їм мало допомогло, адже сльози продовжували текти.

— Найкращим виходом для нас було б пірнути в бункер, однак, відкривши кришку, ми напустимо туди газу, і Дзін більше не зможе бути у сховищі, — сказав хекаючи Доктор.

Ніхто навіть і слова не міг сказати у відповідь. Тим більше, що, прибігши з передпокою до вітальні, всі уважно прислухалися, чи не почнеться стрілянина із рушниць. Доктор не звертав уваги на те, що йому ніхто не відповідає, і продовжував говорити:

— Якщо газ потрапить на шкіру Дзіна, який щойно хворів на вітрянку, я просто візьму його і піду здаватися. Як корабельний лікар Вільних Мореплавців, я не дозволю, щоб дитина страждала від опіків. Можете не сумніватися…

Червоновидого випускав Тамакіті і тому найбільше постраждав від газу. Його страшенно нудило, і він через силу стримувався. Але Доктору відповів саме він:

— У Команді Вільних Мореплавців усі можуть робити, що вважають за потрібне. І кожен може залишити Команду, коли відчує у цьому необхідність. Про себе можу сказати, що я стоятиму до кінця, навіть якщо залишуся один. У цьому я також вільний.

Зібравши сили, він розігнувся і, обв’язавши вологим рушником рота, побіг через передпокій, де стояв газ, на третій поверх.

— Снайпери не стріляли. Можна бути певним, що Червоновидого вони не помітили. Стріляли лише газовими кулями, і то по верхній частині сховища, так що, думаю, сліпа куля його не зачепила, — сказав Такакі.

— Але ж там усюди сльозоточивий газ, — сказав Ісана. — Хіба він зможе достатньо довго там витримати?

— Червоновидий — дуже міцний хлопець, — сказав Такакі. — Він три роки поспіль був чемпіоном серед юнацтва у всеяпонських змаганнях з пірнання. Він зможе переплисти і море сльозоточивого газу.

Сказавши це, Такакі подивився на постраждалих від газу і скривився, наче лизнув щось кисле.

О третій годині сорок п’ять хвилин обстріл припинився. Навколо все стихло. Білий дим розвіявся, з’явилося сонце, і знову повернувся погожий літній день. Було дивно дивитися на цю переміну: відколи почалося протистояння, здавалося, що ніч вже не один раз змінилася днем. Однак про це розмірковував лише Ісана, поки лежав відпочиваючи на підлозі. Щойно розвиднилося, хлопці припали до бійниць. Тамакіті, після того як знову промив очі від чергової дози сльозоточивого газу, примостився на сходах, біля бійниці, де раніше вартував Червоновидий.

— Схоже, Червоновидий дістався-таки машини, — сказав Тамакіті. — Двері, які раніше були розчиненими, зараз зачинені.

— Головне, щоб його не помітили з того боку, — сказав Ісана.

— А хоч би й помітили, тепер вони йому нічого не зроблять. Двері ж він зачинив, — сказав Такакі. — А от нам зараз доведеться несолодко.

З правого та лівого боку до сховища наближалися броньовані поліцейські машини. Якщо додати ще і загін спецназу, що зайняв позиції серед саджанців з тильного боку будівлі, то оточення можна було вважати суцільним. Усі бійниці були під прицілом снайперів, що ховалися за машинами та щитами по обидва боки від них.

— Що ми будемо робити, якщо вони надумають атакувати нас усі разом? У нас стріляти вміє лише одна людина, — сказав Доктор.

— Залишається лише сподіватися, що вони остерігатимуться нападати, думаючи, що в нас тут купа гранат, — сказав Такакі.

— Зате тепер, побачивши, що Червоновидий, ризикуючи життям, поліз назовні із самим лише динамітом, вони швидко второпають, що до чого, — сказав Тамакіті, ледь рухаючи язиком, наче на ньому лежала гиря. — Хоча б заради цього треба було дати йому гранату…

— Червоновидий робитиме, як вважатиме за потрібне, — різко сказав Такакі. — Немає чого говорити про нього, коли його тут немає. Себе ти, може, і втішиш, зате Червоновидому вже нічим не допоможеш. Єдине, що ми можемо для нього зробити, це всіма силами прикривати його безглуздя.

— Всі, хто у сховищі! Всі, хто у сховищі! — пролунало із гучномовця праворуч від сховища. Такакі швидким рухом витягнув загородки з бійниці. Ісана одразу впізнав цей голос, однак, дивним чином, йому вчулося, що цим голосом говорить Лиходій. У ньому відчувалася манера старого політика, і якби Лиходій був жінкою, саме таким штучним голосом він би і говорив. — Я — та особа, у якої ви вимагаєте корабель. Однак ніякого бажання давати вам корабель у мене немає. Абсолютно ніякого бажання давати вам корабель. Раджу вам полишити свої безглузді сподівання. Погрозами ви нічого не доб’єтесь. Негайно звільніть заручників і виходьте з будівлі! Якщо ви вийдете і не будете погіршувати своє становище, то можете розраховувати на мою підтримку в ході розгляду вашої справи. Я візьму на себе і витрати на адвокатів. Виходьте негайно. Ви тримаєте в заручниках дитину із розумовими вадами. Це підло і жорстоко. Закликаю вас негайно звільнити заручників і виходити з будівлі. Тому, що ви робите, немає жодних виправдань. Навіщо ви це робите? Чого ви добиваєтесь? Ви нібито чекаєте, що станеться якийсь масштабний землетрус? Ви прагнете того, щоб люди страждали? Навіщо? Така антигромадська позиція абсолютно неприпустима. І такі речі будуть неприпустимими за будь-якого соціального устрою. Майбутнє суспільство приречене на загибель, якщо в ньому залишатимуться такі антигромадські елементи. Те, чого ви прагнете, не може бути досягнуто ні за яких обставин і ніде в світі. Врешті-решт, що ви вимагаєте? Ви лінчуєте своїх же товаришів і доводите їх до самогубства, ви вбили поліцейського і захопили у заручники розумово відсталу дитину. До чого все це веде? Та ви просто нелюди! Як я можу надати таким, як ви, засіб для втечі? Це вже вийшло за рамки особистих стосунків. І якщо навіть мені доведеться пожертвувати моїм недоумкуватим сином, я ні за яких обставин не піду на ваші вимоги. Адже в мене є обов’язок перед людьми, перед суспільством. Як мати я не знаходжу собі місця від горя. Однак як член суспільства я маю керуватися інтересами суспільства. Всі ваші вимоги я цілком відкидаю. Звільніть заручників і виходьте з будівлі! Ті, хто в будівлі! Ті, хто в будівлі! Кидайте зброю і негайно виходьте з будівлі! Ви — підлота. І на ваші підлі вимоги я не піду. Я відмовляюся. Навіть ціною власної дитини, навіть якщо доведеться пожертвувати власною розумово відсталою дитиною, я не піду на ваші вимоги. Негайно викиньте з голів вашу маячню. Звільніть заручників і виходьте! Це ваш останній шанс. Звільніть заручників і виходьте з будівлі…

— Нічого собі дружина вам дісталася! — майже у захваті сказав Такакі.

Ісана був настільки вражений, що навіть не одразу відповів, і лише після того, як гучномовець, витримавши паузу, почав повторювати те саме, він усвідомив, що до нього звертаються.

— За все наше спільне життя вона жодного разу не видавала таких довгих промов, — почав було виправдовуватися Ісана. — З віком людина змінюється…

— Вам немає чого соромитися, — сказав Такакі. — Однак дивно, що, говорячи про заручників, вона згадувала лише Дзіна і жодного разу не сказала про вас. Невже вона й справді думає, що ви з нами заодно? Цікаво, чи поділяє цю думку поліція?

— В поліції немає ніяких підстав робити якісь висновки щодо мене. Однак дружина могла запідозрити, що я ваш співучасник або підтримую вас. Вчора, коли я зустрічався із нею, то дещо розповів їй про вас. І тепер вона дуже обачливо говорить, тому що не знає до кінця, в яких я з вами стосунках, щоб це потім ніяк не позначилося на її кар’єрі. Це своє звернення вона, певно, записала на плівку і використовуватиме для передвиборчої кампанії.

— Для цього вона і згадувала постійно про Дзіна, прагнучи викликати до себе симпатію. Всім хоче сподобатися. Нічого не скажеш, хитрий політик.

— Вона заздалегідь виправдовує в очах суспільства штурм сховища спецназом, який може закінчитися убивством і Дзіна, — із прикрістю сказав Тамакіті. — Можна собі уявити, яким закликом знищити усіх для спецназу, який потерпає від спеки, були її слова про те, що вона як мати згодна пожертвувати дитиною.

— І справді, вона весь час говорила про розумово відсталу дитину, про недоумкуватого сина, тим самим під’юджуючи поліцейських. Мовляв, у цих пацанів у голові таке, що вони не зупиняться перед тим, щоб вчинити щось жахливе з ненормальною дитиною, — сказав Доктор. — Якщо вона доходить до того, що прораховує такі речі, то паскудна мати вона після цього. Яке неподобство з її боку називати Дзіна недоумкуватим та розумово відсталим, і забувати про те, який він лагідний, який терплячий, як він класно розбирається у голосах птахів!

У рубці було жарко, як у лазні, і Доктор, якого переповнювало обурення, ще більше весь змок.

— Коли ми жили утрьох, Дзін був повністю замкнутою у собі дитиною, — спробував якось виправдати дружину Ісана. — Але нам зараз важливіше спростувати її маячню про землетрус і таке інше. Може, нам і самим варто почати використовувати мегафон?

— Без написаного тексту нічого не вийде, — поморщився Тамакіті.

— Немає в нас часу зараз писати тексти, — відповів йому Такакі. — Минулого разу в тебе непогано вийшло.

— Цього разу спробую я, — сказав Ісана.

— Але ж дружина одразу впізнає ваш голос.

— Наскільки я зрозумів, дружина не має наміру ділитися з поліцією про те, що підозрює про мою з вами співучасть. Зараз її цікавить передвиборча кампанія, і вона нічого не скаже поліції, навіть якщо впізнає мій голос, бо це їй не на користь. Навіть якщо потім з’ясується, що говорив я, поліція не матиме до неї претензій, власне, і газети також намагатимуться не піднімати галасу… Врешті-решт, я також хочу виконати свою частину роботи яко спеціаліст зі слів Команди Вільних Мореплавців.

— У цій ролі ви свою частину успішно виконували. Давайте-но краще я з ними поговорю, — раптом сказав Такакі.

Такакі примостився так, щоб зручно було говорити і не зіпсувати мегафон, якому добряче дісталося після надто емоційної промови Тамакіті, і приготувався чекати. Щойно Наобі на хвильку зупинила свої заклики, він, не вдаючись до позивних, одразу почав мовлення.

— Дайте відповідь щодо нашого корабля! Дайте відповідь щодо нашого корабля! Нам непотрібні ніякі адвокати. Рішення вашого суду для нас абсолютно нічого не значить! Ваші тюрми не існуватимуть так довго, щоб покарати нас в повній мірі! Більше того, весь ваш світ не зможе довго існувати! Дитина, що перебуває у нас у заручниках, за той час, що була поруч із нами, стала веселою та вільною. Свобода зробила з неї чудову дитину. Добре подумайте про це. І дайте відповідь, що з нашим кораблем! Що з нашим кораблем?! Команда Вільних Мореплавців хоче вийти в море до того дня, коли почнеться Великий Землетрус, який знищить Токіо, і до того, поки ви переб’єте усіх нас. Ми хочемо уникнути масової загибелі і вийти в море до того, як почнеться різанина. Поміркуйте над тим, що ви робите і на що збираєтесь спрямувати свої дії. І зрозумійте наш страх! Тому дайте відповідь, що із нашим кораблем! Ми і справді, як ви називаєте нас, — антисоціальні елементи. Однак нічого більше. І ніякого відношення до вашого майбутнього суспільства ми не маємо. Тому що знаємо — ніякого майбутнього суспільства не існуватиме. Нам просто огидно, що доведеться загинути на тій же землі, що і ви, тому ми хочемо вийти у море. І тому дайте нам відповідь, де наш корабель? Дайте відповідь, де наш корабель?!

Прокричавши свою промову, знесилений Такакі замовк і похнюпився… Мовчала Наобі, мовчав гучномовець поліцейських, не мовчали тільки самі поліцейські, які, проклинаючи спеку, намагалися з усіх сил перекричати промову Такакі.

— Червоновидий, певно, страшенно лютується, слухаючи їхнє волання, — сказав Тамакіті, пересилюючи озноб.

Наче по сигналу, всі присутні зосередилися на очікуванні, затамувавши подих, а з усіх боків лунали глузливі вигуки. І раптом — вибух. Сховище струсонуло так, що на присутніх всередині посипалася пилюка. Загородки в бійницях вибило всередину кімнати. Всі підбігли до віконець. До самих бійниць здіймався стовп сухого пилу, а на землю падало каміння та грудки землі.

— Нічого не вийшло! — закричав Тамакіті, кинувшись з кручених сходів до бійниці, і висунув назовні дуло автомата.

Пилюка поступово розвіювалася, і тепер усім стало очевидно, що операція Червоновидого справді провалилася. Машину відкинуло ще ближче до сховища, однак вона так і залишилася лежати на боці. Відчинені дверцята гойдалися туди-сюди. Раптом зсередини витягнулася рука, затягнута у чорну гуму, і зачинила дверцята. З машин, розташованих з боків, було неважко побачити цей рух. По перевернутій машині застукотіли газові кулі. Дивлячись на незчисленні чорні кульки, що відскакували від машини, Ісана пригадав чорну зграю шпаків, що вирували серед гілля велетенської дзелькви в Ідзу. З новою силою прокотилася хвиля розлючених вигуків. Голоси поліцейських перекривали навіть звуки пострілів: Виходь! Виходь! Убивця, псих, виходь! — волали вони хором, і тепер в їхніх голосах уже відчувалася переможна радість. Тамакіті вистрелив. А голоси поліцейських ставали ще гучнішими. По стінах сховища забарабанили кулі, і це вже було схоже на жорстоку гру. Поліцейські прагнули помститися за намальований японський прапор на сідницях одного зі своїх.

Через деякий час дверцята машини знову відчинилися, і показалося блискуче чорне плече парубка, виснаженого градом газових куль. Можливо, його контузило вибухом або в голові в нього запаморочилося через високу концентрацію газу, однак складалося враження, що він абсолютно не звертає уваги на існування ворога попереду нього. Парубок у чорному гумовому одязі вперся ногою у край дверного прорізу, відштовхнувся і, хитаючись, повністю виліз назовні. Потім він зірвав окуляри для плавання, відкинув їх геть і, задерши голову, почав жадібно вдихати повітря. Однак одразу його охопив лютий кашель, він зігнувся і, щоб не упасти, обіперся об дверцята машини. Глумливі вигуки наповнилися тріумфальними інтонаціями. Поліцейські вже не кричали: Вбивця! Божевільний! — а лише всі разом скандували: Йди сюди! Йди сюди! Звідусіль лунали лише зловтішні вигуки: Йди сюди! Йди сюди!..

Парубок у чорному гумовому одязі через силу випрямився і відірвав руку від машини. Розстебнувши змійку на водолазному костюмі, він дістав з-за пазухи пачку цигарок і сірники, наче збирався закурити. Все навколо почало реготати. Парубок у водолазному костюмі розпрямився і, схиливши голову, почав чиркати сірниками. Ті, хто був у сховищі, затамувавши подих, чекали, що зараз буде, бо тільки вони і знали, що Червоновидий не палив. Раптом парубок у водолазному костюмі швидко змахнув рукою в бік поліцейських, і пролунав вибух. Машину вмить охопило полум’ям, а труп хлопця у гумовому костюмі відкинуло до вишні. Дерево також зайнялося.

— Це я його вбив! Я не дав йому гранат, і він загинув! — безпорадно і відчайдушно кричав Тамакіті.

Так само він кричав, коли Боя лихоманило. Однак ніхто йому не відповів…

Частина 22

Обійняли мене води до душі моєї

Вдалині пролунав сигнал, який сповіщав, що пробило п’яту годину, і в цей самий момент з’явилася машина «швидкої допомоги», яка з явним острахом, що зі сховища відкриють стрільбу, наближалася до броньованих поліцейських машин. У бік сховища знову полетіли димові шашки та газові кулі. Однак Тамакіті не стріляв. Через деякий час машина «швидкої» від’їхала від поліцейського кордону і стрімко понеслася геть. На такій швидкості по горбистому бездоріжжю машину кидало з боку в бік. Жінка середніх років, що сиділа, обливаючись потом, у машині, зціпила зуби і з усіх сил упиралася ногами в підлогу. Вона розмірковувала над тим, чи був успішний її дебют політика за участі засобів масової інформації. Мати Дзіна, не вдаючись до моєї допомоги, займе місце Лиходія, який незабаром помре від раку горла, і стане членом парламенту. Вона буде стрімко нестися до своєї мрії, підплигуючи та коливаючись з боку в бік так само, як машина «швидкої», в якій вона зараз сидить, — сказав Ісана душам дерев і китів.

— Переговірник поїхав геть, отже скоро почнеться штурм, — сказав Такакі. — Вони ще засвітла спробують знищити Команду Вільних Мореплавців.

— А це ще що таке? Що це? — злякано промовив Доктор, який вів спостереження з бійниці, дивлячись у бінокль.

— Це просто вітер, — відповів Ісана, який цілий рік спостерігав за місцевістю.

Вітер гойдав густу траву, і було видно, як довгі стебла золотарника хвилями пригиналися до землі, наче скошені велетенською рукою. Вітер, певно, освіжить сили противника, і вони ринуться у бій з новим запалом нищівної енергії.

— Позаду сховища, де насаджені молоді деревця, під’їхала пожежна машина, а за нею — гігантський кран із гирею на гаку. Цей кран у п’ять разів більший, аніж ті, що руйнували кіностудію, — сповістив Тамакіті, який спостерігав за місцевістю позаду сховища.

— Невже так прямо і під’їхали? — здивувався Такакі і підійшов до бійниці. — Дійсно, вони вже тут.

— Вони так і не второпали, що хотів зробити Червоновидий, але зрозуміли, що гранат у нас вже немає, — сказав Тамакіті з похмурим завзяттям. — Вирішили, видно, що Червоновидий просто не витримав і вийшов, щоб підірвати поліцейську машину. А оскільки гранат немає, то й узяв із собою динаміт і сам підірвався.

— Спочатку вони сповістили всім через журналістів, що у нас купа гранат, а тепер упевнені, що в нас їх немає, — сказав Такакі. — Схоже, вони від початку здогадувалися про це. А тепер переконалися, що ми використали всі гранати, і думають, що ми будемо обороняти сховище самими лише гвинтівками…

— Зате на власній шкурі відчують, скільки їх у нас, — ще похмуріше сказав Тамакіті.

— Чекайте, у нас же заручники. Ми ж тримаємо Дзіна, невже вони цього не розуміють? — сказав Доктор. — Вони що, так і підуть на штурм? Невже переговори закінчені?

— А ти що думав? Поліції байдуже до заручників. Їм головне — щоб журналісти заспокоїлися. Зараз по всіх каналах розказують, як мати дитини хотіла нас умовити, і що ми їй відповіли, і як ми вчинили у відповідь вибух, і про що можна з нами домовлятися після цього? Стадія переговорів закінчилася. Тепер усі переконані, що заручників можна звільнити тільки силою. І якщо з бандитами не покінчити завидна, то місцеві жителі залишаться у небезпеці.

— Якщо так, то треба звільнити заручників, перед тим як почнеться штурм, — рішуче сказав Доктор, показуючи членам команди свою непохитність.

— Справа не в заручниках, — спробував було заперечити йому Ісана, однак Доктор продовжив наполягати на своєму.

— Коли почнеться штурм, тут усе наповниться газом, і Дзінові буде дуже зле. Звичайно, ми можемо закрити його в бункері, однак, врешті-решт, коли вони відкриють кришку, то газ миттєво потрапить всередину. До того ж вони спочатку обстріляють бункер газовими кулями. Ви взагалі уявляєте, що буде з очима, горлом та шкірою Дзіна?

— А нам заручники вже непотрібні. Навіть якщо ми зможемо обміняти їх на корабель, у нас уже немає ані радиста, ані штурмана. Досвід мореплавання є лише у Такакі та у мене. Навіть якщо буде на чому, ми все одно не зможемо вийти в море, — сказав Тамакіті розчаровано.

Ісана хотів сказати Тамакіті, що він насправді не заручник, але раптом він зрозумів, що це говорить той самий Тамакіті, який більше за всіх наполягав на війні, але, виявляється, він увесь час мріяв про плавання.

— Я готовий здатися, щоб урятувати Дзіна. Ми з Інаго здамося, — сказав Доктор із властивою йому рішучістю.

— Ну, Інаго за себе вирішуватиме сама, — тихо сказав Такакі.

— Гаразд, я піду поговорю з Інаго, — сказав Доктор, показуючи, що його не цікавить, що про нього говоритимуть, поки його не буде.

Однак ті, хто залишився у рубці, не обговорювали рішення Доктора. Незважаючи на те, яким буде рішення Інаго, зараз доля Команди Вільних Мореплавців залежить від того, чи скажуть Тамакіті чи Такакі те, про що вони зараз мовчки розмірковують, — повідомив Ісана душам дерев і китів, задихаючись від задушливого повітря у приміщені.

— Я буду продовжувати бій до останньої гранати, — сказав Тамакіті, відчуваючи на серці тягар за смерть Червоновидого.

— А що робитимете ви? — спитав Такакі з очевидною метою у чомусь переконати Ісана. — Якщо піде Дзін, то, природно, ви також маєте піти. Хоча, безперечно, це ваше сховище, і ми вдерлися у нього…

— Гадаю, що Дзіна можна довірити Інаго та Доктору, — відверто відповів Ісана, і його відвертість була підтвердженням зробленого ним вибору. — Я вже казав, що став відлюдником, щоб присвятити себе діяльності повіреного дерев і китів. Але я так і не зміг сповістити іншим про сутність моєї діяльності. Отже, я знехтував своїми обов’язками. Тому я думаю, що коли я залишуся у сховищі до кінця, то хоча б цим я зможу сповістити зовнішній світ про свою діяльність. Сховище в оточенні декількох сотень поліцейських, і якщо мене вб’ють, то це означатиме, що люди вбили повіреного дерев і китів. При цьому це послання я зможу передати за допомогою телебачення, радіо та газет, і, напевно, кращої нагоди в мене не буде. І цим я зобов’язаний Команді Вільних Мореплавців…

— Ну, що ж, ваше право, — сказав Такакі. — В такому разі, Інаго має піти з Дзіном. І поки вони разом із Доктором не підуть, ми утримаємося від бойових дій. А потім продовжимо війну.

— Зачекай, Такакі, — сказав Тамакіті, піднявши посіріле обличчя, яке було сповнене твердої рішучості. — Я тут подумав, якщо ми залишимося тут утрьох, нас, безперечно, знищать. Тоді вийде, що це буде кінець Команді Вільних Мореплавців. Щось на кшталт того сну, який весь час бачив Бой… Навіть якщо Інаго та Доктор залишаться живими, їм доведеться займатися Дзіном, їм буде не до Команди Вільних Мореплавців. До того ж мені здається, що оскільки Доктор вирішив піти звідси, то, не виключено, що він не мріяв про те, щоб вийти в море на кораблі. А Інаго не зможе одна впоратися з усім. Тобто, що виходить? Приплюснутий, Бой, радист, Червоновидий, тепер ми… І справді буде, як уві сні Боя. Це кінець, розумієш? Тому я і подумав… Давай я їм добряче вмажу своїми гранатами, а ти підеш і зробиш так, щоб Команда Вільних Мореплавців не зникла безслідно, наче сон?

— Ти пропонуєш мені піти? — сказав Такакі, силкуючись зрозуміти, про що йдеться. Його спітніле бліде обличчя стало непроникним.

— Так. Я думаю, ти маєш виконати свою місію, — сказав Тамакіті, підтягуючи до себе автомат.

— Ти пропонуєш мені піти? А ти забув, що саме я створив Команду Вільних Мореплавців? — сказав Такакі, криво посміхаючись.

— Правильно, Команду Вільних Мореплавців створив ти. Саме тому ти і повинен піти, щоб знову її створити. А інакше вийде, що все було лише грою, якимось жартом, — продовжував наполягати Тамакіті.

— Якщо вже ти заговорив про це, то пригадай, що я ще раніше пропонував усім здатися, — сказав Такакі. — Хто-хто, а я не вважаю Команду Вільних Мореплавців жартом. Особливо зараз…

— Саме такий ти і потрібен там, — Тамакіті відчував, що зможе переконати Такакі, і продовжив ще більш наполегливо: — А окрім того, що ти зможеш все розказати їм про Команду, ти зможеш також і переконати їх, що Інаго та Доктор не причетні ні до захоплення заручників, ні до вбивства Приплюснутого. Інакше, що буде з Дзіном?

— А хіба не до ваших обов’язків входило спілкуватися із зовнішнім світом від імені Вільних Мореплавців? — звернувся Такакі до Ісана, і на його брудному обличчі був страх, який пересилив легкодухість. — Хто, як не ви, наш спеціаліст зі слів?

— Ми вже говорили про це ще вчора, і нещодавно я також свою позицію пояснив, — відповів Ісана. — Я знімаю з себе повноваження спеціаліста зі слів Команди Вільних Мореплавців. Адже я хочу залишитися повіреним дерев і китів. А внутрішні справи Вільних Мореплавців вирішувати вам — ветеранам команди.

Сказавши це, Ісана взяв рушницю, якою користувався Червоновидий, і пішов геть з рубки, не дивлячись в очі Такакі. Спускаючись униз крученими сходами, він зустрівся з Інаго та Доктором, які піднімалися в рубку. Ісана зупинився, щоб пропустити їх. Інаго притискала до себе Дзіна, який виглядав змученим та виснаженим. На руках у Інаго він почувався захищеним. Проходячи повз Ісана, вона пильно подивилася на нього — було видно, що вона щось ретельно обмірковує. Коли вона протискалася повз Ісана, його зів’ялий пеніс, наче гордий проробленою роботою, дістав імпульс і почав підніматися. Після того, чого він добився, тепер вона зможе отримати оргазм із будь-яким чоловіком…

Ісана спустився у вітальню і, підійшовши до бійниці, оглянув місцевість. Поліцейські машини і паркан зі щитів стояли, як і раніше. Тепер, коли сонце вже не відбивалося від щитів, у проміжках між ними можна було розгледіти складені мішки з піском. Це означало, що вірогідність влучити у когось була досить незначною. Однак Тамакіті, напевно, вже й сам у цьому переконався. Ісана споглядав обпалені гілки почорнілої вишні, яка деінде ще була вкрита свіжим листям. Дерево вмирало, у розпачі здійнявши догори гілки, немов людина руки, і не розуміло, за що на нього накинувся ворог. Коли тоді на Балканському півострові хлопчик прийшов до тями, Ісана відчув, як всередині нього, наче бульбашка, розірвався страх. Усвідомлюючи, наскільки безпомічним було це тільце, що звисало в нього на руках, і відчуваючи якесь дивне відчуття жорстокої зверхності, він зробив те, що зробив. І якщо зараз він знову переживає те, що відчував тієї миті, значить, він зробив це не тому, що діватися було нікуди, і не тому, що його свідомість затьмарилася. І коли Лиходій запитував його, чи не чув він скрику, Ісана збрехав, що не чув. Так само не зізнався він, що його руки були подряпані нігтями хлопчика. Тепер Лиходій залишився сам на сам із метастазами, вирощеними в його клітинах, і умирає в муках. Він прагне відчувати муки умирання і добивається цього. Однак, можливо, відмовляючись від знеболювальних уколів через страх зануритися у самого себе, він ні на мить не пригадує того хлопчика з Балканського півострова…

Ісана відчув, як всередині нього заворушилося те, що можна було б назвати душею. Все життя я був аморфним, — заговорив він із душами дерев і китів. — Незважаючи на свої спроби набути якоїсь певної форми, я залишався аморфним і, будучи таким, я намагався сфокусуватися на реальному світі, користуючись при цьому аморфним об'єктивом. І разом із моєю смертю вибухне і зникне цей аморфний світ. Вибухне і зникне, так і залишившись аморфним, занедбаним і жалюгідним. Перетвориться на ніщо, так і не ставши чимось… Так, розмовляючи з душами дерев і китів, Ісана раптом відчув, що не отримує відгуку від вишні, яка знаходилася прямо перед його очима. Чорна, обгоріла вишня вже здійнялася своєю душею в космос. І зникла. Цю вишню підпалила і викликала її загибель людина, яка була поруч з Ісана. І перед душами дерев і китів він не зміг зректися і сказати: Ні, я не маю ніякого відношення до людини, яка підпалила вишню. Цього заперечувати він не міг. Але я полюбив цього незвичайного парубка. Ми з ним дуже довго їхали в одній машині, він навіть півсловом не обмовився про те, що мав якісь досягнення у плаванні. Щонайпізніше до заходу сонця я буду вбитий, однак лише через одну річ я відчуваю прикрість — через те, що після смерті не зможу згадувати цього незвичайного парубка. От і все. Однак я не відчуваю прикрості через те, що все зникає і залишається незрозумілим…

— Такакі кличе, — звернулася до Ісана Інаго, тримаючи на руках Дзіна, який почав засинати.

У приглушеному світлі напівтемної кімнати карі очі Інаго тихо поблискували. Навколо очей та по крилах носа пролягали глибокі зморшки. Такою Інаго, певно, буде через десять років. Ісана подивився, як Дзін, наче притягнутий магнітом, пригорнув голову до повних і темних грудей дівчини. Шрам на голові Дзіна, який виглядав зовсім свіжим, нагадав Ісана про аморфність у цій гарній голові, що була спричинена операцією, яку пережив Дзін. Думаючи про це, Ісана переповнювало одвічне почуття протесту. Але незважаючи на це, сам він так і залишиться неоформленим і незабаром перетвориться на ніщо. Ну, що ж, Дзін, прощавай, — сказав про себе Ісана, як зазвичай він звертався до душ дерев і китів. — Смерть, так само, як і те, що у тебе в голові — аморфна. Все, що прагне набути форми, врешті-решт, гине. Саме тому, — і я вже давно про це розмірковую, — вибух, що веде до смерті, несе в собі радість. І я буду всіма силами намагатися вчинити його.

— Я йду геть. Із Дзіном та Доктором… Для мене самої це несподівано, адже я думала, що наша радість триватиме вічно…

— Радість не може тривати вічно. Так зазвичай вважають, — сказав Ісана, зворушений її словами. — Хай там як, але мені можна не тривожитися ні за тебе, ні за Дзіна. Прощавай. Докторе, на все добре.

Такакі спостерігав за тим, що коїться позаду сховища, примостившись біля бійниці на сходах. Такакі спустився, й Ісана помітив на його обличчі також глибокі зморшки. Однак на відміну від обличчя Інаго, Такакі був виснажений і, певно, відчував спрагу. Він подивився на Ісана і облизнув пересохлі губи.

— А пам’ятаєте Китове дерево? Я тоді розповів вам про нього, щоб залучити до Команди Вільних Мореплавців. Китове дерево — вигадка. Я просто вигадав його, щоб пов’язати це з тим, що було для вас важливим.

Ісана не поворухнувся. Він відчував, що в його зіщулених очах та скривлених тонких губах криється відчайдушна спроба помінятися з Ісана місцями і залишитися у сховищі.

— Я багато думав про Китове дерево, і воно стало для мене чимось на кшталт сну Боя, — сказав Ісана. — Однак повіреним дерев і китів я став ще до того, як дізнався про Китове дерево. І навіть якщо його не існує, для мене це не грає великої ролі… Тамакіті сказав уранці, що оскільки неможливо піти і переконатися, що то просто блиск від сонця в калюжах, а не шматочки срібла, то немає підстав вважати, що то не шматочки срібла. Так само міркую і я: оскільки я не можу поїхати на твою батьківщину і переконатися, що Китового дерева не існує, то для мене воно існуватиме й далі.

Слухаючи Ісана, Такакі дивився на нього очима дитини, якій не дозволили зробити того, що вона так хотіла зробити. Потім він струсонув головою, наче собака, і довкола полетіли бризки поту.

— Он воно як… — сказав він тихим голосом.

— Саме так, — сказав Ісана. — Сподіваюся, Команду Вільних Мореплавців ти не вважаєш просто вигадкою?

— Певна річ, ні, — твердо сказав Такакі. — Раніше я до кінця не вірив, що у Команди Вільних Мореплавців може бути майбутнє. Однак тепер я вірю. Тепер я можу переконатися у реальному існуванні Команди Вільних Мореплавців. Більше того — в те, що Команда Вільних Мореплавців реально існує, віримо тепер не тільки ми, за межами сховища з’явилося чимало людей, які також повірили в те, що ми існуємо як Команда.

— Принаймні я про себе можу сказати, що я вірю в її існування.

— Сподіваюся, що наступного разу Команді Вільних Мореплавців вдасться вийти в море, — сказав Такакі і, протиснувшись повз Ісана, побіг сходами вниз. Добігши до першого поверху, він повернувся і промовив:

— А що стосується Китового дерева…

— Та годі вже, не треба… — обірвав його Ісана, посміхаючись.

— Такакі помітив, що вони зрівнюють схил, який ми підірвали гранатами. Хочуть, видно, розчистити дорогу, щоб міг під’їхати кран із залізною кулею, — сказав Тамакіті, який залишився один у рубці. — Що ж, почекаємо.

Тамакіті розібрав похідне ліжко, витягнувши з нього дві металеві трубки. Ісана допоміг йому розрізати простирадло на дві частини. Тамакіті прикріплював біле полотнище до трубки з таким серйозним виглядом, наче він порався з вітрилами на щоглі. Ісана взяв другу частину простирадла і також робив прапор.

— Цей висуньте крізь бійницю, щоб було гарно видно. Але намагайтеся зробити так, щоб він не застряг там і щоб можна було його швидко звідти забрати, — сказав Тамакіті. — А інший ми дамо Такакі. Через п’ять хвилин випускаємо їх.

Ісана відрізав шматок кабелю від рації і закріпив ним полотнище на металевій трубці. Якщо супротивник вирішить, що і ті, хто залишився у сховищі, також не мають наміру продовжувати бойові дії, і раптом кинуть усі сили на знищення сховища, ретельна підготовка Тамакіті була б марною. Прапор необхідно було просунути крізь бійницю і вивісити таким чином, щоб можна було швидко його забрати назад. Ісана розчистив середню бійницю і почав висовувати назовні білий прапор, який мав би хоч на деякий час припинити базікання гучномовця. Як тільки згорнуте полотнище висунулося, по стіні застукотіли кулі снайперів, які не зрозуміли, що то білий прапор.

— Звільніть заручників! Кидайте зброю і виходьте зі сховища! — не припиняв повторювати одне й те саме гучномовець…

Ісана почав крутити трубку, розмотуючи прапор, і згодом він відчув, як полотнище затріпотіло на слабкому вітрі, і почув абсолютно нові звуки. Однак ані з боку поліцейських машин, ані з боку шеренг щитів, ані з боку окопів неозброєним оком ніякого ворушіння не було помітно. Лише безлюдний пейзаж на фоні червоних променів вечірнього сонця. Ісана здалося, що він уже колись переживав подібне. Але відразу ж зрозумів, що це не спогад, а скоріше — видіння майбутнього пейзажу. Пейзажу кінця світу.

Гучномовець замовк. Потім він почув, що назовні щось відбувається. Виглянувши у бійницю, Ісана спочатку побачив білий прапор, а потім Такакі, який тримав металеву трубку обома руками. Позаду йшла Інаго, тримаючи на руках Дзіна, який продовжував спати. Головою він посунув комір її сорочки, і груди дівчини оголилися. Ісана з теплом дивився на Інаго. Відставши від них на декілька кроків, йшов Доктор із коробкою, в якій були складені речі Дзіна. Йшов він на певній відстані від інших, видно, тому, що снайпери могли вирішити, що в коробці зброя, і відкрити вогонь. Усі троє, дивлячись перед собою, прямували швидкими кроками в бік поліцейського кордону.

Поки Ісана дивився, як вони наближаються до поліцейської машини, раптом все навколо змінилося. Уся місцевість, починаючи від руїн кіностудії, авторемонтного заводу та території сил самооборони і закінчуючи місцевістю біля сховища, почала швидко заповнюватися поліцейськими в однакових темних шоломах, і їхні чорні обличчя були повернуті в бік сховища. Частина з них прикривалася щитами, однак їхні тіла і самі вони були схожі на сірі щити. І ці механічні солдати щось розлючено вигукували…

Через деякий час Такакі підійшов до машини. За ним поспішала Інаго, а позаду всіх, відстаючи на два-три кроки, йшов Доктор. Поліцейські вишикувались у ряд, щоб провести полонених до задніх дверцят машини. Вони мали пройти через щільні лави озброєних поліцейських. Такакі почали шпиняти по голові і смикати за волосся. Інаго нахилила голову, прикриваючи Дзіна, однак її також намагалися вдарити по голові. Доктор спробував заступитися за неї. Один з поліцейських ударив його поміж ніг, і Доктор упав, наче збита бабка. Коли його схопили за комір і потягнули вперед, стрій поліцейських порушився, і згодом вони всі зникли за машиною.

— От гади! Що витворяють? Вони ж добровільно вийшли! — обурено сказав Тамакіті.

Хлопець стояв, тримаючи на плечах три гвинтівки, а в руках — дерев’яний ящик з патронами і динамітом, і дивився у бійницю поруч із Ісана. В ящику стояла ще бляшанка консервованої курятини, з якої Тамакіті по одному діставав шматки м’яса і відправляв до рота.

Як тільки Ісана почав згортати прапор, картина назовні моментально змінилася. Сірі механічні солдати разом усі зникли, і навколо все знову завмерло й обезлюдніло. З автоматом у руках Тамакіті уважно оглядав долину, зайнявши зручну для нього стрілецьку позицію на коліні. Він був страшенно змучений сьогоднішнім днем, упродовж якого йому не було часу перепочити, однак зараз в його стомлених очах на виснаженому почорнілому обличчі була сконцентрована вся його сила.

— Гадаю, як тільки наших посадять в машину «швидкої» і відправлять геть, почнеться штурм сховища, — сказав Тамакіті, оглядаючи соколиним оком табір супротивника. — От тоді ми їм і вріжемо. Вони захочуть помститися нам за все і тому знущатимуться з наших, скільки зможуть. Навіть не хочу і думати, що вони робитимуть з ними в машині, поки репортери нічого не бачать. — Тамакіті сіпонувся, наче з ним самим щось жахливе робили поліцейські, а потім підвівся і пішов подивитися, що коїться позаду сховища.

— Ти диви, кран та пожежна машина підібралися геть упритул до сховища. А навколо них тьма-тьмуща щитів… Судячи з усього, вони збираються руйнувати не третій, а другий чи перший поверх… Скоріше за все — другий. Проб’ють дірку у стіні другого поверху і почнуть обстрілювати нас газовими кулями і заллють водою. А потім поставлять драбини і пустять спецназ, — з цими словами Тамакіті повернувся у рубку. — Так що, можливо, вам краще спуститися в бункер? — сказав він, уникаючи дивитися Ісана прямо у вічі. Так зазвичай на співрозмовника дивився Такакі, коли хотів щось приховати. — Коли вони розіб’ють стіну другого поверху, в бункер вже не потрапиш. Гадаю, нам краще розійтися, поки не почався штурм. Ви — в бункер, а я — в рубку…

Тамакіті соромився сказати, що хотів би вести війну сам, один на один із ворогом. Ісана зніяковів через таку не властиву Тамакіті турботу:

— Так, звичайно, зараз я піду звідси, — сказав він. — Я ж навіть і стріляти не вмію, так що лише заважатиму тобі воювати…

— Поки що можете бути тут, — обірвав його Тамакіті. — Стріляти не так уже й важко. Візьмете автомат, там стоїть магазин із двадцятьма патронами. Натиснете на гачок, і все…

— А як же ти?

— А я буду відстрілюватися гвинтівкою та мисливською рушницею, — сказав Тамакіті і, не підводячи на Ісана очей, передав йому автомат.

Невдовзі з’явилася машина «швидкої допомоги», що їхала в бік поліцейських полем навпростець.

— Нехай від’їдуть, тоді і почнемо, — сказав Тамакіті, не зводячи очей з машини. Потім він повернувся до Ісана і, дивлячись йому прямо у вічі, спитав: — А пам’ятаєте, Червоновидий сказав, що чим безглуздіший задум, тим більше шансів, що він матиме успіх? Як думаєте, це він серйозно?

— Якщо ті, що залишилися живими, повірили, що померлий вважав щось серйозним, значить, це і було насправді серйозним, — відповів Ісана.

Замурзане обличчя Тамакіті із впалими темними очима раптом засвітилося радістю.

— Мені також в голову прийшла одна безглузда думка, — сказав він схвильовано. — Але вона справді безглузда. Мені подумалося, що, коли я почну без промаху по одному їх вбивати, все може піти навпаки, і сотні поліцейських захочуть перейти на мій бік. Разом ми сядемо у їхні машини та вантажівки, прорвемося через центр Токіо і, діставшись порту Харумі, захопимо там усі судна і вийдемо в море однією могутньою Командою Вільних Мореплавців. Повна маячня, правда?

Тамакіті засоромився того, що говорив, й Ісана вирішив його підтримати.

— Чому ж? Я також думаю, що поліцейським страшенно остогидло сидіти тут під пекучим сонцем і вони б із задоволенням погодилися вийти в море, — сказав він. — Якщо вже прийшла в голову така думка, то, збудивши в цих людях відвагу, твій план можна було б здійснити. І такій величезній кількості озброєних людей протистояти зможуть лише сили самооборони. Однак, поки уряд вирішуватиме, що до чого, Вільні Мореплавці встигнуть вийти в море.

— І треба буде одразу всім відмовитися від громадянства. Поліцейські поскидають свою спітнілу уніформу, а я залишуся у тому одязі, що на мені! Ха-ха! І жили вони довго і щасливо! Ха-ха!

— Якщо твій безглуздий задум вдасться, — серйозно сказав Ісана, сподіваючись, що його почують душі дерев і китів, — якщо це вдасться, то я передам тобі свої повноваження повіреного дерев і китів. Врешті-решт, я «людина старої епохи». Мій максимум — зачинитися від усіх у сховищі. Зате така людина, як ти — «людина нової епохи», — змогла б перевернути все догори дриґом.

Нарешті з’явилася машина «швидкої», в якій сиділи полонені, і стрімко помчала геть. Небо на заході почервоніло. Над заводськими будівлями за рікою в ясне небо здіймалися смуги диму, що виблискували бронзовими скалками. Світлі і темні пасмуги прокреслювали багряний захід. А вдалині за ними біліло сонце. Ісана знову пригадав велетенську дзелькву на тлі західного сонця в Ідзу і незчисленну зграю шпаків, що кружляли над деревом. Тільки тут немає ані птахів, ані велетенського розкішного дерева. Вишню і ту один з нас спалив, — сумно роздумував Ісана, звертаючись до душ дерев і китів. — Такому заходу бракує дерева. Можливо, це і є найголовніше.

Дві поліцейські машини водночас вирушили вперед. В той же час зрушили з місця і поліцейські, які штовхали перед собою щити на колесах. Згодом вся долина вкрилася поліцейськими, що ланцюгами швидко рухалися вперед, дивлячись у прорізи у верхніх частинах щитів. На темно-синіх щитах також миготіли бронзові скалки західного сонця, і через це люди були і справді схожі на механічних солдатів…

— Ви не могли б мені нагадати ті слова? — сказав Тамакіті, примощуючи дуло гвинтівки на краю бійниці. — Аркуш, на якому я написав їх, забрала з собою Інаго. Вони мені дуже сподобалися, але я ніяк не можу повністю пригадати всю фразу.

— Young man be not forgetful of prayer, — нагадав Ісана перший рядок, однак Тамакіті мовчав, дивлячись у бійницю, тому Ісана продовжив цитувати: — Every time you pray if your prayer is sincere, there will be new feeling and new meaning in it which will give you fresh courage, and you will…

— Дякую, — впівголоса зупинив його Тамакіті. — Я зрозумів текст лише до цього місця. Тепер я все пригадав і можу бути спокійним. А то я не люблю, коли щось забуваю…

Тамакіті вистрілив. Поліцейський, що біг ліворуч від машини, впав, і біла тонка палиця злетіла в повітря. Тамакіті, видно, помітив незахищену частину обличчя поліцейського між щитом і шоломом. Оскільки в нього була палка, схоже, це був командир. І він був тим, з мовчазної згоди якого били людей, які добровільно пішли здаватися. Після пострілу всі рухи супротивника вмить припинилися. Як на передньому, так і на задньому фланзі поліцейські поховалися за щитами. Бронзовий туман над їхніми головами став щільним і здійнявся вгору. І знову, наче чорні цятки шпаків, у стіну полетіли газові кулі та димові шашки. А в задню стіну сховища вдарила велетенська кувалда.

— Пустили в хід кран, — сказав Ісана, наче констатуючи, що відбувається, хоча насправді в стіну вдарив усього-на-всього струмінь води. Та одразу після цього почулося незрівнянно могутніше гримання, від якого затрусилися стіни.

— Що ж, час прощатися! — гукнув Тамакіті крізь червоно-сірий дим, що заповнював приміщення. — Це і справді безглуздя! Ось побачите, все ще перевернеться догори ногами!

Не дочекавшись відповіді Ісана, Тамакіті дістав із бляшанки з курятиною жмут м’яса і, засунувши його до рота, витер об сорочку руку і почав возитися із динамітом. Він, здавалося, геть забув про існування Ісана. Але коли той підвівся, Тамакіті гукнув його і вказав на велику бляшанку консервів у ящику. Ісана засунув руку в бляшанку і дістав звідти великий шматок курятини. Розуміючи, що ось-ось може статися вибух, Ісана пересунув автомат на груди і, продовжуючи жувати, вийшов з рубки. Кручені сходи гуділи і здригалися від страшних ударів залізної кулі у стіну. Ісана сів на сходах і став чекати. З вулиці лунав дзюркіт водоспаду. У вхідні двері потрапляли газові кулі, від чого здавалося, що в двері стукає натовп людей з приводу якоїсь термінової справи. Двері витримали вже чималий натиск, тому висадити їх буде на так уже й важко. Ісана спустився на сходовий майданчик на рівні другого поверху і подивився вниз у бік передпокою, роздумуючи, чи не варто йому закріпитися на цій позиції? Звідси він міг би стріляти по бійцях, що увірвуться через вхідні двері, і разом з тим, прикривати Тамакіті. Протриматися він зможе дві-три хвилини. Над головою чулося ворушіння Тамакіті, який, наче загнаний пес, кидався туди й сюди. Він хоче прилаштувати динаміт таким чином, щоб завдати ворогу найбільшої шкоди. Переконавшись, що все так, як треба, він востаннє огляне гвинтівки та гранати і почне чекати. Очевидно, що ніяке прикриття Тамакіті не потрібне. Верхня частина сховища була його власним полем бою, і Ісана, який лише йому заважатиме, скоріш за все, просто злетить у повітря від вибуху динаміту.

На підлозі у вітальні Ісана підібрав кишеньковий ліхтарик і металевою драбиною спустився у бункер. Поклавши ліхтарик та автомат на підлогу, він знову піднявся, щоб зачинити кришку люка. Ісана лише прикрив кришку і не замикав її на засуви, адже не виключено було, що поранений Тамакіті може прийти також сховатися у бункері.

Дзюркіт водоспаду стих. Ані пострілів газовими кулями, ані розривів димових шашок чутно не було. Лише удари залізної кулі по стіні сховища відлунювали навіть у бункері, але вони Ісана не лякали. Сидячи у закритому з усіх боків приміщені, він відчував ейфорію дитини, що залишилася на самоті. В підвалі було прохолодніше, аніж на вулиці, і він відчував, як по ногах тягнуло прохолодою. Посвітивши ліхтариком, Ісана підійшов до столу і запалив спиртову лампу. Йому хотілося сісти і занурити ноги у квадрат із землею, яка допомагала йому поринати у споглядання, але він розумів, що це місце у підвалі виявиться одразу у полі зору тих, хто відчинить кришку люка. Він підсунув ближче до центру похідну койку, що стояла у кутку приміщення. На папірці, що злетів з койки, було написано: pilot berth. Червоновидий, викреслюючи план корабля, обмірковував усе до дрібних деталей. Ісана поклав папірець назад на койку. На місце, де стояла койка, він поставив стілець, на якому зазвичай сидів, коли віддавався роздумам у бункері. З якихось глибин пам’яті зринула думка, що не слід ставити заряджений автомат біля стіни, тому він поклав його на pilot berth.

Розпрямивши спину, Ісана сидів на стільці для споглядання. Помітивши на ліжку, на якому спав Дзін, магнітофон, Ісана встав зі стільця і підійшов перевірити, чи працюють ще батареї. З магнітофона, наче пара, почали вириватися пташині голоси. Цікаво, голоси яких птахів він почує останніми у своєму житті? Ісана подумав, що це незначне запитання, на яке він не дізнається відповіді, потім зникне. Однак зупинятися на цьому не варто. Шкодуючи час на перемотування плівки, він зняв обидві бобіни і, діставши з коробки чисту бобіну та плівку із записами голосів китів, уставив їх у магнітофон. Він збирався слухати голоси горбатих китів, записаних підводними пристроями у водах поблизу Бермудських островів. Увімкнувши повний звук, він почув спочатку шум хвиль та гул мотору судна, які вловив записуючий пристрій у глибині океану. Ці звуки миттєво помістили бункер на дно океану поблизу Бермудських островів. А потім почалися звуки китів: уін, уін, уін, уін, буоооо, буооооо, уін, уін, уін, — лунав голос горбача, перекриваючи удари залізної кулі у стіну.

— А це кит, — із задоволенням сказав Ісана.

— Уін, уін, уін, уін, буоооо, буооооо, уін, уін, уін, — скрикував горбатий кит, і до нього приєднувалися кити всього Світового океану.

Ісана хотів було повернутися на стілець для споглядання, як помітив на Дзіновому ліжку малоформатну червону книжечку, яка виглядала плямою крові на білому простирадлі. Посвітивши ліхтариком, Ісана побачив, що це була Гедеонівська Біблія із англійським та японським паралельним текстом. Ісана дуже здивувався, коли відкрив, що Вільні Мореплавці так прагнули вивчити англійську мову, що навіть украли з номера якогось готелю Біблію. Невже, сидячи тут, у бункері із Дзіном, Інаго читала цю книгу? Він подумав, що в Інаго є ще багато чого, про що він не знає. Однак ці речі так і залишаться підвішеними в повітрі і зникнуть. Ісана знову сів на стілець для споглядання з Біблією в руках і вирішив поворожити. Йому подумалося, що оскільки він опинився в цьому місці, з якого йому вже немає виходу, то його ворожіння буде більшою мірою вільним. Принаймні він міг бути впевненим, що ніхто не звинуватить його, що він ворожить із упередженням. Заплющивши очі, Ісана знову занурився у звуки, що йшли з океанських глибин, і розгорнувши навмання книгу, відмітив певне місце нігтем. Розплющивши очі, він прочитав відмічений ним англійський текст: …yet ye seek to kill me, because my word hath not free course in you. Ісана одразу зрозумів, що це і є останнє послання йому від душ дерев і китів. Скільки разів він звертався до душ дерев і китів, однак ніяк не міг отримати від них безпосередньої відповіді. І ось тепер вони дали йому чітку відповідь. Тепер ви хочете вбити мене, бо слово моє не вміщається у вас. Поза всякими сумнівами, говорячи «ви», душі дерев і китів мали на увазі і Ісана, який привласнив собі титул повіреного дерев і китів. Адже слухаючи ці приголомшуючі звуки китів, їхні слова, Ісана не був зданий їх зрозуміти і дозволив цим словам зникнути у потоці часу. Хіба треба ще якісь докази? Але й усвідомлення цього так і залишиться нез’ясованими і перетвориться на ніщо. Ця думка допомогла Ісана звільнитися від сили, що тягнула його у темну безодню. Я привласнив собі звання повіреного дерев і китів, однак оскільки я людина, я є одним із тих, хто вирубує дерева та винищує китів, — сказав Ісана душам дерев і китів. — І, отже, тому Дзін і не міг бути іншим. Тому він відмовлявся від їжі, постійно падав, завдавав собі рани і прямував до смерті. І усвідомлення того, що все так і залишиться підвішеним у повітрі і перетвориться на ніщо, допоможе мені здобути свободу…

На голоси китів і звуки океану почали накладатися звуки вируючої води, які ставали дедалі гучнішими. Ісана відчув, що його босі ступні у воді. Він устав зі стільця і, посвітивши ліхтариком, побачив, що із квадрата оголеної землі виплескується брудна вода. Схоже, що пожежна машина вилила попід задню стіну сховища таку величезну кількість води, що вона просочилася під фундамент і почала фонтаном бити з-під землі у підвалі. Цікаво, який гідродинамічний закон змушує лютувати потоки води, що дійшла вже йому до кісточок? Однак і це запитання залишиться підвішеним у повітрі і перетвориться на ніщо.

Залізна куля, схоже, пробила вже стіну і врізалася у сховище, розширюючи дірку, з якимись іншими, більш складними звуками. А що ж зараз відбувається на поверхні? Це страхітливе запитання буде ще одним випробовуванням для людини, яка вирішила продовжити життя, зачинившись у атомному сховищі. Навіть якщо комусь і вдасться вижити після атомного вибуху, завдячуючи міцним стінам сховища, ця людина все одно не дізнається, до яких наслідків призвела ядерна катастрофа. Скільки мегатонн було у скинутій бомбі? Якими були масштаби війни: обмежилося все локальним бомбардуванням чи переросло в останню для всього світу ядерну війну? Чи залишився хтось живий, окрім тих, хто врятувалися у сховищі? І оскільки навіть оптимістично налаштовані люди не зможуть визначити, сидячи у сховищі, рівень радіації, тому так ніколи і не дізнаються, коли можна виходити назовні. А наважитися вийти на свій страх і ризик змогли б тільки відчайдушні сміливці. Більш природно було б чекати, поки не почнеться якесь ворушіння назовні. Але навіть якщо мешканці сховища почують стук по кришці бункера, хіба знатимуть вони, що то навідалися живі люди? А може, то прийшли прибульці з космосу, які спостерігали за останньою ядерною війною на цій планеті, чи навіть якісь космічні привиди? І справа навіть не в тому, що б я міг відповісти на це потенційним покупцям сховищ, а скоріше в тому, які б аргументи я навів собі сам? А що зараз я можу про це сказати собі? Це також залишиться підвішеним у повітрі і перетвориться на ніщо.

Над головою почулося декілька вибухів, що пролунали один за одним, і одразу з квадрата землі здійнявся стовп води, і вода дійшла вже до колін. А потім гримнув найгучніший вибух. Весь бункер струсонуло, лампа впала зі столу у воду. Ісана також не втримався на ногах і впав у темряву, здійнявши навколо себе безліч невидимих бризок. Він пам’ятав, де мав би бути ліхтарик, однак, підвівшись, він одразу повернувся на стілець для споглядання. Простягнувши перед собою у темряві руки, він намацав автомат, поставив його між колін і знайшов пальцями спусковий гачок. Наче сліпий, він вдивлявся перед собою розплющеними очима, слухаючи спів китів та плюскіт води. Ісана приготувався чекати, звертаючись до душ дерев і китів з молитвою:

Що відбувається на Землі? Що сталося назовні після того, як я сховався тут, у бункері? Вибухнула атомна бомба, чи, може, сталися якісь значні зсуви земної кори, внаслідок чого земля почала потерпати від цунамі чи потопів? Навіть у атомному сховищі вода дійшла мені до колін. І, може, вся Земля вже вкрита водою, яка знищила все людство, і до китів, яких стільки часу вбивали люди, повернулася їхня сила? І тепер вони привільно плавають поверхнею Землі і тішаться серед своїх друзів — дерев? Тоді, можливо, ці велетенські істоти почують голос горбатого кита, що лунає із цього сховища, і прийдуть на допомогу своєму товаришу? І, незважаючи на те, що я проголосив себе повіреним дерев і китів, кити, які встановили на Землі своє панування і знаходять спільну мову лише з деревами, що розкинули свої гілки по поверхні води, можливо, тепер кити вважатимуть мене своїм ворогом. Однак я і сам цього хочу. Я бажав викривати жорстокість людей щодо дерев і китів. Отже, тепер я як людина маю проявити властиву людям жорстокість і тим самим довести правоту тих думок, якими я жив стільки років. Я буду чинити спротив і проявляти жорстокість, із тим щоб моє тіло і душа останньої людини на Землі зависли у повітрі і вибухнули, і перетворилися на ніщо. І тоді ви, кити, надішлете сигнал своїм друзям-деревам і скажете їм: усе гаразд. А дерева скажуть у відповідь, ворухнувши кожним своїм листочком: так, усе гаразд!

Кришка люка піднімається. У яскравому світлі згори на одну мить Ісана бачить щось темно-синє, і воно нагадує йому китову шкіру. Потім він чує, як зверху починають летіти газові кулі, і, замружившись, натискає на гачок. П’ять пострілів. Кулі треба берегти. Палець слід одразу забирати з гачка, щоб випускати короткі черги. Газових куль стає дедалі більше. Ісана затримує дихання. Напевно, йому вже не доведеться вдихнути повітря. Ще три постріли. Згори вривається потужний струмінь води і б’є у стіну підвалу. Попадає в Ісана і збиває його з ніг. Падаючи уводу, він встигає зробити ще чотири постріли. Все залишається підвішеним у повітрі і відкриває себе порожнечі. Він надсилає останнє привітання душам дерев і китів: усе гаразд! І по нього приходить та, що приходить по всіх.

Інформація видавця

ЗМІСТ

Особистий досвід. Роман (Переклад Євгена Козирєва)… 3

Обійняли мене води до душі моєї. Роман (Переклад Дмитра Москальова)… 243

Літературно-художнє видання

Ое Кендзабуро

ОСОБИСТИЙ ДОСВІД

ОБІЙНЯЛИ МЕНЕ ВОДИ ДО ДУШІ МОЄЇ

Романи

Переклад з японської

Головний редактор О. В. Красовицький

Відповідальна за випуск Г. С. Таран

Художній редактор Л. П. Вировець

Комп’ютерна верстка: В. М. Амелін

Коректор А. М. Гопаченко

Підписано до друку 30.05.16. Формат 70x108 1/32

Умов. друк. арк. 29,40. Облік.-вид. арк. 30,10.

Тираж 1000 прим. Замовлення № 6-103.

ТОВ «Видавництво Фоліо»

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції ДК № 3194 від 22.05.2008 р.

61057, Харків, вул. Римарська, 21А

Електронна адреса: www.folio.com.ua

E-mail: market@folio.com.ua

Інтернет-магазин www.bookpost.com.ua

Надруковано з готових позитивів у ТОВ «Видавництво Фоліо»

61057, Харків, вул. Римарська, 21А

Свідоцтво про реєстрацію ДК № 3194 від 22.05.2008 р.

Книжки видавництва «Фоліо» ви можете придбати:

Оптова торгівля:

м. Харків, вул. Римарська, 21А

(057) 700-05-46, 705-07-30

e-mail: market@folio.com.ua

proizv@folio.com.ua

НПП «Фактор»

61037, м. Харків,

вуп. Гомоненка, 10

(057) 714-91-73,719-41-17

e-mail: l.novikova@vivat.factor.ua

info@vivat.factor.ua

Книга поштою:

Книжковий клуб «Фоліо»

м. Харків, 61052, а/с 46

(057)715-61-19

з 9.00 до 18.00

e-mail: club.folio.com.ua

ТОВ «Видавництво Фоліо»

61057, м. Харків, вул. Римарська, 21А

(057) 700-44-29

e-mail: avk@folio.com.ua

www.folio.com.ua

Представництво в Києві

м. Київ, вуп. Трьохсвятительська, 4

e-mail: foliokiev@kv.ukrnet.net

(044) 279-25-48

Видавництво «Фоліо» в інтернеті

Інтернет-магазин «Фоліо»

www.bookpost.com.ua

Сайт подарункових ексклюзивних книжок «Фоліо»

www.elitebooks.com.ua

Видавництво «Фоліо» — сторінка на Facebook

Сторінка видавництва «Фоліо» на LiveJournal

www.folioua.livejournal.com

Магазини видавництва «Фоліо»

м. Київ

«Довженко Книги. Кава. Кіно»

вул. Воровського, 43А

(050) 344-06-46

«Книгарня № 1»

пр. Московський, 10Б

(біля виходу ст. м. «Петрівка»)

(044)351-15-14

Книжковий ринок «Петрівка»

Центральний ряд, місце 25

м. Львів

«Книги Фоліо»

вул. Коперніка, 3

(032) 244-55-17

Магазини-партнери

Вінницька область

м. Вінниця

Магазин «Буква»

пл. Гагаріна, 2 (ЦУМ)

пр. Юності, 43А (ТРЦ «Магігранд»)

Магазин «Книгарня Є»

вул. Соборна, 89

Магазин «Дім книги»

вул. Інтернаціональна, 3/2

вул. Коцюбинського, ЗЗА

вул. Келецька, 78

Магазин «Книжкова хата»

вул. Тімірязєва, 48

Волинська область

м. Луцьк

Магазин «Знання»

пр. Волі, 41

Магазин «Дім книги»

вул. Конякіна, 37А

м. Володимир-Волинський

Магазин «Книгарня Є»

вул. Ковельська, 6

Дніпропетровська область

м. Дніпропетровськ

Магазин «Книголенд»

пр. К. Маркса, 60

бульвар Слави, 5Ж

вул. Набережна Заводська, 99А

Магазин «Книжковий супермаркет»

вул. Глінки, 2 (ТЦ «Мост-Сіті»)

Магазин «Буква»

пр. К. Маркса, 67 (ТРЦ «Гранд Плаза»)

Магазин «Книгарня «ВІЗ»

пр. К. Маркса, 18

Магазин «Буклет»

вул. К. Маркса, 54

Магазин «Книги»

вул. Тополина, 6А

Магазин «Книги і канцтовари»

вул. Вокзальна, 5

м. Кривий Ріг

Магазин «Буквиця»

вул. Гагаріна, 4Б

м. Павлоград

Магазин »Буклет»

вул. Шевченка, 118

Донецька область

м. Краматорськ

Магазин «Буклет»

вул. Маяковського, 1М

м. Маріуполь

Магазин «Піфагор»

вул. Київська, 31

Магазин «Школярик»

пр. Металургів, 174

Магазин «Наталі»

пр. Перемоги, 100

Магазин «Наталі-Маркет»

пр. Металургів, 102А

Торговий центр «Наталі»

Магазин «Наталі»

вул. Урицького, 83 (23ЖМР)

Торговий центр «Наталі»

Магазин «Наталі»

пров. Транспортний, 16 (17 МКР)

Магазин «Прибой»

пр. Ілліча, 47

Супермаркет книг і канцтоварів

пр. Будівельників, 125 (ТЦ «Обжора»)

Магазин «Там Там»

Володарське шосе, 2

(ТРЦ «Порт City»)

Житомирська область

м. Житомир

Магазин Книжковий супермаркет»

вул. Київська, 77

Магазин «Знання»

вул. Київська, 17/1

Магазин «МегаКнига»

вул. Скорульського, 8

Магазин «Читай»

вул. Київська, 77

(ТЦ «Глобал-UA»)

м. Бердичів

Магазин «Книги+»

вул. Леніна, 4

Запорізька область

м. Запоріжжя

Книжковий супермаркет «Папірус»

вул. Гоголя, 32-32А

Магазин «Буква»

пр. Леніна, 147, універмаг «Україна»

Магазин «Буклет»

вул. Лєрмонтова, 24

м. Мелітополь

Магазин Книжковий супермаркет»

пр. Б. Хмельницького, 42

Івано-Франківська область

м. Івано-Франківськ

Магазин «Книгарня Є»

вул. Незалежності, 31

(Торговий ряд)

вул. Незалежності, 9

м. Коломия

Магазин «Книжкова хата»

вул. Чорновола, 51

Київська область

м. Київ

Магазин «Буква»

вул. Гната Юри, 20 (ТЦ «Квадрат»)

пр. Академіка Глушкова,136 (ТЦ

«Магелан», 3-й поверх)

пр. Оболонський, 1Б (ТЦ «Dream

Town»)

вул. Б. Хмельницького, ЗБ

вул. Лаврухіна, 4 (ТЦ «Район»)

вул. Мішуги, 4 (ТЦ «Піраміда»)

вул. Хрещатик, 13

вул. Хрещатик. 20–22 (Підземний

перехід ст. м. «Майдан

Незалежності»)

вул. Луначарського. 10

пл. Слави, 1 (ТЦ «Навігатор»)

вул. Хрещатик, 13

пр-т Московський, 6

пл Привокзальна, 1

Магазин «Книжковий супермаркет»

пр. Повітрофлотський, 33/2

вул. Нижній Вал, 37/20

вул. Межигірська, 3/7

вул. Будівельників, 4

Магазин «Читай-Місто»

пл. Спортивна, 1А (ТРЦ «Гуллівер»,

4-й поверх)

Магазин «Книголенд»

Харківське шосе, 152

вул. Будівельників, 43/12

Магазин Сяйво»

вул. Велика Васильківська, 6

Кіоск •Петрівка ‘Фоліо’»

Книжковий ринок «Петрівка»,

центральний ряд, місце 25

«Книгарня № 1»

пр. Московський, 10Б

«Довженко. Книги. Кава. Кіно»

вул. Воровського, 43А

Магазин «Наш формат»

пров. Бєлінського, 5

www.nashformat.ua

Магазин «Смолоскип»

вул. Межигірська, 21

Магазин «Українська народна

книгарня»

пл. Слави, 1 (ТЦ «Навігатор»)

Магазин «Знання України»

вул. Велика Васильківська, 57/3

Магазин «Літера»

вул. Артема, 103

вул. Льва Толстого, 11/61

Магазин «Книгарня Є»

вул. Лисенка, З

пр. Повітрофлотський, 33/2

вул. Спаська, 5

вул. Льва Толстого, 1

Магазин «Книгарня № 52»

вул. Гагаріна, 13

«Київський бібліотечний колектор»

вул. 40-річчя Жовтня, 100/2

«Центр народознавства

Магазин "Шабля козака Мамая’»

вул. М. Донця, 2

Магазин «Наукова Думка»

вул. Грушевського, 4

«Мистецький Арсенал»

вул. Лаврська, 12

Магазин «Читайка»

вул. Вербова, 17 (ринок Петрівка)

Магазин «Книгарня»

вул. Пушкінська, 8А

м. Біла Церква

Магазин «Книжковий супермаркет»

вул. Гагаріна, 11

м. Бровари

Магазин «Книжковий супермаркет»

вул. Незалежності, З

Кіровоградська область

м. Кіровоград

Магазин «Буквица»

вул. Пашутінська, 63

Магазин «Книги»

вул. К. Маркса, 51

Львівська область

м. Львів

Магазин «Книги»

вул. Братів Рогатинців, 30

вул. Огієнка, 4

вул. Лисенка, 21

Магазин «Літера»

пр. Червоної Калини, 36

(ТЦ «Шувар»)

Магазин «Книжковий лев»

вул. Шевська, 6

Магазин «Літера»

вул. Княгині Ольги, 106 (Універмаг

«Львів»)

Магазин «Книгарня Є»

пр. Свободи, 7

Магазин «Книги Фоліо»

вул. Коперніка, 3

Магазин «Дім книги»

пл. А. Міцкевича, 8

Магазин «Дім книги»

вул. Торгова, 11

Магазин «Українська книгарня»

пр. Т. Шевченка, 8

Магазин «Книгообрій»

вул. Бузкова, 2

Магазин «Ноти»

пр. Т. Шевченка. 16

м. Дрогобич

Магазин «Скарбниця»

пл. Ринок, 11

Магазин «Дивосвіт»

вул. Туроша, 28

Миколаївська область

м. Миколаїв

Супермаркет «Таврія»

пр. Корабелів, 20/3

вул. Лазурна, 17

Універсам «Копійка»

вул. Космонавтів, 152

Магазин «Буквица»

вул. Радянська, 6

м. Первомайськ

Універсам •Копійка»

вул. Одеська, 78

м. Южноукраїнськ

Універсам «Копійка»

вул. Миру, 14Б

Одеська область

м. Одеса

Магазин «Книголенд»

вул. Преображенська, 82

Магазин «Книжковий супермаркет»

вуя Буміна, 33

вуя Дерибасівська, 18

вул. Новосельського, 60

Магазин «Буква»

вул. Дерибасівська, 14

Супермаркет «Таврія»

Люстдорфська дор., 140/1

Новомиколаївська дор., 1

пл. Дерев’янка, 1

вул. Ак. Глушка, 29А

вул. Гастелло, 50

Універсам «Копійка»

вул. Ак. Глушка, 11/1

вул. Ак. Заболотного, 24

вул. Варненська, 16

вул. І. Рабіна, 2/1

вул. Ільфа і Петрова. 39

вул. Ільфа і Петрова, 51

Дніпропетровська дор., 86

пр. Добровольського, 147/1

пр. Добровольського, 706

пр. Добровольського, 71

пр. М. Жукова, 65А

пр. Шевченка, 4Д

Універсам «Сантим»

вул. Макаренка, 2А

пров. Сабанський. 4

Супермаркет «Космос»

пл. 10 квітня, пров. Варламова, 26

вул. Толбухіна, 135/12

Магазин «Книжкова казка»

вул. Ак. Глушка, 16

Магазин «Дом книги»

вул. Дерибасівська, 27

Магазин «Горизонт»

Люстдорфська дор., 54

Магазин «Книгарня-кав'ярня»

вул. Єкатеринівська, 77

Магазин «Книжкова крамниця»

вул. Троїцька, 30

Магазин «Антресоль»

вул. Новощіпний Ряд, 2

(ТЦ «Остров», 2-й поверх)

м. Бєлгород-Дністровський

Супермаркет «Таврія»

вул. Тимчишина, 8

м. Ізмаїл

Універсам «Копійка»

вул. Пушкіна, 41

Супермаркет «Таврія»

вул. Суворова, 181

м. Іллічівськ

Магазин «Книжковий супермаркет»

вул. Леніна, 16

Супермаркет «Таврія»

вул. Леніна, 35

м. Котовськ

Універсам «Копійка»

пров. Ст. Борисова, 3

Універсам •Копійка»

вул. Вокзальна, 25

м. Рені

Універсам «Копійка»

вул. 28 Червня, 208

м. Южне

Універсам «Копійка»

пр. Леніна, 19

Універсам «Копійка»

вул. Григоріївського десанта, 34

Полтавська область

м. Полтава

Магазин «Книжковий супермаркет»

вул. Шевченка, 29

Магазин «Книголенд»

вул. Жовтнева, 50

Магазин «Книги»

вул Маршала Берюзова, 47Б

Магазин «Бібліофіл»

вул. Гоголя, 26

м. Кременчуг

Магазин «Книголенд»

пр. 50-річчя Жовтня, 39

вул. Леніна, 7 (ТРЦ «Європа»)

Магазин «Буквица»

вул. Першотравнева, 52Б

(ТЦ «Престиж Хол»)

Магазин «Роксолана»

вул. Перемоги, 26

Рівненська область

м. Рівне

Магазин «Книгарня Є»

вул. Короленка, 2

Магазин «Книжковий супермаркет»

вул. Соборна, 47

Магазин «Просвіта»

вул. Грушевського, 17

Магазин «Слово»

вул. Соборна, 57

Магазин «Книги»

вул. Соборна, 316

Магазин «Дружба» і«Знання»

майдан Незалежності, 5

Магазин «Книгарня Ранок»

вул. Соборна, 57

м. Острог

Магазин «Магістр»

вул. Незалежності, 20/3

м. Дубно

Магазин «Дім книги»

вул. Замкова, 21

Сумська область

м. Суми

Магазин «Буква»

вул. Соборна, 44

Магазин «Книжковий супермаркет»

пл. Покровська, 2

Магазин «Книголюб»

вул. Козацький Вал, 1

вул. Петропавлівська, 50

м. Конотоп

Магазин «Книголюб»

вул. Миру, 1

вул. Миру, 82

м. Тростянець

Магазин «Книголюб»

вул. Горького, 22

м. Ахтирка

Магазин «Книголюб»

вул. Батюка, 47

м. Лебедин

Магазин «Книголюб»

пл. Інтернаціональна, 4А

м. Шостка

Магазин «Книголюб»

вул. Комуністична, 1

вул. Інтернаціональна, 34А

м. Білопілля

Магазин «Книголюб»

вул. Леніна, 69

м. Ромни

Магазин «Книголюб»

вул. Соборна, 8А

вул. Руденка, 22

Тернопільська область

м. Тернопіль

Магазин «Ярослав Мудрий»

вул. Російська, 19

Магазин «Підручники і Посібники»

вул. Грушевського, 23

Магазин «Книгарня Є»

вул. Валова, 7-9

Магазин «Дім книги»

вул. Й. Сліпого, 1

вул. Коперніка, 19

Магазин «Книжкова хата»

вул. Текстильна, 284

(ТРЦ «Подоляни»)

вул. Чорновола, 14

м. Чортків

Магазин «Книжкова хата»

пл. Ринок, 1

Харківська область

м. Харків

Магазин «Книголенд»

вул. Плеханівська, 66

вул. Ак. Проскури, 5

пр. Гагаріна, 167

Стадіонний проїзд, 11

вул. 23 Серпня, 47

вул. Чернишевського, 14

вул. Блюхера, 15/17

вул. Енгельса, 33

вул. Грицевця, 29Б

пр. Тракторобудівників, 59/56 (ТРЦ

«Україна»)

вул. Ак. Павлова, 44Б (ТРЦ

«Французький бульвар»)

пр. Фрунзе, 26

Магазин «Знак Ъ»

пр. Леніна, 17

Магазин «Книгарня Є»

вул. Сумська, З

Магазин «BOOKS»

вул. Сумська, 51

Магазин «Диалог»

вул. О. Яроша, 21

Магазин «Книжная лавка»

пров. Кравцова, 19

пл. Повстання, 5/6

Херсонська область

м. Херсон

Магазин «Книжковий супермаркет»

вул. Комунарів, 21

Хмельницька область

м. Хмельницький

Супермаркет «Таврія»

проїзд Геологів, 7/1

Магазин «Дім книги»

вул. Грушевського, 50

Магазин «Книжковий світ»

вул. Подільська, 25

Черкаська область

м. Черкаси

Магазин «Буквица»

вул. Дашкевича, 19

Магазин «Світоч»

вул. Б. Вишневецького, 38

Чернігівська область

м. Чернігів

Магазин «Книжковий супермаркет»

пр. Миру, 19

Магазин «Будинок книги»

пр. Миру, 45

Чернівецька область

м. Чернівці

Магазин «Книжковий супермаркет»

пл. Соборна, 1

Закарпатська область

м. Ужгород

Бовт «Файні книги»

вул. Ш. Петефі, 47

м. Мукачеве

Магазин «Літера»

вул. Пушкіна, 2

Інтернет-магазини

Інтернет-магазин «Якабу»

www.yakaboo.ua

Інтернет-магазин «Петровка.юа»

www.petrovka.ua

Інтернет-магазин «Букля»

www.booklya.com.ua

Інтернет-магазин «Личности»

www.persons-books.com.ua

Інтернет-магазин «Гудзон»

www.goodzon.ua

Інтернет-магазин «Книжная лавка»

www.lavkabooks.com.ua

Кендзабуро Ое (нар. 1935 р.) — видатний сучасний японський письменник-гуманіст, автор понад 20 романів та повістей, кількох збірок оповідань і численних есеїв, лауреат Нобелівської премії з літератури 1994 року. У романі «Особистий досвід» (1964) знайшла відображення душевна травма К. Ое, спричинена народженням 1963 р. у його родині хворої дитини з ураженням мозку. Герой роману вже за умов мирного, повоєнного часу постає перед дилемою свідомого вибору: він мусить або відмовитися від своєї новонародженої неповноцінної дитини, або ж чесно і мужньо прийняти випробовування долі. Темі морально-етичних ідеалів японської молоді Ое присвячує роман «Обійняли мене води до душі моєї» (1973). У цьому творі письменник уперше торкнувся проблеми лівого екстремізму і показав, як відсутність соціальних ідеалів позбавляє молодь чіткого розуміння, проти кого вона має спрямовувати свій опір, а також її позитивної програми, без якої будь-яке протиставлення себе суспільству втрачає сенс.

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 10: <…> занадто пухнасті кучері [облямувавали] => облямовували обличчя <…>

с. 10: <…> уподібнювали його до [крихітною] => крихітної переляканої до напівбезумства пташки <…>

с. 25: Птаха чує [голос и] => голоси групи туристів <…>

с. 58: <…> [ажпоки] => аж поки він нарешті сів у салон таксі.

с. 58: <…> вперше за довгий час хтось нарешті виявив [прихільність] => прихильність.

с. 143: <…> на убогому харчуванні з підсолодженої води [заміть] => замість молока <…>

с. 165: <…> щось сильно гризло її [зседерини] => зсередини <…>

с. 176: <…> охоплений неясною [тривого] => тривогою.

с. 191: <…> чекаєш на її смерть [заміть] => замість того, щоб терміново оперувати <…>

с. 206: <…> був тепер [занятий] => зайнятий винятково самопорятунком.

с. 219: Коли вони [вийши] => вийшли до лікарняного вестибюля <…>

с. 298: <…> вигляд цього майдану, на [яку] => який виходили поліпшені будинки <…>

с. 332: Моє падіння з велосипеда [дуло] => було для них страшенно кумедною виставою.

с. 334: [Дзвін] => Дзін тим часом приніс миски та ложки <…>

с. 378: <…> яку письменник відбив у свого [колег] => колеги-професора.

с. 385: Навіть коли [він-врешті решт] => він врешті-решт сів <…>

с. 399: [Тамкіті] => Тамакіті, він же шпигун…

с. 419: <…> замислюватися [на] => над тим, що таке вбивство людини.

с. 433: Дзін буде їсти гамбургер, — сказав [Дзвін] => Дзін <…>

с. 436: <…> серед бійців сил [самооброни] => самооборони знайдеться такий <…>

с. 459: <…> звертаючись із [неприкрихованою] => неприхованою ненавистю <…>

с. 466: <…> крізь відчинені [дівер] => двері барака.

с. 510: <…> з автомата, який солдат [nowegbd] => поцупив у нас <…>

с. 519: <…> ще й досі червоними від сліз [очими] => очима <…>

с. 543: <…> здійнятий [yujhe] => вгору дзьоб <…>

с. 552: Капітан [Комнади] => Команди Вільних Мореплавців <…>

с. 564: <…> гукнув Такакі у [прикритие] => прикрите навушником вухо радиста.

с. 567: <…> адже якою б страшною не [буда] => була ядерна зброя <…>

с. 609: <…> машина залишається на тому самому [місті] => місці.

с. 658: Ви не могли б мені [нагади] => нагадати ті слова?

Примітки

1

В Японії до сьогодні використовують дві системи літочислення: григоріанську та традиційну, у якій роки відраховуються від моменту початку правління кожного наступного імператора.

2

Ти що, знущаєшся?! (Англ.)

3

Краще вбити дитину в колисці, ніж усе життя плекати нездійсненні бажання (англ.).

4

Переклад Б. Тена.

5

Ох, бідний-біднесенький! (Англ.)

6

Оокі — велике дерево, Ісана — відважна риба (япон.)

Content

Кендзабуро Ое
Особистий досвід
Обійняли мене води до душі моєї

Особистий досвід

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Обійняли мене води до душі моєї

Частина 1 Атомне сховище

Частина 2 Вихід з мушлі

Частина З Спостереження і залякування

Частина 4 Виклик

Частина 5 Китове дерево

Частина 6 І знову про Китове дерево

Частина 7 Бой проти

Частина 8 Приплюснутий

Частина 9 Сповідь Оокі Ісана

Частина 10 Взаємна освіта

Частина 11 Самоосвіта через злочин

Частина 12 Генеральна репетиція військових дій

Частина 13 Суд над Приплюснутим

Частина 14 Під китовим деревом

Частина 15 Втеча, переслідування, відставання

Частина 16 Спалахи хтивості (1)

Частина 17 Спалахи хтивості (2)

Частина 18 Спалахи хтивості (3)

Частина 19 В китовому череві

Частина 20 В китовому череві (2)

Частина 21 В китовому череві (3)

Частина 22 Обійняли мене води до душі моєї

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки